Szegedi parasztok és egyéb urak
Date: 2026-01-09T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Szegedi parasztok és egyéb urak

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Szegedi parasztok és egyéb urak

Author: István Tömörkény

Release date: January 9, 2026 [eBook #77654]

Language: Hungarian

Original publication: Szeged: Bába Sándor, 1893

Credits: Albert László from page images generously made available by the SZTE Miscellanea

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SZEGEDI PARASZTOK ÉS EGYÉB URAK ***

SZEGEDI PARASZTOK
ÉS
EGYÉB URAK

Szeged, 1893. nyomatott Bába Sándor könyvnyomdájában.

SZEGEDI PARASZTOK
ÉS
EGYÉB URAK

***

TÖMÖRKÉNY ISTVÁN

SZEGED 1893

BÁBA SÁNDOR

Tartalom.

PARASZTOK.

- Megöltek egy legényt 3
- Förgeteg János, mint közerő 21
- Subavásár 31
- Bicskavásárlás 45
- Alku 59
- Förgeteg a kompaktornál 75
- Terefere a csárdában 85
- Az okok 95
- Délebéd 107
- Tanyák a hó alatt 115

KATONÁK.

- A vacsorakérdés 125
- Infanterist Csupak 139
- Temetés 149
- Egy vidám katonáról 159
- Omar 175

- Sejdítés 201
- Káplár Papp 211
- Harangszó 221
- Ruszand 229

EGYÉB URAK.

- Ködben 237
- Történet a Gomb familiáról 267
- Az erdősi állomásról 285
- Macskatörténet 321
- Egy adag morfium 333

Megöltek egy legényt.

Bélteki Mihály juhászszámadó este az üveglámpásba tett faggyúgyertya fényénél megvizsgálja az akolban a birkákat s úgy találja, hogy meg van valahány. No hála Istennek. Kimegy a ház elé és mérgesen sandít át a major tulsó felére, ahol a lovas-csősz lakása előtt nagy sürgés-forgás van, mivelhogy Czirok István lovas-csősz sertést vágott ma s meginvitálta tehetős ember létére az egész majort, kivéve a juhászokat. Mert tudnivaló, hogy csőszféle néppel juhászfajta ember soha sincsen sem testi, sem lelki barátságban, mert hiszen az lehetetlenség volna.

A dolog úgy áll, hogy Bélteki Mihály éppen nem vágyódik arra a darab húsra, pohár italra, amivel Czirok Jánosnál fölkínálják a vendéget, mert hiszen van neki magának is. Hanem csak hagy az valami keserűséget az ember szívében, hogy mikor mindenki mulat, akkor ő éppen birkákat olvasson az akolban és kenesse az anyabürgék fájós lábára a kenőcsöt a bojtárokkal.

Ködös alkony terigeti le a köpönyegét a pusztára s Mihály időjövendölési czélzatból kiballag a major elé, hogy az ég alján uszó ólmos föllegekből talán ki lehetne olvasni valamit a jövendő idők miként való járására nézve. Nagy csizmái mérgesen koppannak a fagyos rögökön, amint lassan halad és Czirokék irányába érve, lehajtott fejjel a földet szemléli, hogy még csak oda se nézzen.

A határ ködbe borul, az útszéli fiatal ákáczok száraz galyait támadó esti szél veregeti össze. Lassan belefordul egészen a sötétségbe a homály, hullani kezd a dara s a végtelen hómező emberhangtalanságába csak távol tanyák kutyaugatása vegyül. Olyan fekete minden, meg lehetne esküdni rá, hogy ott a világ vége, ahol a major áll, azon túl már nincsen semmi.

Azaz hogy mégis… mert nemcsak, hogy néha elszáradt katángot kerget végig a havak tetején az alszél, hanem hogy valami apróka kicsi fénybogár támad bele a sötét éjszakába. Messze van az nagyon. Csekély fénye az egyetlen pont, amin a kietlenben megnyughat a szem. Néha el-eltünik egy pillanatra, majd meg újra világol. Bélteki Mihály arra felé fordúl és nézi.

– Ugyan, ugyan – mondja tünődve.

És nézi csak újra, hogy nem-e a szeme káprázik. Azonban nem. A fénybogár ott fekszik állandóan egy helyben, harántos irányban a jegenye-erdő sudarai alatt.

– Ugyan ki lehet… ilyen időben.

Nehogy azonban Bélteki Mihály tiszta észjárására nézve kétség merüljön föl, el kell mondani, hogy abban az irányban van a Síró-csárda, amerre ez a vigályos, tünedező fény reszket a pusztai sötétben. És hogy miután fény van ott, bizonyos, hogy fent vannak a csárdában. Öreg Gáli János, a korcsmáltató, egy vén sánta ember, aki napáldozat előtt fekszik. (Ámbátor lehet, hogy éjszaka még fölkel és szétnéz a határban, mert a régi világból való ember még ő és több ns. vármegyék börtöneiben senyvede egykoron.) Ha tehát lámpa ég a csárdában, ott okvetlen vendég van. Azt mutatja a hol eltünő, hol kigyúló fény is: el van gémberedve a hidegtől és járkál a korcsmaszobában, el-eltakarva a testével az ablakot olykor.

Bélteki Mihálylyal incselkedni kezd a kíváncsiság és nagyhamar egyesül azzal a méreggel, hogy Czirokéknál mulatnak. No nézze meg az ember, hát ő egymagában üljön otthon? Deres bajuszán csavargatva indul meg befelé s hmget, gondolkozik az úton. Azután sebes lépésekkel újra csak a juhistálló felé tart, benyitja az ajtaját és hangosan, feltartott fejjel kiált egyet, hogy a szó elmehessen a birkák fölött a hodáj felvégébe, ahol három bojtár kergeti a falra hosszában felragasztott faggyúgyertya fénye mellett a durákot, a négy juhász-csacsi meg a hátuk mögött nézi s benyujtják néha a fejüket a kártyások közé, mintha ők is értenének a játékhoz.

– Bujtárok, heee…

Kisguczi Illés siheder legény, aki a legfiatalabb köztük s még nem hivatalosan elismert bojtár, hanem, mint a pusztai rangmegkülönböztetés mondja: »csak úgy a juh mellett koncsorog«, állása legkisebbségének a tudatában, felel a hívó szóra:

– No?

Bélteki Mihály visszakiált:

– Gyertek no…

– Melyik?

– Valahány.

A négy legény összenéz, hogy mit akar ugyan ennyijükkel a számadó. Talán hogy kiverjék Czirokékat a házból. Egyszerre kiált vissza mind:

– Hova?

– Hova? – felelé vissza Bélteki – olyformán, mintha nem is lehetne máshova menni az egész világon, mint ahova most éppen ő akar. – Hát a csárdába.

No, ehol van ni. Hát mért nem mondta hamarább. A négy legény egyszerre elveti a kártyát s a nyakukba kerítik a subát, amiken eddig ültek. Mert olyan a jó suba, hogy az mindenféle házi-bútor gyanánt használatos: hol bunda, hol szék, hol ágy: ha kifordítják, húst lehet szárítani meg ebédelni a bőrén, hol meg – – de hát minek mondjam én ezt, mikor úgy is tudják. Bélteki Mihály uram is ugyanezt cselekszi, bekapcsolván a nyakon a bőrgombokat, de meg fel is hajtja hátul a fekete bárányból való kaczagányt, ami szinte ajánlatos mindenkinek, ha a nyakát akarja óvni a belehulló darától. A bojtárok nagy hamar kihajtják az aklok elébe a csacsikat s felkapaszkodnak. Bélteki is bekiált a sötéten maradt bürgeházba:

– Gyere no csacsi.

Mert nem igaz ám az, hogy a szamár szamár, hanem ellenkezőleg igen okos teremtés s igazság szerint zokon se veheti az ember, ha a nevén nevezik. Ime Bélteki Mihály nagy fekete csacsija oly képpen jelenik meg a hívó szóra, mintha beszélni tudna és értené a szavak jelentőségét. Pedig nem tud beszélni, mert különben tiltakozna, hogy ilyen éjszakai utakkal sarczolja a gazda.

Ahogy a szamár megjön s oda áll a számadó mellé, Mihály is felkapaszkodik s löttyen rajta néhányat, előbb hátra, azután előre hasmánt billegvén, mivel hogy a subabeli suly, ha okosan el nem osztatik, megszokta rántogatni az embert.

– Gyerünk no.

A sötétben lassu ügetésbe kezd az öt juhász s a major szélén fültövön ütvén Mihály a saját csacsiját, megadja az egész csapatnak a helyes direkcziót a követendő út irányára nézve. Az ötök belekoczognak a sötétbe s csak alig látszik, merre járnak a pusztán. Az ég elborult egészen, semmi más fény nincs, csak kevéske hóvilág, azonban a csacsik tudják a járást jól, amivel valószinűleg azt árulom most el, hogy nem először teszik meg ezt az utat.

Hát bizony nem először. Hamar odaérnek, pedig éppen a föld peremének a legaljába esik a csárda, ha a major szélétől nézik. Ahogy elibe koczognak, a csárdabeli kutyák dühödt marakodást kezdenek a juhászpulikkal, amelyek bebújnak a csacsi négylába közé s onnan vakkantanak ki mérgesen.

Egy-két kampós botot közibük vágván, a csárdabeli ebállatok visszavonulnak oda, ahonnan jöttek. Az ötök egymás mellé állítják a szamarakat, beterítik néhány subával s a pulik is kívül maradnak őrízet gyanánt. Azzal aztán Bélteki Mihály uram benyitja az ajtót és nyitva hagyja, hogy a többi is bekeczmeleghessen. Ahogy ez megtörtént, beljebb lép egész az ivó közepéig, ott a kezével előbbre igazítja egy kicsit a báránybőr sapkát, majd meg visszatolja. Annyi ez, mint a köszönés, mert nem lehet azt kívánni, hogy télen több erő fejtessék ki ilyenkor, mint amekkorát egy közönséges nyári kalapbillentés megkíván.

– …ten – mondja Bélteki Mihály.

– …ten – feleli Öreg Gáli János a kuczkóból, néhány hitvány gyufaszálat kotorászván elő a zsebből, pipára gyujthatás okáért.

– …ten – mondja most már a négy legény is, amire visszaválaszol Öreg Gáli János.

– …ten…

Ez különben annyit jelent a közönséges magyar beszédben, hogy »adjon Isten«, azonban annak csak az utolsó szótagát szokás kimondani, annyira magától értetődik és mindenki kitalálhatja, hogy mi az eleje.

A korcsmában egyébként csak ketten vannak, akik hogy eddig is ott voltak: Gáli János meg Duhaj Kis Miklós, aki polgári állására nézve csikós a szomszéd uraságnál. A juhászok tekintete el is borul egy kicsit, ahogy meglátják. Csikósember, juhászember között nagy a folytonossághiány, mert a lovas lenézi a szamarast, a juhász meg szebbnek tartja a maga mesterségét, már csak azon érthető okból is, hogy a bürgének nincsen passzusa.

Duhaj Kis Miklós előtt áll az asztalon egy zöld kancsó, abban bor van bizonyosan. Miklós maga leteszi éppen a fejéből a sipkát, ami nyilvánvaló jele annak, hogy enni akar. Elő is keríti az ételt és bicskahegyre szedvén külön-külön minden szalonnadarabot, nagy nyugalommal tarisznyázik.

Emezek meg kikeresik a legszélső asztalt s bemennek sorjában a fal mellé a padra, amely intézkedésnek meg van az a haszna, hogy hátulról nem vághatnak az ember fejéhez semmit.

Hanem hiszen nem is. Elég biztosságban vannak ma: öt ellen nem kezd egy.

– Esik a dara – mondja Bélteki.

– Ühüm – feleli Öreg Gáli János, tollakat huzgálván a pipaszáron keresztül. – Mennyi?

– A dara?

– Dehogy. Ital.

– Vagy hogy ital? – szól kedvtelve Mihály. – Hát hozzon kend ötször.

Öreg Gáli János most már egészen rendbe szedvén a pipakészséget, rágyujt és kimegy a csárdából, kisvártatva visszajön és hoz öt mázos kancsót. Azokat lerakja egyenkint, minden ember elébe a maga porczióját. Azzal se szól, se beszél, hanem beleül a kuczkó mélyébe s csak a pipafüst, ami előszivárog olykor onnan, mutatja, hogy nem halt még meg Gáli János uram egészen.

Azonban a többiek se beszélnek. Duhaj Kis Miklós eszik, hát az nem beszélhet, a juhászok meg isznak, hát azok se beszélhetnek. Ürül a kancsó, Gáli többször előjön a kuczkóból és hozván a kifogyottba, megint csak visszamegy. A csikós befejezi az evést, neki is bor kell. Nem szól senkisem, mert minek, ha anélkül is meglehet az ember. Csak zörögnek az üres edénynyel az asztalon, ha kell valami.

Az arczok kipirosodnak és megindul a juhászok között suttogva a beszéd is. Bélteki feláll és keresgélve járkál a csárdában.

– Hol a duda? – mondja.

Gáli János úgy hevertéből integet a sarokba.

– Ahol van ni – felel. – Hanem el van hagyatva nagyon.

Hát bizony el van hagyatva. Ritkán kerül kézbe, mióta megdrágult a bor, a pókok laknak most a kecskéből való muzsikán.

Azonban hát majd megigazgatják. Bélteki fölkapja és műértő mozdulatokkal rángatja rendbe a dudát. Azután fölfújja és próbát tesz vele, hogy szól-e? Hát egészen rendes szólása van neki.

– Nini – mondja derülten Mihály.

S hirtelen a hóna alá kapja a bőrt, az ujjait ráteszi a síplyukakra. Szól a duda mindgyárt. De éppen amint nyekeregtetni kezdené a juhászost, erős, mély hang csendül meg a másik asztal felől. Duhaj Kis Miklós fogott énekbe és danolja magának a régi lovas magyar ember hallgató nótáját.

Ólmos eső esik, kis pej lovam ázik,
Gyenge kezem feje kantárszárán fázik…

Eddig tart csak, mert a másik pillanatban rettenetes csörgés támad. Bab Illés bojtár odavágta a kancsóját a csikóshoz, amiért hogy dalolni mert. A kancsó eltalálja a csikósét s a két edény rokoni szeretettel érintkezvén, cserepekre szakad. A csikós arcza elsötétül. Gáli János előmászik, hoz két új kancsót s visszamászik megint.

No most már nyekereghet a duda. Nyekereg is. Kisguczi az első, aki kirugja maga alól a lóczát s a középre áll, járja a hátravágóst, azután meg, hogy Bab Illés is melléugrik, ketten a csárdást. Mihály nekidagadt képpel fújja. Egyszer csak azt mondja a duda:

– Ssutty…

És eláll abban a pillanatban a szava. Ijedten néznek rá mindenek. Mi lelte?

Kitudódik hamar. Duhaj Kis Miklós belehajította a bicskáját, a duda szétrepedt és hát most már igazán el van hagyatva egészen. A juhászok arczára kiül a harag szederjes színe. Bab Illés odakap a sarokba támasztott kampós botokhoz.

– Vágjam? – kérdi rekedten.

Bélteki Mihály még nem bir szóhoz jutni a dühtől. Előbb csak int neki s azután szól tompa hangon.

– Vágd.

Vágja. Ahogy a bot két kézre fogatván, felsuhan a levegőbe, leüti a lámpát. Sötét lesz hirtelen. Azután egy nagy puffanás.

– Jaj… – sóhajtja Duhaj Kis Miklós.

Még egy puffanás, még egy jajszó, azután ünnepélyes csönd a fekete sötétben. Csak Öreg Gáli János uram pipája világlik a kuczkóban, aki is beleütvén a parazsába egy szál masinát, gyertyát gyujt. A csárda-padlón el van nyúlva a csikós a maga vérében, Gáli odamegy hozzá, mozgatja: nem mozog…

– Möghótt – mondja.

Idő multán felel rá Bélteki.

– Mög…

A tetem fölött egymásra néznek az emberek. Bab Illés leteszi a botot s felfogja a halott két karját. A másik a lábait emeli, Gáli kinyitja az ajtót s viszik kifelé. Bélteki elől megy. Erős hóhullás van odakint, a pihék kavarognak és megalszanak a vérben.

Rávetik a testet a nagy fekete csacsi hátára, Bab Illés vezeti, a többi megy utána.

Bélteki lehajtott fejjel ballag s a hókupaczokat gondolkozva rugdossa szét a csizmája orrával.

– Csak be egészen – szól.

Beviszik a jegenye-erdőbe. A száraz ágakon megröppen a madár és dara hull a fekete alakok fejére. Bent a csalitok legmélyén magas hófuvatag van egy darabban, a mellett megáll a menet. Lukat vágnak bele faággal s az üregbe belökik a halottat. Azután havat hánynak elébe s hogy ez a munka is kész, szótalan fordul vissza a csapat. Frissen eső hó födi be a nyomukat: Duhaj Kis Miklós holtteste majd csak a tavaszszal kerül elő, ha megolvad felette a fehér halom.

Lassan mennek, egymás nyomába lépve a hóförgetegben. Bab Illés, a hogy legelől megy a szamárral, beszélni kezd s néhány szavát az utolsóig kapkodja el a szél.

– A fejét érte az egyik, a másik… a másik a nyakát, hogy szinte visszapattant…

Bélteki durván mordul bele.

– Ne lármázz.

Illés elhallgat s csendben érnek a csárdáig, fölülnek a csacsikra a bojtárok. Bélteki meg bemegy Gáli Jánoshoz eligazítani a számlát. Azután kijön s fölmegy a csacsira, előbb ledörzsölvén a vért a nyakáról néhány összemarék hóval.

– Gyerünk – mondja rekedten s köhög utána.

Megindulnak, de alig tesz néhány lépést Bélteki alatt a szamár, a számadó nagyot kiált.

– Nini hé. Megálljunk csak.

S visszafordítván a csacsit, a csárdaajtóig megy el rajta. Ott bezörög a bottal.

– János… Gáli János…

Gáli kinyitja az ajtót.

– Mi kell – kérdezi kurtán

Bélteki Mihály a havat turkálja a botvéggel.

– Ugy-e János, nézd csak… izé… – szól némi zavarodottsággal, – hát az mit ivott? Kifizetném…

Gáli feltolja a fején a sipkát s néhányszor végig símítja homlokát a kezefejével.

– Az? – felel közömbösen – hogy is csak. Négy hatos, meg két hatos… meg megint két hatos: kilencz hatos.

Mihály ahogy a csacsin ül, hátraveti a subája egyik szárnyát, hogy jobban belemehessen a zsebbe a kezével. Bőrzacskót húz elő és ezüstpénzt önt ki a tenyerébe. Azután a gyenge világnál, ami a nyitott ajtón kiszűrődik, szedeget belőle a másik kezébe.

– Ehol e – nyujtja át aztán Gálinak.

Nehány darab lehullt s pengve ugrál a küszöbfán. Szegény Duhaj Kis Miklós temetésénél ez a harangszó.

Förgeteg János, mint közerő.

Halbőr Förgeteg János reggel aludt a domaszéki kapitányság területén. Mert tudnivaló, hogy Jánosnak ott van a tanyája. A tanyában van egy ágy, leterítve szépen subával, a fejtől van egy fanyereg, amelyet beborított a szűrrel. Ez így egészen jó párnaféle alkalmatosság és Förgeteg János meg van vele elégedve.

Azonban a fanyeregnek meg van az a rossz tulajdonsága is, hogy néha lecsúszik róla a szűr. Történt ma, hogy éppen beállott ez az eset. Förgeteg odaütötte a fejét a fához és fölébredt.

Odakint virradt. A tanyák között szellő futott végig és mozgatta a faágakat. Förgeteg heverészett az ágyban. Az ablak éppen a feje irányába szolgált és a gazda pislogó szemekkel, álmosan nézett ki rajta. A tájék annak, aki mindíg látja, meglehetősen unalmas. János gazda azt is tudja, hogy az útszélen melyik fát mikor ültették és hány búzaszemet szórtak el a gyökereire, hogy jobban megfogamzzon.

Ennélfogva János gazda nem valami nagy érdekkel nézelődik kifelé. Nincsen semmi változatosság. Mindössze egy ló jön errefelé a rügyező fák alatt. A lovas még nem látszik az ágaktól s Förgeteg lassú gondolkozásba merül, hogy ugyan ki lehet. De pár pillanat mulva rövid, csillogó fényt lát a ló hasa mellett. János észhez kap. Pusztázó jár erre. Rossz jel.

Förgeteg Halbőr János hirtelen befordul és elkezd nagy erélylyel aludni. Hortyog. Időközben a pusztázó odaér a ház elébe. A kutyák mérgesen fogadják, elharapott vakkantásokkal jelezve azt a nagy folytonossághiányt, ami egy pusztázó és egy önérzetes eb közt elterül.

A lovaslegény odaléptetett az ablakhoz és bezörget a kardtokkal.

– János!

János jól hallja a hívást, sőt a hangjáról meg is ismeri Kószó pusztázót, aki igazság szerint komája is. Hanem a hivatalos állapot megszünteti a komaságot. János nem tartja arra méltónak Kószót, hogy feleljen neki.

A pusztázó még egyszer megveri az ablakot.

– Förgeteg János, – hej!

János ebben a pillanatban azt hiszi, hogy a dolog komolyodni kezd, de úgy okoskodik, hogy az ő neve Halbőr-Förgeteg és így nem tartozik a Förgeteg szóra hallgatni. Megmarad befelé fordult állapotban az ágyon, de azért fülel erősen. Mikor aztán hallja, hogy a legény már a csizmaorral ütögeti az ablakát, eszébe jut, hogyha a ló meglép a legény alatt, a csizmaorr betöri az ablakot. Az pedig baj lenne. (Ezek a hitvány üveges-tótok nem igen járnak most a tanyák között. Tán elpusztult mind a kolerában.)

Förgeteg felül az ágyban és elkezd tempósan öltözködni. Minthogy a szemérmetes magyar ember magával viszi az ágyba is a fehérruháját, az egész öltözködés csak annyiból áll, hogy János kalapot húz a fejére. Azután odamegy az ablakhoz és kikiált:

– Mi kő?

– Gyékken ki! – mondja a pusztázó.

Förgeteg a nyakába keríti a subát és a pitvarban ahogy jön kifelé, készakarva rátapos a macska farkára. Ezt azért teszi, hogy káromkodhasson. Ezt meg azért teszi, hogy ne kelljen köszönnie. Tudvalevőleg az idejében alkalmazott káromkodás sok mindenféle kötelezettség alól fölmenti az embert. Így hát csak a kalapbillentésből kifolyó tisztesség adódik meg a zsaró-nak.1)

– Ken’ mátúl kezdve közerő, Förgeteg János.

János ijedten néz a ló feje fölött a városi katona arczába.

– Mi vagyok én?

– Közerő kend a röszkei tőtésen. Tartozik kend odamenni és dógozni estig.

– Ingen?

– Hát. De leginkább mingyá mönnyékken.

János lenéz a földre és ebben az állapotban marad egy darabig. Azután fölkapja a fejét.

– Hát möhetök?

– Hát gyékken…

Halbőr Förgeteg János még egy pár háttal kijelenti, hogy »rögvest« megy, hanem előbb elkászolítja a tarisznyát. És van annyi maliczia Jánosban, hogy nem invitálja be a pusztázót a szobába. A tarisznya előkerűl, a szája hozzámérődik a kenyérhez, amelyből akkora darabot harap, amekkora éppen beletér.

Mindez azonban időbe kerül, mert a tarisznyát előbb ki kell fordítani és leveregetni két tenyérrel a szőrébe akadt miegymást. (Apró kácsákat talált János tegnapelőtt anyátlanul a réten és azokat pakolta bele.) A tarisznya belseje tele van sárga pihével. Ahhoz nagy műértelem kell, hogy valaki körömvéggel letisztogatni birja.

Ezután jön bele a kenyér és a szalonna. De a szalonna fönt van a padláson. Föl kell menni érte. De a létrát mintha a föld nyelte volna el, sehol sem találja János. A létra eltünt. János keresi jó félóráig kamrában, istállóban, házháta mögött, de sehol sem akad rá.

Végre aztán eszébe jutott, hogy hiszen nem is a padláson van a szalonna, hanem a kamrában. Levág az oldalból egy darabot és belerakja a tarisznyába. Véghetetlen lassan csinálja mindezt s időnkint odasandít a pusztázóra, hogy ugyan unja-e már a dolgot.

Idő múltán elkészül ezzel is. A nap már fölkelt. Vérpiros fénynyel önti el az eget. A pusztázó nézi és megszólal:

– Eső lösz.

János kap a szón és fontos képpel veszi vizsgálat alá az égi határt. A föld peremének a szélén úszó kékes felhőket nézi először, azután fölebb halad és a szeme elé tartott tenyér mögül belepróbál nézni a napba.

– Löhet hó is, – feleli aztán.

János ekkor a dolgok mibenlétével már majdnem készen van. Csak még a czókmók hiányzik. A czókmók a szűr meg az ásó. A szűr csak előkerűl valahogy a szobából, de már az ásóra megint nem lehet ráakadni.

Nagy keresés kezdődik. János a feleségét, leányát, valamennyi gyerekét mind az ásó után küldi. Azonban lehetetlenség ráakadni. Végre azután a pusztázó leszáll a lováról s a kerítés bozótjában kutatva ráakad az ásóra.

Most már lehetne menni. Meg is indulnak. A tanyaút feléről még visszatér Förgeteg János, hogy ugyan el van-e kötve a tehéntől a borja. Alapos istállóvizsgálat után megint megindul.

Mennek egy darabon az úton, amidőn Halbőr megint csak megáll.

– Hopp-hó, fékomteremtette…

– No!

– De bizony csak… – felel János és sürögve tapogatja körül magát.

– Mi?

– A kaparó!

– Micsoda kaparó?

– Hát az ásókaparó!

No, ehol van ni. Ásókaparó nélkül nem tökéletes az ember. Halbőr kijelenti, hogy okvetlenül vissza kell menni a tanyára, hogy egy ásókaparót faragjon.

A pusztázó meggondolkozik. Neki még másfelé van dolga, embert hajtani a nyúlgáthoz. A lelkére köti hát Jánosnak, hogy a faragással ne soká késsen, máskép kapitány elé állás lesz. János bizodalmasan integet a fejével és kétszer mondja:

– Ügön, ügön.

A legény megszorítja a lovát és leporoszkál a Madarásztó túlsó végébe.

Förgeteg hamiskás mosolylyal néz utána, ameddig látja. Azután visszaballag a házba, a szűr megint a nyeregre kerűl és János folytatja az alvást.

Idő múltán felczihelődik, megindúl és éppen a háromórai harangszót veri ki a töltésre a városból a szellő, mikor munkába áll Halbőr Förgeteg János.

Subavásár.

ég mikor eladta a termést, kimondta Halbőr János, hogy subát vesz. A régi nem jó, új kell. Tudvalevő, hogy a suba szükséges bútordarab parasztikus embernek. Szék, ágy, párna, diván, télen kályha, nyáron jégverem az neki; enni lehet a bőrén meg húst aszalni rajta, s ha belekötik a serdülő legényt, elhagyja a harmadnapos hideg. Azután ha beleültetik a gyereket, az annak gyönyörűség. Meg hát egy suba, egy szépen kivarrott irhássuba díszruha ünnepnapokon, czifraság, tanyai Makart-bokréta, ha föl van akasztva a szobában, s tekintélytszerző állapot, ha a ránczai közt komoly állásba helyezi magát a gazda.

S miután úgy történt a dolog, hogy a másik suba, a régi, elpusztult, indokoltan mondta ki a határozatot Halbőr, hogy új subát kell venni.

Ennélfogva ma korán reggel fölül a kocsiba Halbőr János, a felesége, meg a fia. Ugyanakkor a szomszéd tanyáról megindul a szomszéd és két koma. Csöndes nyári reggel van, élénk szellő szalad végig a füvek fölött. Halbőr jókedvben érzi magát és pipára gyujt.

A kocsik megindulnak a város felé s e közben szó esik a subáról. Előbb elbeszélik a multat, a nagy időt, a mit az eddigi suba átélt. Nem lehet mondani, hogy valami különös suba lett volna, de azért becsülettel megállta a sarat s érdemes arra, hogy néhány szót vessenek utána.

A városban aztán megáll a kocsi valamelyik szűk utczában, szokott gyülőhelyén a tanyai népnek. A kocsikat őrízni ott marad a legény. Halbőr János pedig az asszonynyal, a komákkal és a szomszéddal megindul. Komoly menet ez. Halbőr van közbül s a hogy lépdel, határozott mozdulatok kíséretében veri ki a pipát.

Azonban a hogy menne, egyszerre megáll. Ijedten kotorász a zsebében.

– Hopp-hó – mondja. – Hol a pénz?

A pénzt elő kell venni. Halbőr ugyan biztosan tudja, hogy meg van, de hát azt látni kell.

– Hát percze, percze – feleli a koma, Baráczius Mihály uram. – Meg kell azt nézni.

Megnézik. Ott a pénz egyrakásban, szépen kisímogatott ötösök, tizesek, s nagyobb csomó egyes, tetszetőség okáért átkötve madzaggal.

Megindulnak újra és mennek addig, míg odaérnek a subásokhoz. A derék nagy subák ott vannak kiterítve a kövezetre, a szőrös felükkel kifelé. Halbőr a csapat élére áll s először úgy ímmel-ámmal mennek végig a subák között. A sor végére érve megállnak s szemhunyorítással kéri ki Halbőr a szakvéleményeket.

– A szélsőhöz – mormogja lassan a koma.

– A szélsőhöz – hagyják helyben a többiek.

Elmennek a két sor közt és megállnak a szélső suba előtt.

– Suba köll – mondja Halbőr János.

– Hát hiszen van itt elég – feleli a subagyáros. – Teszem azt, ez a legfelső itt mindjárt. Kályha ez, nézze kelmed, valóságos kályha.

Halbőr lehajol és végigsímítja hosszan, szőrmentében a subát. A keze nyomán meglapulnak a fehéres szálak és símán egymásra borulnak. S ahogy a napfény rájuk vetődik, megragyognak.

– Mint a valóságos selyem.

Ezt a subás mondja. Halbőr János érzi a szavak igazságát, de azért nem lehet azt annyiban hagyni. Vontatottan felel vissza:

– No, kit így, kit úgy.

A komák meg a szomszéd intenek a fejükkel, hogy az ám, bizon csak úgy áll a dolog, hogy kit így, kit úgy.

Halbőr most már a másik oldalra kerül. Leguggol és úgy néz végig a subán. Azután hirtelen rácsapja a kezét és a széttartott öt ujjával végig szántja az egészet. Ahogy ez megtörtént, fölemelkedik a kéz és nézi a bizottság, hogy mennyi szőrszál maradt rajta a subáról. Alig egynehány.

– Nem sok – mondja komoly arczczal Halbőr. – Ámbár ismertem én már olyan subát, akirül nem gyütt le ennyi. Régi nagy suba volt az a bizonyos. Mámma már nem csinálnak olyant.

– Nem ám – erősíti a koma. – Nem azok már a subák, akik ezelőtt voltak.

– Nem – veszi föl a szót a szomszéd. – Pedig a birkák most is csak olyanok, mint azelőtt. A birkabőr nem változandó.

Amíg ez megtörténik, Halbőr fölveszi magára a subát. Az asszony segít neki. Ahogy a subában tetszelegve megfordúl, lebbenve csapódik utána az alja. Azután tesz egypár lépést előre, oldalt. Mert ki kell tapasztalni az ellentállási képességet is. A komák és a szomszéd egy kissé meghajolnak, úgy nézik. Ki kell tanulmányozni a subaaljnak a földhöz való viszonyát is.

Halbőr kerül-fordul, a két kezét beleakasztja a belső szíjakba s hol kinyitja, hol becsukja a suba elejét. Először az egyik felét csapja magára s úgy a tetejébe a másikat, azután megfordítva. Az egész készség jól jár. A csapat egyes tagjainak arczán az elégültség bizonyos foka látszik, amit meg is érdemel egy jóravaló suba.

Halbőr azt látja s úgy tetszik neki, hogy mindnyájan egy gondolaton vannak. Azonban hamarosan olyan arczot csinál, mint akit bánt valami dolog.

– A színe se az igazi – mondja kedvetlenül.

– Dehogy nem – vág bele az iparos. – A legtisztább arany se szebb.

Csap egyet a levegőben a kezével Halbőr és megvetőleg dobja le a subát.

– Nagyon vásárhelyies – mondja. – Nem tetszik nekem a színe. Nem tetszik.

Most már a subás előveszi az ékesszólást. Fölkapja a nagy darab állati bőrt s egy ügyes lebbentéssel szétteríti.

– Hát ez a bőr? – kérdi fölcsattanó hangon, diadalmasan.

Belecsippent a két ujjával egyes helyeken.

– Mint a patyolat!

– Hiszen éppen ez az – szól a szomszéd. – Hogy nagyon gyönge. Szakad az ilyen fáin portéka. Tudja, nekünk odaki mindenre köll az ilyen, azért akar erőset a szomszéd, hogy mög ne ártson neki a viselés.

Halbőr megint fölkapja a subát, de most már kifordítva, nyári állapotban. A tenyereit elül kéjjel húzza végig a finom bőrön. S mialatt így álorczáskodik a czimboráival együtt, a lelkében erős meggyőződéssé válik a tudat, hogy ennél alkalmasabb subát nem igen lehetne találni.

– Hát az ára? – kérdi odavetőleg.

– Harmincz forint.

Halbőr behunyja az egyik szemét s a másikkal féloldalt néz a kereskedőre.

– Hogy mondja? – szól s féloldalt tartja a fejét, hogy jobban a fülibe menjen a szó.

– Harmincz forint az ára. Megér ez annyit testvérek közt is.

– Pöngőben? – kérdezi tovább ártatlan tanyai ábrázattal Halbőr.

– Nem. Újforintban.

Halbőr megcsóválja a fejét, a subát leereszti a félválláról s úgy veszi vele magát körül, mintha kocsiban ülne. A komák azonközben a varrást deputálják. Az úgy megy, hogy aláfeszítik a körmöt s az újj mint egykarú emeltyű szerepel. Valamelyiknek engedni kell. Ha a szirony szakad, rossz a varrás, ha a köröm törik, hát rossz a köröm. Még jobb, hogy kitört.

De a varrás is jó, valamint jól illik a suba is. Halbőr leereszti a subát maga körül és rátámad a subaárusra:

– De hát maga-e az a Kis Mihály, a kit én keresek?

– Nem én. Engem Varga Jánosnak hívnak. Ha valamikor subát vett kend a szegedi piaczon, ismerheti a nevemet.

– No, mert éppen ezt a Varga Jánost kerestem én – mondja most már hamiskás mosolylyal Halbőr. – Mert magánál vett az apám is. Még most is megvan.

– Hát hiszen a mit én megvarrok, az meg is marad! – esik nagyot a szón a subás.

– Csakhogy nem a suba van meg, hanem az apám.

A komák arczán széles mosoly halad végig és elneveti magát a subás is. Halbőr fölhasználja a kedvező pillanatot.

– Adok érte huszat – mondja. – Nem ér többet.

– Nem lehet. Hiszen csak éppen magának adom harminczért. Mert maga ugy-e a Kása András?

– Nem én. Halbőr János, a felsőtanyai.

– A Förgeteg Halbőrökbül?

– Ügön.

– Hát vigye huszonnyolczadfélért.

Halbőr kiteríti a subát s a hogy végigpillant rajta, hirtelen megakad valamin a szeme. Kedvetlenül rántja föl a vállát és föltolja a fején a kalapot. Nagyot lélegzik és úgy felel:

– Nem köll ötért se.

– Nem-é?

– Nem. Minek varr bele tulipántot, mikor én azt nem szeretem – mondja haraggal. – Soha se viseltem tulipános subát. Minek az rajta? Mirül jó az? Vagy rúzsát varrjon rá, vagy semmit. Tulipános nem köll. Mögugatna benne a kutyám.

A véletlen úgy hozza magával, hogy mind csupa tulipános subát hozott ki a vásárra a subás. De nagyobb bizonyosság okáért keresni kezd köztük, hogy nem akadna-e vagy egy rózsás. De nincsen.

– Ne is keresse – duzzog Halbőr János. – Más nem köll. Erre az egyre volt gusztusom, ez sé jó.

Izgatottan jár föl-alá a subás előtt. Előveszi a kendőt, letörli a homlokát és menni készül. De hirtelen visszafordul, kikap a tárczájából két tizest és odatartja a subás elé.

– Köll a húsz forint?

– Nem lehet. Nem adom alább – szól ez ingerülten.

Halbőr visszateszi a pénzt, a tárczát körülköti a szíjjal, úgy csúsztatja vissza. Mikor már beletette a zsebbe, még egyszer odasandít, hogy csakugyan benne van-e.

– Nem köll azér’ haragunni – mondja Förgeteg Halbőr. – ’Szen én se adnám oda érte ezt a kéket. Csak éppen tréfáltam.

A kereskedő dühösen rákiált!

– Tréfáljon mással!

– Mondom, hogy nem köll haragunni. A pénz megmarad. Majd vöszünk máskor. Majd ha lösz rúzsás subája, elgyüvök érte.

S a csapat élén távozásnak indul Halbőr Förgeteg János. Még a sarokról visszakiált:

– Itt a pénz! – s a tenyerével ráver a tárczára. – Behozom egy rúzsás subáért a másik szombaton.

Hanem hiszen elviszik azt addig adóba.

Bicskavásárlás.

egenye András a mint bevégezte a reggelizését, eltolta magától a szalonnás-tányért, leveregeté a ruhára akadt kenyérmorzsát és egykedvűen hallgatta végig az asszony egészségre szolgáló jókívánatát.

És azután fölállva, megfogta a bicskája nyelét és odatámasztva a hegyét az asztalhoz, be akarta csukni. Szinte várta már, hogy hogy csapódik bele a kés a nyélbe, midőn egyszerre nagyot pattant és a bicska eltört. Két darabra vált a pengéje.

– No né, – mondá Jegenye András és szomorúan nézett a bicskára. A bicska két darabban feküdt az asztalon és nyilvánvaló dolognak látszott, hogy azzal többet semmiféle ételt nem lehet enni.

András összefogta a késdarabot és betette a zsebbe. Kiment a házból, fölhágott a kocsira és megindult a város felé, értésére adván előbb az asszonynak, hogy majd napáldozat táján haza vergődik. Meglegyintette a két lovát, a lovak megindultak, kikanyarodott a tanyaközből az útra, csöndes ügetésben hajtott, a háta mögött fölkelt a nap és derengő világát szétveté a mezőség haván.

– Károg a varjú – dünnyögé csak úgy magában Jegenye András. – Nagyon csunyán károg. Nini, – motyogta megütődve – tán háború lesz… Majd viszik a sok katonát a grániczra. Majd lű a puska.

Az eszmemenetnél fogva aztán rátért arra, hogy neki bicskát is kell venni. Igaz, van otthon egy pár tompa úrforma kés, de hát csak hadd legyen mégis valami fegyver a háznál, meg aztán mi is az ember bicska nélkül?

Imigyen okoskodék a kocsiban és eltünődék az eltörött bicska sorsán. Már két pengét meg egy uj nyelet csináltatott hozzá és mégis megvolt. – Csöndesen ült a kocsiderékban, olykor fölborzolá a bajuszát; azután fölhúzta a két térdét, a két karját ráhelyezte egymás tetejébe és azokra hajtván a fejét, elgondolkodott.

A gondolkodás oda lyukadt ki, hogy most már okvetlenül szükségesnek mutatkozik egy bicska bevásárlása. A hogy eladta csirkéit a piaczon, elvitte a kocsiját valamelyik utczába a többi tanyaiak közé és aztán megindult fölkeresni Sziráki uramat.

Sziráki uramnak pedig ősidőktől kezdve ott van a háza a régi színházzal szemközt. A régi színház ugyan már nincs meg, csak a helye van, de hiszen Szirákiék házának is csak a helye van meg. Már mint a réginek, mert most emeletes épület kényeskedik ottan, akkora, hogy a nap se bir vele végezni Valami könnyen. Kénytelen délelőtt az egyik, délután a másik oldalára sütni.

Jegenye András uram sokáig kereste azt a házat, de csak nem birt ráakadni, mert akármerrül került neki, mindíg ott találta az uj »Kelemen-utczát.«

– Ejnye, hejnye, – mormogá és a szijjostorral gyöngéden végig huzott egy előtte szaladó inasgyereken. A gyerek megállt és hát szépszóval kivette belőle András, hogy éppen ott áll ama bizonyos ház előtt.

Így hát bement. A híres bicskás-bolt úgy el van dugva egy pinczébe, hogy ember legyen a ki ráakad. De Jegenye ráakadt. Lefelé ment a lépcsőkön, benyitotta az ajtót és szerencsés jónapot kivánt mind közönségesen.

Azután megállt kevélyen és bemélyeszté a mellényzsebbe három ujját. A másik kettő kint mozgott a posztón negédesen.

– No, mire végzik? – kérdé Jegenye András, és levevén fejéről a kalapját, körülkefélte azt a könyökével.

– Hát csak csináljuk, – felelte a segéd.

– Ugyan úgy-e? – mondá hitetlenül Jegenye uram.

– De bizony csak!

– No né, – válaszolt elégülten András és lassan lóbálta kezében a kalapot, hogy ugyan hova dobja le, a hol nem üt agyon vele semmit. – Nini, de szép paraplé! – folytatá fölpattanó hangon, – tán le is szabad rá ülni?

– Azért van ottan, bátyám uram…

– Hát akkor le is ülök, – mondá Jegenye András és úrias mosolylyal tette le magát a kanapéra. Azonközben aztán, a hogy forgolódott rajta kényelmetlenül, egy kis ablakon át bepillantott a műhelybe, a hol a dolgozó legények körül serényen forgolódott Sziráki uram.

– No, mire végzik? – kiáltott erősen, hogy átmenjen a szó az ablakon.

– Hát csak csináljuk, – felelt ki Sziráki uram.

– Lám, lám, – mondá jó lélekkel Jegenye András – hogy megszorgoskodnak, – és átcsúszott a kanapé másik felére, nehogy csak az egyik oldala romoljék.

Azután lassan üldögélt ott egy darabig, nézegetve nagy csizmáit, a melyekről csurgott el a padlóra a megolvadt hóvíz. – Meleg van itten, – gondolá és lefejtette magáról a bekecset. Mikor készen volt a vetköződéssel, kifordította szépen szőrével kifelé a subát és hoszlélegzve mondá:

– Eltört a bicskám. Uj kéne.

– Milyen fajtájú? – kérdezte nagy készséggel a segéd.

– Nono, – mondá komolyan Jegenye András – majd mögdeputáljuk. Lássuk csak őket. A szebb fajtájút is, mert olyan szegényest nem vágok ám én a kenyérbe bele.

– Hát tessék választani innét.

András odament a zöldposztós táblához, amelyre egy egész bicskatanulmány volt fölaggatva. Szép, erős kések, fényes pengével, csillogó gyöngyház az oldalukra verve. Megállt előttük és nézte sorba. Némelyik már mintha egészen szemrevaló lett volna előtte, utána is nyult. De a hogy odaért, megingott a bicska az egyetlen szegen, a melyre súlytani kiszámítással volt ráhelyezve, és András uram gyorsan kapta vissza a kezét. Még leütné és kárt tenne egyik bicska a másikban.

– Adja hát le őket ide elébem, – mondá mérgesen. – Azt akarja, hogy úgy nézzem, mint a kutya a sasmadárt a kútágason?

Sietve tevődik elég az allegorikus hasonlítással fűszerezett kívánságnak.

– No így igen, – mondja Jegenye András. – Ha már veszek, lássak valamit a pénzemért.

És kedvteléssel turkálván az árúasztalra rakott csomóban, kiválaszt egy görbe, fekete nyelűt. Kinyitja előbb, meg becsattantja aztán. A hogy be van csukódva, megpróbálja mozgatni, hogy ugyan inog-e a penge.

Azután ökölbe fogja a kezét, előrenyujtja a hüvelykújját és annak a körmén nézi meg a penge élét. Az egész készség jónak igérkezik és Jegenye uram most azt deputálja már meg, hogy belefér-e vajjon a mellényzsebbe minden okvetetlenkedés nélkül.

A bicska angyali könnyűséggel tünik el a zsebben, hanem Jegenye Andrásnak hirtelen felötlik valami és kedvetlenül teszi le a kést az asztalra.

– Üm, – mondá megvetőleg – hiszen topa. Miért csinálnak kerek alját neki?

– Keresik az ilyent is. Némelyik embernek ilyen kell.

– No nekem nem kell, – tör ki dühösen Jegenye uram. – Halnyelű kell.

Az is kerül a csomóból. De ez már nagyobb vizsgálat alá esik. Legelőbb is lapjára fordítja és ugy néz rajta hosszában végig, hogy hátha talál törést a gyöngyházon. Azután a másik fele kerül a szem elé. A nyelében már nincs hiba, ha ugyan a szegek jól tartanak. És két tenyere közé fogva, erős morzsolgatás alá veszi a kérdéses jószágot, hogy nem-e csúszik kijebb valamelyik oldala.

Kinyitja és megingatja a pengét, mint az előbbit. A csukódásával már meg van elégedve, egészen s épen csattan.

– Jó csattogása van, – mondja elismerőleg. – De hát az aczél?

– Az is jó. Nagyon ki van az válogatva, csak a legjava kerül bicskapengének.

– Nono, – feleli András és belemenvén kezével a nadrágzsebbe, sokáig kotorász benne.

– Majd megválik, folytatja tovább és előkotorászván egy darab tűzkövet, tép hozzá egy csomót a bekecs szőréből. Aztán egymásra fogván őket a két ujjával, odaüt a kovához a bicska aczélával.

Az első kísérlet nem sikerült.

– Nono, – dünnyögi hamis mosolygással Jegenye András – iszen majd megválik, hogy igazat beszélt-e az úr?

A második összecsapásnál aztán kivágódik a szikra, bele kap a juhszőrbe, hogy az füstölögve ég, nagy gyönyörűségére Jegenye uramnak.

Most már kinyitja a bicskát, eltartja magától és úgy nézi. Előbb a nyelénél fogja meg, aztán a pengéjén markolja át és nyes vele egyet a levegőben úgy próbaképen.

– Hát az éle? – mondja úgy odavetőleg. A körömpróba után kitépődik egy csomó szőr megint a bekecsbéllésből. Összesodorintja keményre, aztán megfogván a legvégén két újjal, odavág hozzá a bicskával.

De a feleuton megáll.

– Nini, – szólt haragosan – már megint mit csináltam itten? Az elébb is téptem szőrt a bekecsből, még itt a darabja a padlón!

Megsajnálkozik a pazarlás fölött, de aztán derülten teszi hozzá:

– Hiszen különben nem tesz ám engem szegénynyé egy bekecs!

Aztán megint hozzásuhint a szőrkötélhez és amint látja, hogy finoman szelte ketté azt a bicska, egész egy könnyű kaczagásig fölmegy a jókedve.

Latolgatva teszi egyik kezéből a másikba és miután meghatározta a súlyát, a nyél halfarkát feszíti neki a nadrág-posztónak, hogy ugyan kihasítja-e majd a zsebet.

– Jó, jó, – mondá meggyőződéssel. – Hanem el ne bízza magát, mert nagy pénzt azért nem adok érte.

– Csak annyit, amennyit megér.

– Üm, hát mi az ára? – kérdi félős tartózkodással András.

– Másfél forint, – feleli a segéd.

Jegenye András nagyot hallónak tetteti magát.

– Hogy mondja – kérdi és odateszi a füléhez a tenyerét tölcsérnek.

– Másfél forint!

– Ugyan, ugyan, – mondja hitetlenül Jegenye András. Kihúzza a zsebkendőjét, megrázza és körültörüli vele a homlokát. – Tizenöt hatos nagyon nagy pénz. Öt hatosért nem adja?

– Nem.

– De nyolczat is adok érte, – mondja ravaszul András. – No adja?

– Nem adom alább a kiszabott árnál.

– Jól van no, – feleli nyugodtan és minden megütődés nélkül Jegenye András uram. – Hiszen nem is azért beszéltem én!

Nagy kászolódással benyúl a mellény belső zsebébe és míg a segéd papirba csavargatja a kiválasztott árút, addig ő előhúzza a törött bicskát.

– Hát csinálja meg az ur ezt nekem, – – szól és leteszi az asztalra szépen. – Kicsit kisebb lesz az aczél, hanem jó az azért a szegényesnek. Csinálja meg két hatosért, aztán vasárnapra majd bejövök érte.

Alku.

mint fölhúzná reggel a csizmát Halbőr Förgeteg János, előbb műértő szemle alá veszi. Ügyes rándítással kapja föl a száránál fogva, hogy a talpa is látszon.

– Ejnye, hejnye – mondja s búsan néz a csizmára.

Ha a csizmának szeme volna, szintén nézhetne, mert van rajta lyuk elég. A szára is elavult, kiveresedett, a feje meg éppen egészen odavan. Halbőr szomorúan húzza föl s mikor behozza reggeli alkalmatosság gyanánt a szalonnát a hozzávaló pálinkával az asszony, odaszól neki:

– Be köll mönni a városba.

Az asszony ránéz.

– Ugyan minek már mögint? Ihatnék kend? Nem kap kend elég italt ideki?

Halbőr Förgeteg János mérgesen ül le az asztalhoz a szalonna elé.

– Né duruzsolj hát örökké. Csizmát köll vönni.

– Azt ugy-é? – kérdezi gúnyosan az asszony. – Kennek csizma köll. De azt nem kérdi kend, nekem köll-é czipő. Akit hogy tavaly vöttünk, egész elkopott. Az eberlasztingba meg csak nem járhatok hétköznap. De errűl nem beszél kend. Mert világéletibe se törődött kend velem.

A kötényét odaemeli a szemeihez az asszony s szétmorzsol egypár öreg könyűt.

– Nem is tudom, mért möntem kendhöz…

Förgeteg János nagy nyugalommal nyomogatja a szalonnadarabot bicskahegyen a paprikadöbözbe.

– Hát minek gyüttél?

Az asszony sírva áll elébe.

– Minek möntem? Evvel áll kend elő? Hát minek híjt kend? Mér csavarta el a fejem, mért küldött gűgyűt édösapámék házáhon?

János hosszú, vékony szalonnadarabot nyes le, odatöszi a kenyérre s ott szeldeli nagy igyekezettel formás koczkákra.

– Ha híjtalak, híjtalak – mondja. Ha nem köllöttem, ne gyüttél volna…

Azonközben elkezdenek ugatni a kutyák odakint, Halbőr figyel, fejét oldalt hajtva, a hangokra. Mivelhogy a pusztalakó kiérzi a kutyák ugatásából, hogy ki jár a tanya körül. Mert tanulmányos kutya az ebállat, amely egész máskép ugat a rokonra, mint az idegenre, máskép a városi úrra, mint Mózsira, aki nyúlbőrökben utazik. Ennélfogva egy ideig hallgat a kutyaszó után a gazda, komoly elbírálás alá fogván az egyes vakkantásokat.

– A sógor gyün – mondja a meggyőződés biztonságával. – Mén a városba az is.

Az asszony féloldalt néz rá s félig hitetlenül kérdi:

– Oszt bemén kend?

– Be hát – mondja mérgesen Halbőr Förgeteg János. – Mért ne mönnék? Nem látod a csizmám? Csupa rongy. Tán az kék, hogy ebbe járjak télvíz idején? Hogy ebbe dolgozzak a hóba – s hozzáteszi elkeserülten: – csakhogy neköd lögyön mit önni…

Erre azután újra hatalmas sírásba kezd az asszony, hogy uram Isten, mit meg nem kell érni… már a betevő falatot is szemére vetik… De elmegy, csakugyan elmegy a tanyáról, ha így tart.

Amíg azután ez a pár szó adódik, odazörög a kocsijával a ház elé a sógor s bekiált a subából:

– Gyün-é kend hetire?

Már meg is jelent a tanyaház ajtajában Halbőr Förgeteg János.

– Mék hát – szól s a vállai erejénél fogva rázza be magát a subába – mér né mönnék…

Odamegy a kocsihoz és kezel.

– Adjon Isten.

– Adjon Isten. Üljék kend hát föl.

Ahogy aztán elhelyezkedik János, a sógor közécsap a két lónak. Förgeteg, még mikor nincsenek valami lehetős távol, féloldalt visszapislog, hogy ugyan néz-e utánuk tisztességtudó szokás szerint a ház ajtajából az asszony. Dehogy néz pedig. Sír az bizonyosan odabent a házban.

Förgetegnek aztán amíg csak pipára nem gyújt, valami nehéz van a szívén. Mert furcsa bánás volt mégis az azzal az asszonynyal. Hanem a füstfelhők közt múlik a gond, mivelhogy egyéb dolga akad az embernek.

De aztán hamarosan el is felejti. A sógorral olykor szót váltanak és hát kiderül, hogy a sógor szintén éppen csizmát akar venni.

– Majd Kék Mártonhon mönyünk – szól komolyan s a gyeplőszárhoz veri ki a pipából a pörnyét – az egész familia ott vásárol.

Förgeteg ráhagyja, mert valójában igen sok sok dicséretet hallott a Kék Márton-féle lábbelikről. Rettentő jó csizmák azok.

– Akár a vaj.

– Ügön. Aztán nem tör, – meg a füle se szakad ki.

– Hát nem bátya. Arányosan tart a füle a csizmával. Mikor az utolsó nap fölhuzná az ember, talán kiszakad. De hamarabb nem.

Denique, ahogy megállnak a lóval a katonakórház mellett, egyenest ballagnak a piaczra a csizmadiás sátorok felé. Az emberséges csizmadiák már árulják a sok szép, finom jószágot, egymásután szedve le párját a rudról.

Látja mindenik, hogy ott van legszélről a Kék Márton-féle sátor, azonban arra se néznek.

A fejüket föltartva haladnak el a vásárosok között, mintha valahol hátul, a sátras sor végén keresnének egy csizmadiát.

Azonban nem azért szolgáltatja a sógor familiájának már évek óta Kék Márton a csizmát, hogy meg ne lássa. Hirtelen oda is emeli az asztrakán sapka széléhez (mert az asztrakán sapkánál fogva különböznek a csizmadiák egyéb, nem komoly dolgokkal foglalkozó mesteremberektől) a kezét ernyő gyanánt, hogy jobban lásson.

– Nini! – mondja megilletődve. – Jól látok-e valjon. Nem-e Fekete Géra Péter úrhoz vagyon ismét szerencsém?

– De ügön – felel a sógor, nagyot esve a szivélyes hangon. – Ez meg a sógorom, a Halbőr Förgeteg János é.

– Van szerencsém – mondja kitünő elegancziával Márton mester és összedörzsöli a kezét, mert két pár csizma eladása fölött mindig összedörzsölheti a kezét az ember. – Talán, hogy lábbelit méltóztatnék…

Förgeteg előbbre lép a subában.

– Hát ügön.

– Ünneplőt talántán?

– Nem – felel elütőleg a sógor és leveszi a sipkát a fejéről, hogy mellé tegye a pipát – nem olyan köll. Csak hétköznaplót.

– Hát hiszen van – szól dicsekvőleg Kék Márton s odamutat a sátorra. – Tessék megdeputálni.

Deputálják. Az egyik balról megy a rúd mellett végig, a másik jobbról. Nem találnak azonban kedvükre valót, mert az ellenkező sarkokon megállnak.

– Nem tetszetős nekem ebből égy sé – szól megvetőleg Förgeteg. – Van ilyen a kisteleki vásárban is.

– Van ám. Rossz ez mind.

– Mit? – kiált Márton mester – Rossz? Melyik az a rossz?

János eddig a földet nézte, most hirtelen a gazdára pillant.

– Hogy melyik ugy-é? – kérdezi lassan s csak úgy féloldalt pillant végig a csizmákon. – Hát mind.

– Mind? Hát teszem azt ez rossz?

S diadalmasan ránt elő a sok közül egy párt Kék Márton. Két kézzel fogva tartja oda Förgeteg szeme elé s ott rázza.

János átveszi s nézi. Valóban rendes formájú csizma. Ennélfogva hát előbbre veti az egyik lábát a suba alól s nagyság tekintetében való összehasonlításokat tesz az új s a régi között. Jó, egészen jó volna.

– Nagy lesz, nagyon nagy lesz – mondja aggodalmasan s Mártonra néz olykor.

– Az jó télire – biztatja a mester.

Nem felel, mert most már a földre tette le s azt deputálja, meddig ér a szára. Ez is jó. De ekkor észrevesz valamit s kedvetlenül teszi vissza.

– Nem jó a vágása – szól. – Nem magyaros. S hozzáteszi mérgesen:

– Nem vagyok én bánáti sváb, hogy ilyen csizmát hordjak.

Kék Márton kétségbe van esve. Mert a sógor már választott, ki is van fizetve s imhol az új vevő, aki szintén egész familiájával ide fog járni, ha egyszer a Kék Márton-féle csizmákat megismeri, nem talál kedvére valót.

– Tessék hát mást választani – biztatja reménykedve.

Még mindíg mérges a hangja Halbőrnek, mikor oda vág:

– Mást – mondja gúnynyal. – Mást? Hunnat? Ez az egy tisztességes csizmája van az úrnak csak, akit itt tartok a kezembe. Ennek meg a vágása rossz.

Márton mesternek eszméje támad.

– Hát hiszen ha épen úgy áll a dolog, ki lehet azt jobban vágni – szól. – De most ez a divat.

– Mit divat – tör ki dühösen Halbőr. – Nem vagyok én suhanczár legény, hogy olyasmire adjak. Tán piros bársony gallért hordjak az ünneplő felöltőn, mert hogy az is divat?

A sógor belekaczag, mert tetszik neki a viczcz. Kék Márton nem nevet, mert úgy látja, csak kötődnek vele itten.

– Ha nem tetszik – morog ingerülten s csekély fültövön-ütéssel téríti helyes útra a lábai előtt botorkáló inast – tessék máshol venni. Nekem nincs jobb.

– Nono… – békíti Halbőr és csöndes mosolylyal pillant a csizmadia arczába.

– De meg az egész piaczon sincsen – folytatja tüzesen emez s elkapja Förgeteg kezéből a csizmát – mert nézze ezt a bőrt! Nézze! akár a vaj. De talán hogy még annál is finomabb…

Halbőr int a fejével.

– Azután a törést – hirtelen két rét hajtja a szárát, hogy az a kevés napsugár, ami elő verődik a felhők mögül, csillogva törik meg a bőrön – látja a fényit. Akár a kék aczél.

Int a fejével János és állást változtat a subában.

– Igen, igen – mormogja lassan.

De hirtelen, mintha megbánta volna a sok engedékenységet, megütközve szól.

– Baj, baj. Most látom csak, hogy patkó nincs rajta.

– Lehet azt ráveretni itt a szomszédban.

Félvállra rántja a subát Halbőr.

– Hát kinek néz engem az úr? Kocsis vagyok én? Vagy ló?

– Nem, dehogy, dehogy…

– No hát! – felel elfojtott dühhel. – Akkor ne beszéljen így. Hanem azt mondja, ha akarja, hogy adja?

– Nyolcz forint.

Gúnyosan hajtja le a fejét János.

– Nyolcz forint. Hm. Több nem is kék? Hisz a sógor hatért vett.

– A sógor is nyolczért vette – felel békülékenyen a mester. – Pedig az fele ilyen csizma sincsen.

János megvetőleg néz a sógor lábára, amelyen már ott pompázik az uj csizma. A sógor kéjjel mozgatja benne a lábujjait.

– No Isten neki – mondja derülten s előhúzván a tárczát, gyűrött bankókat terítget le a vásáros ládára. – Hetet adok érte. De csak éppen azért, mert a sógor is itt vett.

– Nyolcz forint az ára – hangzik a mester határozott válasza.

Halbőr Förgeteg csipkelődve, félszemmel néz rá.

– Üm, de nagyra tarja magát – s lefogja a balkezével a bankókat. – Hát tudja mit. Én engedek öt hatost, engedjen maga is. Adok hét ötvenet.

Azonban Kék Márton szilárd, mint egy szikla.

– Lehetetlenség.

– Nohát vigye az ördög azt az öt hatost – s kezdi Halbőr kikeresni a nyolczadik forintot is. Tágra nyitja a vörösbőr tárczát s amint utána kutatna, hirtelen az eszébe ötlik valami. – Hohó! most jut az eszembe. Van-e asszonyczipő?

– Milyen?

– Milyen. Hát bűr, zsinórra járó.

– Hát hogyne volna – s odalódít egy egész öllel a ládatetőre Márton mester. – Van itt sok. Formás.

Halbőr három forintot kint hagy, a többit visszarakja.

– No adjon hát egy három forintost – mondja szerényen s szinte kérőleg néz a mesterre, hogy ne haragudjék a sok okvetetlenkedésért. – A csizma nem kell. Majd szombaton behozza fejelni az asszony…

Mert hát az volt a csizma baja, hogy czipő kellett az asszonynak.

Förgeteg a kompaktornál.

Förgetegen akkora suba van, mint egy ház. Ennélfogva egész szélességében nem férvén be az ajtón, úgy tesz, mint a nagyszarvú ökör: féloldalt keczmeleg befelé.

– Alig fér be az embör – mondja.

A kompaktor fölteszi a pápaszemét, mert anélkül nem tökéletes az olyan ember, aki tudományos könyvekkel foglalkozik, s Halbőrre tekint.

Halbőr Förgeteg János ezenközben letette már a kalapját is, isten jónapot kívánt s bizonyos negéddel rázza meg a vállain a subát. Az alja, ahogy lebbenve csapódik, lever a székről nehány könyvet. Halbőr utánuk néz, úgy tesz, mintha föl akarná venni, de azután csak megállapodik megint. Jó azoknak ott is,

– Begyüttem – szól és kinyujtja barátságos üdvözlés szempontjából a kezét.

– Be? – kérdezi kedvetlenül a könyvkötő, aki nem sokat néz ki Halbőrből s egyáltalán nem tudja elgondolni, hogy mit kereshet nála.

– Be ám. Ide magáhon. Mert ide utasítottak.

– Nem árulok én patkószeget.

Förgeteg ránéz, hogy nem-e tréfál. De ahogy látja a komolyságát, sértődött arczczal kezdi rázogatni egyik válláról a másikra a subát.

– Nono – dünnyögi lassan. – Tudom én azt.

Nagyobb igazság okáért benyúl a subán belül s tapogatódzik a nagy darab állati bőr alatt. Előbb a balkezével kanyarog a suba jobb oldala alatt, azután a jobbal a balfelül eső részen.

– No né, – mondja ijedten. – Hát hun van? Pedig idetöttem. Hun is, hun is csak… no nézze mán, hát nincs itt. Pedig idetöttem, éppen ebbe a subába… Nné… No, no, lösz, nem lösz? Ahán…

Hát igen. Nem volt egészen tiszta a visszaemlékezés, mivelhogy nem a subába, hanem a kabátba tevődött a keresett jószág. Hát most már nincs más tenni való, le kell vetni a subát, hogy előszedessék.

Förgeteg ezt hozzáértő ügyességgel teszi. Kiakasztja a bőrgombokat, fordul egyet s lelöki a fapadra a subát.

– Jó lösz neki itt a kanapén, – mondja jólelküleg.

S most már egészen egyenes, büszke állásba helyezkedik, hogy lemult a válláról a teher. A kabátot kigombolja s a belső zsebből vékony füzetes könyvet húz elő. Beczéző gondossággal tekint rája, lesímogatja széles, barna kezével a lapokat, melyek meggyűrődtek a belső zsebben hordott paksaméták között. Azután a pulpitus fölött, amely a könyvkötőtől elválasztja, kínálja átal, de amint ez utána nyúl, hirtelen visszakapja a kezét és gyanús szemmel nézegeti a másikat.

– Kompaktor maga? – kérdezi.

– Az én. Talán be kellene kötni azt a könyvet?

Förgeteg arczára a szája szélén meg a szeme körül ránczok szaladnak föl s most már vidáman integet a fejével.

– Eltalálta. El. Azért gyüttem. Mert okos könyv ez nagyon, tudja. Röttenetössen mulatságos, ha érközése van az embörnek hozzá, hogy olvasson benne.

Az ujjaival böködve az asztalt, magyarázólag teszi hozzá, hamiskásan hunyorítva a szemével:

– Én ugyan nem hiszöm el, ami hogy bele van írva, de az eszit csudálom annak, aki csinálta… mert ész köll ehhön is…

A könykötő az egyszerű szavakra mosolyogni kezd. Halbőr fölhasználja a könyvkötői lélek e derűs pillanatát s gyorsan nyujtja át most már neki a könyvet.

– No, mit kér érte? Mondja.

A fejét kissé féloldalra hajtja, balkezét a csípőjére teszi s némi izgatottsággal, hol az egyik, hol a másik lábára helyezve át testi súlyát, várja a választ.

Egy ideig tart a műértő becsülgetés.

– Nagyon rongyos.

– Rongyos? – tör ki Halbőr. Az a jó könyv, amelyik rongyos. Mit akar az úr?

– Jó, jó. De több a dolog vele.

Miután Halbőr Förgeteg ezen szavakból a kötés árának fenyegető emelkedését érzi ki, el akarja ütni egy kis tréfával a dolgot.

– Hát ez már az úr dolga. Minek lett kompaktor, ha sokalja a dolgát – feleli vidáman.

A könyvkötő átadja a könyvet Förgetegnek.

– Negyven krajczáron alul nem lehet megcsinálni – mondja.

Halbőr lehajtja a fejét, a szemeit tágra nyitja s úgy tekint a mesterre.

– Mit? – kérdezi bárgyun.

– Mit? – s föltámad a sok haszontalan szóbeszéd miatt a kompaktorban is a méreg. – Hát ezt a könyvet.

– Hát mög van már az a könyv csinálva. Nem köll ezt már csinálni.

Az iparos azonban úgy gondolkozik, hogy elég időt vesztegetett már így is a tanyai emberrel. Nem is felel, csak a dolga után néz s apró darabokat kezd hasogatni egy nagy papirlemezből. Halbőr nézi egy darabig hmgetve, hogy talán majd csak szól valamit. De hát nem szól. Hát nem szól már. Halbőr oldalt fordul és hangosan mondja:

– Gyere no suba.

A középre áll vele, a hol nagyobb a térség s nagyot lendítve rajta, a nyakába keríti. Mialatt illegeti s a vállaival rázogatja bele magát, folytonosan a könyvkötőre sandít. A könyvet bedugja a kabátba és lassú léptekkel elmegy egészen az ajtóig. Ráteszi a kilincsre a kezét s a fejét hátrafelé fordítva, nyikorgatja, hogy mégis csak visszahívják talán tán. De nem hívják.

Most aztán elhagyja a türelme egészen. Mérges, nagy léptekkel megy vissza, kicsapja a pulpitusra a könyvet és fölcsattanó hangon kezd veszekedni.

– Hát azt hiszi az úr, hogy én bolond vagyok? Mi?

– Nem hiszem én – mondja a békülékeny mester.

Annál jobban pöröl Förgeteg.

– De pedig nagyon azt hiszi az úr. Minek néz éngöm az úr? Nem azért gyüttem én ide, hogy lénézzön engöm. Van énnéköm annyi, mint az úrnak… Hun a keszám, hagy csapom ki azt a rongyos négy hatost…

Förgeteg rettenetes huzakodások között szedi elő a keszát. A könyvet lerakja az asztalra, a négy ezüst pénzt meg a kezében csörgetve, elkezdi az alku komolyabbik felét:

– Osztán mijen rámába köti?…

– Vörösbe.

Halbőr gyanakodva néz reá. Nagyon olcsó lehet az a vörös ráma, hogy ilyen nagyhirtelen rámondta a kompaktor.

– Vörösbe? Miért vörösbe?

– Hát kékbe.

– Kékbe… ismétlé tünődve Halbőr.

– Jó lönne a kék szín?

– Az már a maga dolga. Olyanba kötöm, amilyenbe akarja. Ha jobb szereti, lehet feketébe is.

– Hogyne! – kiáltja Halbőr tiltakozva. – Nem vagyok én kántor.

– Hát ha ezt nem akarja, akkor jobb lesz kékbe kötni. Szép szín az.

Halbőr reáhagyja, hogy jó lesz. Szép az. Az égnek is olyan színe van, a kékítőnek is. Hát az éppen jó lesz. A másik héten majd be is jön érte. Akkorra készen legyen aztán. A könyvkötő biztatja, hogy készen lesz bizonyosan. Halbőr ezen örülni látszik. Kezel a mesterrel vídáman, s ahogy leteszi a pénzt, jó egészséget kíván s féloldalt férkőzve ki a boltból, a hogy jött, úgy elmegy.

Az utczán aztán megindul nagy sebesen, mert már is sok időt vesztett. De alig tesz egypár lépést, megáll. Azután megfordul, visszatér a bolthoz és benyitja az ajtót.

– Nini – kiált be. – Vörösrámába kösse…

Terefere a csárdában.

Vasárnap reggel lévén, de meg egyúttal vásár is Kis-Kunmajsán. Zavaros István csikós-gazda is azok között van, aki szabadságot kapott erre a napra, hogy eltávozhat a majorból. Zavaros István elmondja ezt a feleségének, az asszony kiteszi a tarisznyát és szalonnát, meg kenyeret rak bele. A gazda a vállára akasztja, a subát a nyakába keríti, a kezébe fog valami hosszú csőszbotot és egy csendes »Isten á…«-val kimegy a házból. A majorszélen megáll s némi csatározást kezd a majorbeli ebállatokkal, amelyek valahány van, mind vele akar menni. Csodálatosan logikátlan észjárása ez a puszták minden rendű kutyáinak, hogy egyébként ha bele lőnek sem megy el a háztól, de ha vásár van valahol, alig lehet otthon marasztani.

Zavaros néhány fagyos göröngyöt szed föl és granatéroskodni kezd a négylábú hadsereggel, melyet sikerrel visszaver.

Ezzel aztán megindul lassan, a botot a subaalj hátulján húzva maga után, ami a teljes megelégedés nyilvánvaló jele, ellenben ha minden lépésnél fölemelve éri a vége a földet, abból egy és más gondokra lehet következtetni. Megelégedve pedig igen meglehet István, ami abból is kitünik, hogy a legközelebbi úthajlatnál letér az országútnak nevezett fagyott sártengerről s a havas mezőségen át a torony irányában tart, arrafelé, amerre a csárda van.

Hát az még meglehetős messze, ott lent, ahol lilaszin ködök keverik egybe az eget a földdel. István bandukolva megy, majd megáll s hátat fordítva a szélnek, a subaszárny enyhelyében pipára gyujt. Azután ujra nekiindul s füstölögve ér el a korcsmaházig. Ott benyit és jó reggelt mond Öreg Gáli Jánosnak, a korcsmáltató vén embernek, aki éppen most végezte be a reggelit s veregeti le a ruhájáról a rátapadt kenyérmorzsákat.

– Adjon kend bort.

Gáli a megmaradt szalonnadarabokat visszarakja a zöld tányérba, a paprikás döbözre ráteszi a tetejét s miután hegygyel asztalnak támasztva, becsattantja a bicskát is, megindul eleget tenni a szónak.

Azonban ahogy a pitvarnak vezető ajtóhoz érne, megáll s lassan megfordul.

– Sokat?

Zavaros István ránéz s amint teszi le kifordított állapotban egyik asztalra a subát, kurtán mondja:

– Hát.

No jól van. Gáli ezzel kimegy, nagy tele kancsót hoz be s várja a szoba közepén, hogy hova ül le István. A csikós elrendezvén maga körül mindent, a legsarokban helyet foglal s akkor szó nélkül teszi elébe a kancsót Gáli.

Zavaros kedvtelve húz belőle, két kézzel emelve a terhet. Gáli leül a kuczkó mellé, majd meg odamegy a vendéghez, szó nélkül kapar a zacskójából a pipájába dohányt s ahogy rágyujtott, újra csak leül. Ezután csend támad. Zavaros hol iszik, hol két könyéken bámul ki a fakult ablakon a hóhatárra, ahol varjak kergetik egymást. Gáli pipál s olykor azon mesterkedik, hogy a mellény alá vett nyakravaló csücskeit kihúzgálja a gomblyukakon.

Majd maga elé tekintget s a csizmája orrait koppingatja össze. Valami bogárfélét lát a földön s figyelni kezdi, hogy merre megy. Előbb tőle elfelé tart s Gáli emelkedik is már a fölkeléshez, hogy utána lép s eltapossa. De ahogy a bogár irányt változtat Zavaros felé, megmarad a helyén. Szó nélkül nézik ketten. – Zavaros fölemeli a lába fejét s ahogy alá ér a kis állat, ráereszti.

Ezen taktikus manőver némi jó kedvet éleszt a két emberben s Gáli a pipát a patkaszélhez verve, István felé fordul.

– Hát kend? – kérdi.

Már tudniillik, hogy elmegy-e a vásárba.

Zavaros azt feleli

– Nem én.

Gáli a földre néz, aztán malmozni kezd a két hüvelykujjával s idő multán megszólal:

– Nem-é?

– Nem ám.

Az egyetlen szóbeszéd tárgyát képező esemény ki lévén merítve, újra hallgatagságba sülyed a kettő. Nagy idők telnek bele, míg Gáli egyszer odamegy Zavaros asztalához s fölemelvén a kancsót, megkotyogtatja. Nagyon az alján csettennek össze kevéske borhullámok. Gáli mintha a füleiben nem bízna, félszemmel belenéz, teljes meggyőződést szerzendő. Hát úgy van. Azt a maradékot aztán a szájához emelvén, a kancsót kiiszsza s újat hoz bele.

Zavaros nézi s ahogy a friss is elébe kerül, bizonyos sietséggel kap bele. Gáli lassan járkál föl-alá a szobában. Kitekint az ablakon s ahogy a nap fehéres tányérját jó magasan látja haladni az égen, begombolkozik. Subát vesz elő, a vállaival belerázza magát s beakasztja a bőrgombokat. De csak kiakasztja megint, mivelhogy a sipkát elfeledte lejebb húzni. Ez megtörténvén, helyes állapotba vergődik János s odaszól Zavarosnak.

– Hát én majd elmék.

Zavaros biczczent a fejével. Gáli elköszön s megindul, de ahogy oldalt huzakodna kifelé a szűk ajtón, még visszaszól.

– A bor mög ott van a másik házban.

– Értöm.

Gáli azzal nekivág a majsai útnak, mert hogy éppen egy fölösleges paszszusa van, amihez igen alkalmatos volna a vásáron elkötni egy lovat.

Zavaros István pedig egyedül maradt s hol egyik, hol a másik karjára dől, központnak véve minden esetben a kancsót. Ahogy a nap ebédtájra ér és megszürkül a tájék, előveszi a tarisznyát s járatlanul zörög a söntésben, keresve a paprikás döbözt. Étel után bort hoz s a falnak dőlve elmélázik, miközben a botjával vonalakat húzgál a földön. Nem háborgatja senki, mert aki csak elléphetett hazuról, mind oda van a vásáron.

Egész alkonyodóban pedig előhúzza a pénzes-zacskót s a borok árát hatosokban kirakja az asztalra. Számol egy darabig s amint mindent rendben talál, veszi a tarisznyát, subát, botot s hazamegy a majsai vásárból Zavaros István.

Az okok.

A vidéken ismertem meg diák koromban Gernyei Mihály uramat, a ki bár a katholikus templom mellett lakott, buzgó református ember volt az édes apjával egyetemben.

Azaz hogy külön-külön, mivel össze voltak veszve. Össze voltak pedig veszve a Gernyei tulajdont képező híres zsoltároskönyv miatt, a mihez fogható szépségű könyv nincsen a világon. Egy portán laktak ugyan, de két házban ették meg, amit egy konyhán főztek. Kibékülésről szó sem lehetett, mert hiszen mondom, hogy kálvinisták voltak mind a ketten.

Gernyei Mihály uram erős fájú, szép magyar ember volt és illett neki a fekete ruha. Azon a vidéken különben minden ember ezt viseli s ennélfogva olyan képe van a városnak, mint ha örökké gyászban volna. Sok mindenféle tiszteletreméltó hivatalokat viselt, kurátor is volt s e mellett szép beosztással gazdálkodott a földjükön.

Érdemes megnézni azt a földet, hogy milyen szép munka volt azon. Valóságos elsőrendű istenáldás, külön leimádkozva az egekből. Azonban, ha mégis meg akarnak valamit nézni a Gernyei tulajdonokból, hát van ott annál érdemesebb is.

Mert háromféle dologról voltak híresek a Gernyeiek. Első sorban állott a zsoltár (bizonyosan hallottak már felőle valamit). Ez egy elefántum csontba kötött nagy, aranykapcsos könyv volt, régi módi betűkkel nyomva, vastag, soha el nem szakadó papiron. Hát biz ezt kétszáz esztendővel nyomták ezelőtt, ugyan kinek a betűivel is?… nem tudom már, elfelejtettem, de nem baj. Mert nem ebben van a nevezetesség, hanem abban, hogy ezen kétszáz esztendők alatt abból a könyvből mindíg Gernyeiek énekeltek, hálaadást a jólétben, könyörgést a szükség idején. A hátulsó üres lapjain meg volt az egész családnak a leszármazása, gondos öreg betűkkel írva föl, ki mikor született és mik történtek abban az esztendőben.

Teszem azt, ifjabb Gernyei Mihályról azt jegyezte be idősb Gernyei Mihály: fijam Mihál született anno domini 1849. Mikor is az muszka generális be akart gyönni a városba, de a falu szélén meghalt lóháton. (Nem tudni, nem-e e miatt van meg köztük a harag, hogy ime Mihály valami módon mégis közös a muszkákkal.)

Hát a második híresség pedig kint volt az udvaron esőben, szélben, napfényben, mindenféle zivatarban. Kint volt, mert ő neki ott a helye, de meg nem lehetett volna azt bevinni egy négyemeletes házba sem (van-e ekkora a világon), mivel olyan óriási magas jegenyefa volt ez. Olyan, hogy keresve sem lehetne párját találni az alföldön, vagy akárhol. Annál már csak éppen a tornyok voltak magasabbak, kilátszott messze a határba. Akik a földeken dolgoztak, mindíg tudták, milyen az időjárás a városban.

– Szél van otthon, emberek, – mondták egymásnak – hajladozik a Gernyeiék jegenyéje.

Az volt a mérték. Ha valami igen magasat akartak mondani, a jegenyével hasonlították össze, a mely ime estenden a negyedik utczába veti az árnyékát. Napóra, valóságos napóra volt ez, susogó sötét leveleivel, hajlongó sudár törzsével.

A harmadik ékesség pedig mi lett volna más, hiszen nincs három olyan dolog a világon, ami között ne lenne legalább egy asszonyi teremtés – mint éppen Gernyei Mihály leánya. Itt már nem is kell sok szót vesztegetni arra, hogy milyen volt. Elég, ha az mondatik, hogy elbujhat mellette akár a zsoltár, akár a jegenye. Mert ha jegenye nem volt több olyan az alföldön, zsoltárkönyv az országban, de Judithoz fogható ezen a kerek világon valóban nem találtatódott sehol. Igenis nem. Mert hiszen ha találtak volna, akkor azt emlegették volna, nem pedig Judithot, de mivel Judithot emlegették, mutatja, hogy Judithnál szebbet nem találtak, amit különben az is bizonyít, hogy ime már én is egészen belezavarodok arany hajába, fekete szemébe, pedig csak gyerekkoromban láttam.

Most pedig, ha csak erről volna szó, be lehetne fejezni az egészet, azonban igazság szerint még csak itt kezdődik az eleje. Hogy tudniillik boldogasszony napján rámköszönt az iskola-utczában Gernyei Mihály uram.

– Dicsértessék.

Nini. Megváltozott a világ. Hisz ez valóságos pápista köszöntés.

– Mindörökké. Hát mit csinál erre?

– Hát egy kis dolgom volt itt maguknál. A hajósokkal. Aztán hogy itt virradt rám az ünnep, mondok elmegyek a templomba.

– Erre?

Zavarodottan nézett át az utcza másik felére.

– Igen.

– De nem jó uton megy. A katholikus templom van erre.

Széles tenyerével nyomkodni kezdte előre-hátra asztrakán sapkáját a fején.

– Hát hiszen igen – felelte elütőleg. Mivel hogy magam is az vagyok most már.

– No ezt nem tudtam.

– De pedig ugy van – szólt hidegen.

Nem lehetett reá mit felelni. Éppen kapóra jött a kérdés:

– Akkor hát nincs szükség a híres zsoltárra?

Elkomorodott s lassan lépdegélt előbbre a havon.

– Nincs meg már a zsoltár – mondta.

– Nincs? Hát miért nincs?

– Azért nincs – tört ki kurtán – mert nagyon szerette az apám.

– Hát aztán?

– Engem meg nem szeretett – folytatta – és mivel nem szeretett, hogy ne maradjon rám, elajándékozta a halála előtt. Abban már megszakadt a Gernyeiek családfája.

– Ejnye, hejnye – hümmögtem, kedvében óhajtván járni. – Aztán a vagyon is?

Most már kiderült az arcza s az egyik kezét kedvtelve síkárolta a mellénye gombjain.

– No az már nem. A vagyon megvan mind egy szálig. Még szaporodik is. Mert a föld, tudja, az furcsa valami… A fát nem szabad bántani, hogy nőjjön, de a föld akkor növekszik, ha mentül jobban hasogatják a hátát. Tudjuk ezt mink parasztok.

Hiszen az a baj, hogy az urak nem tudják – akartam mondani. De csak mást kezdtem.

– A jegenye is meg van? A híres?

Mihály nagy, barna homlokára ujra kiült a fölleg.

– A jegenye… szólt elmélázva. – Meg lenni csak meg van, azonban már nem híres.

Csodálkozva néztem rá. Hát valósággal minden nagynak el kell pusztulni?

Szomorúan ismételte:

– Már nem híres. Lefőzték…

Íme tehát még a jegenye nyárfák társadalmában is akadnak lefőzések.

– És kicsoda voltaképpen?

Hozzám hajolt, hogy más meg ne hallja s keserűen kezdett beszélni.

– Kicsoda? Azt kérdi, hogy kicsoda? Nem kicsoda, hanem micsoda. A torony, a református torony.

– Hiszen az eddig is magasabb volt.

– Nem érti – vágott bele szomorúan. – Nem érti. De hiszen jól van, én sem akartam hinni. Ki hinné azt, hogy a torony legtetejére fölvisz a szél egy magot, egy szemet, ami ott megfogamzik. Csudálatos. Ott nőtt ki a torony tetején a jegenyefa; van már egy öles.

– De az csak egy öl…

Hol begombolta a kabátját, hol ki s előrenyujtott tenyerét úgy forgatta, mint mikor az ember azt mondja: volt, nincs.

– Egy öl ám – de csak magasabban van, mint az enyém.

Megállott ahogy kimondta ezt a nagy igazságot. Azután egészen elfásulva tette hozzá:

– Akár kiásathatom tűzrevalónak…

Szomorú dolgok, szomorú dolgok ezek uraim. Ki látta már, hogy egy református embert így főzzön le a tornya? Szinte félve tettem föl a kérdést a harmadik hírességről.

– Hát a Judith?

Gernyei Mihály hirtelen megállott, de nem szólt, hanem menni kezdett megint.

– A Judith – szólt sóhajtva – a Judith. Judith férjhez ment. Két éve már, szegény.

Ezt is sajnálja. Ez a harmadik csapás. Ezt nagyon meglátogatta az Isten.

– Valami rossz ura lehet – szóltam szorongva.

Gernyei uram mentében durkálta a havat botvéggel. A bajsza egyik végét bevette a szájába és rágni kezdte. Amellől szólt aztán ki félig zárt ajakkal.

– Nem rossz az, a szamár. A paraszt báró fia. Ismerte a paraszt bárót, a Fehér Ezékhielt. Nagyra volt vele, hogy püspök lesz a fiából… Hát lehetett is volna még kanonok a marha. Már növendék pap volt, mikor hazajött és letette a kék szoknyát. Most paraszt otthon velem együtt meg… meg a Judithnak a férje.

Krajczárokat kezdett osztogatni a parochia előtt a koldusoknak.

– Ő volt az oka – mondá – no ehol kendnek is. Ő volt az oka… kendnek már a kalapjába dobtam, ott keresse… Ő volt az oka – mondta harmadszor, amint föltette a lábát a lépcsőre – hogy kitértem… Csak nem lehetek az unokáimmal külön valláson…

Bement, széles, erős alakjával elfogva a félajtót.

Különös ember.

Ámbátor én mégis azt hiszem, a torony volt az oka az egésznek.

Vagy a zsoltár talán?…

Mit gondolnak önök?

Délebéd.

albőr Förgeteg János a szérűn kívül áll, a mellénye kigombolva, a kalap karimája lehajtva árnyékot adónak s onnan nézi a nyomtatást. Az öregebb fia az ágy közepén áll és hajtja a lovakat, a kisebbik gyerek favillával egyengeti a lovak elébe a nyomtatni valót, a két fogadott munkás pedig hordja a kévét a tött-helyre.

A nap magasan jár, az idő abban a tájban van, mikor az árnyékát egy lépéssel végig méri az ember, a szellő elült, a fűszál nem mozog, a meleg felülről nem »jön«, hanem szinte esik: világéletében tanyátlakó ember órája szerint azt jelenti ez, hogy dél van. Ami nyáj a pusztaaljban volt, elfeküdt, kocsi nem jár a tájon, csak a távol homokföldek fölött lebegteti csalóka játékát a levegővíz.

Förgeteg János fölemeli a kezét és azt mondja:

– Huja.

A pihentető szóra előbb a pénzzel fizetett munkás áll meg, azután a saját gyerekei, legutoljára a lovak. Az utóbbiakat a legerősebb fiú kiköti a tanya háta mögé a vékony árnyékú enyhelybe, hadd pihenjenek. Azoknak ott a terített asztal: a hitványos fű, amit még meghagyott a nap melege.

Halbőr azután újra szól:

– Gyerünk önni.

Mennek be a tanyába; legelől Halbőr, némi társadalmi modorra való oktatás szempontjából orrba rugván a pitvar ajtaja előtt settenkedő kuvaszt.

A földdel tapasztott szoba hűs bensejében az öreg asztalon nagy kerek tálban áll a tarhonyás lé, elkészítve ahhoz értő módon mindennel, ami bele való. Körülállják az asztalt, maga az anyjuk tisztességtudóan lesímítván a kötényével a hátas széket, féloldalt foglal helyet a saroknál. Ő csak nézője a délebédnek, amit az is tanusít, hogy csak öt kanál van kirakva, abból a fajtából, melyet kalánnak szokás nevezni, mivelhogy fából való, feketére van festve, a feketén megint szép zöld meg piros virágok látszanak – nagyobb tetszetősség okáért. Mellette nagy karaj kenyerek, a rozszsal kevert búza barnás színével, abból is öt szelve éppen.

Legelsőbben Förgeteg meríti a tálba a kanalat s a szájához emeli az ízletes ételt azzal a tudással, a mely már szokása a parasztikus embernek. Mert asztalkendő gyanánt a kenyérkaréjt szokás a kanál alá tartani, mert az elcsöppent ételért – messziről szedve – először is kár, másodszor meg nem tisztesség.

Förgeteg, ahogy az ételt műértve lenyelte s egy falást tett a kenyérre, jóakarattal tekint az asszonyra.

– Jól van elkászolítva, – mondja – hanem egy kis hagymával tán jobban ellöhetött volna bolondítani.

Az asszony a földre tekint s a kötényével az asztal megkopott, fényes sarkát törüli serényen.

Förgeteg így adja föl ezután a szót:

– Ögyetök no.

Ez az utolsó hang az ebédnél.

Az öt kanál, mintha hajósok csapkodnák evezőkkel a vizet, ütemesen merül a tálba, a hajnalpirkadástól napközépig munkában állott ember törekvő szorgalommal szedi ki a tálból az ételt.

A kanalak egyszerre haladnak a tál felé, a másik kézben tartott kenyerek is egyszerre állnak oda az edény széléhez, azután kenyér és kanál egyszerre szorulnak a szájhoz. Az étel rohamosan fogy, a kanalak széles alja nagy mennyiséget vesz el belőle minden ujabb támadásnál.

Egyszer ahogy Halbőr belemerít, koppan a fakanál, feneket ért. Nem fogyott ugyan még ki egészen az étel, mert van még a tálban vagy húsz kanálra való, de a koppanás azt jelenti, hogy kevés az már. Pedig még ennének, ha több volna.

A négy fiatal hirtelen – mint mikor a szél által kergetett felhő árnyéka átfut az országút fehér porán – összenéz s a már félig útban levő kanalakat leteszik az asztalra.

Fölkelnek. A szoba sarkában gyékény van, arra letelepszik mind a négy. Előbb nagyot húznak a korsóból, azután a pipához nyúlnak, oda sem tekintve az asztal felé.

Pedig Förgeteg, aki szedi tovább is kifelé az ételt, hívja őket vissza.

– Gyertök no. Van itt még.

Az egyik napszámos, ahogy végighasal a gyékényen és félkönyökére dűlve az ökölbe fogott bicskába aggatja bele a fogait, elütőleg szól vissza:

– Nem öhetnénk…

Tanyák a hó alatt.

Esik a hó – mondták odakint Förgetegék, mikor legelsőbb hullani kezdett a pihe az égből a tanyákon.

– Hát esik, bátya.

No jó. Így szokás ez már télen s bolond ember az, aki a természet megszokott rendjében kivetni valót talál. A hó esett, vékonyan beteríté a tarlót, megakadt az elszáradt bogáncsok tetején, a kútgémen gubbasztó varjú hátán, a szalmaboglyákon.

Bizonyos fokú megnyugvást támaszt odakint mindig az, ha a hó leesik. Mert tudnivaló, hogy a hó a legjobb policzia a világon. Mikor fehérbe borul a tájék, az éberséggel alább lehet hagyni: nem igen esik lopás, sőt egészen el is múlik, mintha egyetlen bűnös szándékú ember sem laknék odakint a síkok végtelenjén. Valóban, a pusztázó szegre akaszthatja a rozsdás fringiát, a Ráró nyugodtan heverészhet az istálló szalmáján, nem kell a gazok után futtatni éjszakának évadján. A lopások, mintha csak egy soha nem látott erélyességű belügyminiszteri rendelet vetne véget nekik, megszünnek, eltünnek, mint a támadó nap erős sugára előtt a szürkés ködfelleg, amely hajnalonkint a semjék vízállta helyein legel a zsombékkupaczok között. Mert a tolvajt, aki a más vagyonát czipelné el, elárulja a hóban a nyoma, hogy utána lehet menni a harmadik határba.

Már csak ezért is jó az, mikor néhány arasznyi rétegével szeliden borul az égből szakadt világos tömeg a fekete földre.

Azonban az idei tél megjátsza magát ebben s hogy hónapok óta adta a borongós szürke boltozat, valósággal elborul minden odakint a hóban, az árok egyszínűvé válik a szántófölddel, az apró házak tetején méternyi vastagon fekszik meg s elzár a külső világtól mindeneket. Végtelen nagy alvó tenger ez, amelyen ha éjszaka a bujkáló hold elönti hideg fényét, olyan, mintha egy megfagyott országot mutogatna képzeletbeli fantom gyanánt. Egyetlen fehér tömeg minden, amit sehol sem szakít meg valami vékonyka feketeség: a kocsik nyoma, keréksávok. Csak az egészen járatos országutakon van valamennyicske törés, azokon mozog lanyhán déltájban néhány szán vagy ember, kikkel valami sürgős munka hagyatta el a tanyát.

Egyébként csend és mozdulatlanság van mindenütt, a havak tetején még az sem siklik el a hallgató füléhez, amely nyári estéken órányi távolra elhullámzik a földek illatával terhes levegőben: a kutyák ugatása. A kisebb és nagyobb fajtájú ebállatok: pulerok, ürgefogók, nyúlhajtók, ló elébe valók, kertőrzők, marhára vigyázók mind nagy elfekvésben vannak s lépést sem tesznek a tanya-udvaron kívül, azon egyszerű oknál fogva, mert a hó magasabb náluk,

Olyan vastag, hogy elmerülnének benne. Így aztán a kutya is csak megvan a szalmaboglya alján a lyukgödörben, amit nagy hozzáértéssel csinált magának, vagy a marhák között az alomban, vagy a pitvarban esendő falatok után pislogatva fel a tűzhelyre vágyó szemmel, amíg ki nem rugatik onnan, mivelhogy kutyának kívül a helye.

Csakhogy hol van ilyenkor a »kívül«. A kívül egy hóból álló Sahara, egy rettenetes, lélegzetállító csöndességű fehér fagytenger, amiken itt-ott mély domborulatot váj a szél, hogy a másik oldalon habos hullámtaréj gyanánt hordja egy rakásba. Nincsen semmi, ami mozogna ebben a tájban, itt-ott lomhán kanyarog némi vékonyka feketeség a nehéz téli légben, olyan, mintha a hó füstölögne. A félig eltemetett házak kéményén, a gólyafészek venyigéi között szivárog elő olykor a füst-csomó, csak olykor természetesen, mert nem esznek mindennap meleg ételt. Gazdálkodni kell, mert ki tudja, meddig tart ez az ostromállapot. Olyan ez, mint mikor a vitorlás hajót ezer mérföldnyire a parttól előfogja a kéthetes szélcsend. Nem lehet kimozdulni a házból, nincsen semmi munka, a tanyaiak későn kelnek, hogy a világot ne fogyaszszák, reggel nyolcz óra tájban esznek valamit, azután elcsetlenek-botlanak a házban, az udvaron délután négy óráig, akkor újra van étel s mikor a fehér tömegek kezdenek szürkére válni és sötétlila ködök emelkednek a föld peremén és lassan elöntik sűrű mivoltjukkal a vidéket, lefekszik a tanya gyertyagyujtat előtt.

A szegedi nagy külső terület félreesőbb helyein, ahol a földeket nem vágja keresztül valamely országút, melyen mégis csak bódorog néha a havak tetején egy-két ügyes-bajos ember, sehol semmi nyoma annak, hogy ott ki is szokás a tanyaházból járni. A hó tiszta a telepek között, amit nem szakít meg a lábnyom, amerikai hóczipők kellenének ide, hogy járni lehessen, a jószágot kocsi elébe fogva istenkísértés volna kihajtani, a csillagbörtönben nincsenek jobban elzárva az emberek, mint a szabad tanyákon.

Amúgy pedig nagy hujjahózás van a gyerekek között, mert nem kell iskolába járni. Azon oknál fogva, hogy lehetetlenség. A csöpp emberek fejénél sokkal magasabban van a hó, még bele fulladna valamelyik. Az emberséges kölykök aztán rettenetes nagy embereket építenek hóból, s ha készen van, fellökik, hogy újat csináljanak: országos szenvedélyeket mutatván be ezzel kicsiben.

Az egyedül mozgó a katáng elszáradt törzse, ez a pusztai holt stréber, amelyet még a mostani nagy hó sem tud eltemetni. Mikor már félig benne van, csak kifújja a szél és felkergeti a hódombra. Onnan aztán a legkisebb légindulás zörögve kergeti le s északi szeleknél veszett csatangolást visznek véghez a hó tetején az ördögszekerek.

A másik mozgó a szerencsétlen nyúl, amely ellen az ilyen télen a vérszomjas jágerokon kívül az idő is összeesküdik. A szerencsétlen fülesek le vannak soványodva, hogy csak épen fityeg a csontjukon a bőr s a különben közmondásos félénkségű állatot az éhség bekényszeríti a tanyák alá, a boglyák mellé, ahol mégis csak akad valami kis szalma rágnivaló. A boglya mellé ásott hógödörből alkonyattájban akár bottal verheti le az elgyötört állatot a koczavadász,

Egyhangú élet ez télen odakint, amiben csak két uralgó théma körül csoportosul a beszéd: a hó meg a hideg. Van mind a kettőből elég. Elhagyatott, puszta az egész világ, vakító fehérség mindenütt és imbolygó nehéz köd a láthatáron. Esti alkonyat után ha fölkel néha a szürke föllegek mögül a hold, némi világos fény szalad szét a tájon, hogy azután fekete sötétbe essen megint minden, amelyben csak a hó világít. Emberhangtalan némaság fekszik a végtelen síkokon, a tanyák alszanak, mintha megvolnának fagyva. Azután mély, erős dörgés hangja ereszkedik szét a vidéken s a hideg téli éjek ritka levegőjében elhullámzik messze. A fehér táj tetején hosszú sötét vonal mozog, mintha valami töltés indult volna meg. Ezután elszáguld a tanyák között két veres szörnyeteg szemével a vonat, kattogó robogásával megzörrentve az ablakot. Halbőr fölérzik álmából s utána tekintve a morajló vastömegnek, csendesen mormogja:

– Mén a vonal.

A vacsorakérdés.

vonal alatt annyiszor történik foglalkozás a szívvel, szerelemmel s egyéb szép dolgokkal, hogy lehet már egyszer másról is beszélni. Teszem azt a gyomor… jaj, szinte félve írom le, mert sehogy sem látszik esztétikusnak ez, hogy mint lehessen erről még komolyan beszélni is. Pedig tessék belátni, hogy nagyfontosságú dolog az és Menenius Agrippától kezdve igen sok ember tartotta elsőrendűnek ezt a kérdést.

Tudvalevő, hogy egy király, akinek soha sem volt pénze (hogy még a királyokkal is megesik az ilyen) s ennélfogva mindíg éhesek voltak a katonái s ennélfogva mindíg elszaladtak az ellenség elől, kimondotta, hogy a hadviseléshez először étel kell s csak azután katona.

Hát éppen erről akarok beszélni.

Azaz, hogy nem éppen erről, hanem bizonyos három darab krumpliról… jó ám a burgonya nagyon sülve, mikor huszonnégy óráig nem evett az ember.

Azért hát ne tessék elkényeztetni azzal a vacsorakérdéssel a katonákat. Hisz tetszik látni, hogy így is megvannak. Majd esetleg nagyon megtalálnának erősödni és nem birna velük az ország. Nem kell hát ezen törni a fejet, inkább gondolkozzon mindenki a saját adókérdései fölött. Igaz ugyan, hogy furcsa egy kicsit, hogy katonaember tizennégy krajczárt kap egy nap életre, míg a börtön rablógyilkosainak ugyanerre a czélra tizennyolcz krajczár jár… azonban jobb ezt hagyni úgy, ahogy van, mert a felsőbb álladalom dolgába közönséges polgári észszel beleturkálkodni nem igen tanácsos…

Mert mindazok, akik meggondolatlanul fölhánytorgatják ezen dolgokat, nem tudják, hogy micsoda kitünő étel a gránát-mars, amely burgonyából és tésztából van ahhoz értő módon összekászolítva, hogy mi a pastáté, az eledelek királya, amelyet viszont burgonyából, babból és tésztából főznek össze a szakácsok és leöntik jó savanyú lével, hogy csupa gyönyörűség azt enni, hogy mi az ezer-leves, hát még a milliom-leves, hogy micsoda kitünő dolog az, hogy a közönséges lisztből készült kétszersültet meg lehet sütni, mint a húst: ha egy maréknyit leönt az ember vízzel, attól aztán megdagad akkorára, mint egy emberfej, akkor meg kinyomja belőle a vizet, mint a szivacsból és zsírra veti (amit különben igen sikeresen pótol a fagygyú is). Mert furcsa szájaíze van a katonának, annak minden tetszik, amit más nem szeret. Ha savanyú babot főznek neki, azt ünnepélyesen, mielőtt belekóstolna, a gyászdob pörgése mellett fordítja ki testületileg a csajkából, azonban ha egy kis burgonyát vetnek közébe, akkor jó étel.

Mert megesett Novibazárban is, ahol kertjek voltai a századoknak, hogy egy kis darabon karfiol is termett benne. Nyavalyás, ócska volt biz az, de csak karfiol és hát most ezt már meg kell főzni.

A kompánia tisztelt közönsége nagy úr lesz a karfiol-evéssel. Meg is főztük az ezerlevesbe. Mikor délben kiadták a konyhán, a legénység idegenszerüen nézett bele. Hát mi ez? Mérgesen durkáltak benne s kilöttyentették az egészet a Lim habos vizébe. Másnap haptákos panaszszal recsegte el a napos káplár, hogy nem jó az étel.

– Ki látott már virágot főzni a levesbe?

Azonban ezzel nincsen elmondva a három darab burgonya története. Mert ennek egy saját külön meséje van. Ez a történet a három év előtti időkről datálódik, mikor Székelyhíd környékén álltak a nagy manőverek. Nehéz sor volt ez, már vagy negyven napja elkerültünk hazulról s bejártuk gyalog az ország egy negyedrészét.

Senki sem szólhat az ellen, hogy nincsenek elég jól kifundálva a nagygyakorlatok. Mert például, ha a baka belefárad a hajszába, kidől vagy elpusztul, három forintba kerül a magas kincstárnak, hogy egy másikat aszentáljon. Azonban, ha az élelmezési kocsik elől kidől két ló, meg összetörik a kocsi, hát az rettenetes kár.

Ez tiszta sor egészen, mindenki látja. Ne kívánjunk még többet fizetni az elhullott lovakért, lelkeim, hát csak nyugodjunk bele abba, hogy sokkal jobb, ha csak a bakát zavarászszák, aki három forintba kerül fejenkint, mintha a lovakat kergetnék, a melyeket rettenetes drága pénzen kell venni. Ennélfogva jobb az, ha el sem viszik ezeket a lovakat, kocsikat a gyakorlatra.

Csak egy kis hiba van ebben a számításban, de ez nem sokra menő. Hogy a kis oláh lovak, amiket a forspontos kocsik elébe fognak, nem birnak lépést tartani a marsoló hadosztályokkal. A szegény lovacskák mennének, mennének, de hát hogy mehessen, ha egyszer nem tud.

Nem kell lehetetlent kívánni a lovacskáktól, mert felzudulnak román atyánkfiai ott a hegyek közt.

Hát nem is. Pedig baj ez nagyon. A csapat csak megy, megy, hegyek-völgyek maradoznak, míg aztán estére kelve meg kell valahol állni. Megállunk, de haj, hol maradtak el messzire a hússal a lovacskák…

Bizony csak reggel lesz, mire azok ide érnek. De persze akkor meg odább kell menni innen megint s majd valamikor holnapután, mikor már visszavert bennünket a másik éppen ilyen éhes sereg s szaladunk hátrafelé, találkozunk a lovacskákkal és a hussal, amit tegnap kellett volna megennünk.

De hát c’est la guerre s a század humoristája, káplár Kelemen Jóska innen a szomszéd Leléről, hamar átfordítja ezt magyarra.

– Ugy élünk, mint az angyal, hun öszünk, hun nem.

Ebben a kedves világban történt meg egy szép napon, mikor valahol Margita körül csavarogtunk, hogy Dobrest táján ránk áldozott a nap. Szét van szórva a hegyek közt a kis oláh falu, a bíróval nem lehetett beszélni, mert részeg volt az istenadta. Éjféltájban kaptunk húst, a bakák rablógyilkos képpel fogtak a főzéshez, mire megfőtt, megvirradt s mire megvirradt, trombitáltak, hogy gyerünk odább. Mentünk, szorgos gonddal kerülve ki minden utat. Megeredt az eső, a biharmegyei hegyek pedig voltaképpen sárgaföldből vannak gyúrva, az ezred csak ment valahogy, hanem a train, a kis kutyányi lovacskák elakadtak minden oldalban. – Élesdre kellett volna érnünk estére, de bizon csak a fele utján voltunk, mikor a tetőkről lassan lelegelt a völgybe az alkony ködje. Éjfélkor bevánszorogtunk Vircsologra, – falu volna ez, fából tél-tul tákolva össze az egész, de nem lehetett látni belőle semmit. A lovacskák lefeküdtek az uton a kocsi előtt, néhány elpusztult, az orrukon folyt a vér és reszkettek, mint a hidegrázós. Csunya nap volt ez, de még inkább az éjszaka, mert nem volt mit enni. Vircsolog érdemes lakossága elfutott előlünk és elhajtotta az ökreit is a faluból, hogy be ne fogják a kocsik elé.

Néhány gazdát szuronyokkal vertek ki az ágyból. Azok aztán úgy elmentek az ökreiket keresni, hogy sohasem jöttek vissza. Akik meg ezek után mentek, beleestek mindenféle vizmocsárba, árokba, gödörbe, puskavégen kellett kihúzgálni őket egyenkint. A lakosság nagyon félt a katonától, azt hitték háború van. Oda nem messze, Belényes táján beszélte a fuvarosom, hogy a törökök kiveretése óta nem jártak ott fegyveres csapatok.

Tüzeket raktunk az érdemes község sövényeiből, összeázottan, teljesen kiállva dőlt mellé a »vendég«. Összehúzódva bujt a köpenybe, éhezett, fázott s ha átjárta a meleg, nagy lassan nyújtózni kezdett. Mikor beleért a lába a tűzbe, visszakapta nagy hirtelen, föleszmélt, rövidke elmefuttatást tartott a kalendáriumbeli szentekről s elaludt megint.

A mi tüzünknél nagy vacsora ment. A karmesternek egy darab kenyere volt, féltenyérnyi, a puskaművesnek egy félkulacs bora. Megosztoztak rajta s belebújván a köpönyegbe, elaludtak.

Nekem volt három darab burgonyám…

Óvatosan, hogy senki se lássa, kapartam be magam előtt a tűzbe a drága galacsinokat. A sülő krumpli illata átvert a nedves, ködteli levegőn, s körülfogta az alvó embereket. Fölébredtek.

– Kinek van burgonyája?

– Egy volt – feleltem elütőleg – de már megettem.

Valaki ott mellettem, ahogy feküdt a sárban, megrugott félaltában, hogy ez nem igazi barátság. Nem mertem visszarugni. Féltem, hogy fölébred s elveszi a burgonyám felét. Azt hiszem, minden ember önző, aki él, de még az életunt is csak azért szalad a halálnak neki, mert azt hiszi, jobb lesz úgy. De ilyen tökélyre kifejlődött egoizmust még nem láttam. Az emberek dugták egymás elől, amijök volt s a köpenyeget a fejökre húzva haraptak a kenyérbe, hogy a másik ne lássa. Én szintazonképen a burgonyákkal. Azután boldogan aludtam el a sáros földön.

Csak másnap reggel értünk be Fancsika alá, ahol az ezred táborozott. A legszélül az én századom. Az első legényt megszólítom.

– Te, adj egy darab kenyeret.

– Hüm – felelte, szalmakupaczokat hajigálva a tűzre – az ezredes úr is kért már, de nem adtunk.

– Hát miért?

– Mert nincsen.

Mintegy kétezer ember volt egy rakáson egy falat kenyér nélkül. A faluból már mindent kiettek: a falu vagy tizenöt szalmafedelű viskó egy csomóban. Az éhség beszélt a szemekből, az emberek reszkettek a hegyvidéki hideg reggelen, de senki sem panaszolta, hogy fázik. Csak azt, hogy éhes.

Hát amint bódorognék egyik századtól a másikig egy darab kenyér után, meglátom a falu szélén az infanterist Andreász Törököt, nagy darab málé a kezében. Nini. Csodák történtek.

– Hol vetted?

– A faluban.

– Hiszen azt mondják, nincs már ott semmi.

– Nincs hát, – szólt vigyorogva a fiú – de én kihúztam az oláhra a bajonétot…

– No, hiszen ha csak az kell… A legelső házba azzal a szóval rohantam be:

– Dáj malaj. Itt a pénz érte.

– Nujeszte – mondta a római.

– No hát ha nujeszte, akkor leváglak.

Csak félig húztam még ki a kardot, hirtelen előkerült az ágy alól egy darab málé, szemét és rongyok közül. Ettek már málét? Valami fölséges étel. A császár bizonyosan nem eszik olyan tortát,

Odakint pedig Andreász Török révén hamar elterjedt a híre, hogy lehet itt málét vásárolni, pénzen és szuronyon.

A szemek fölcsillantak.

Ebben a pillanatban harsány vezényszavak hasogatták a ködöt.

– Felkészülni… Vergatterung!

Ha ez a kommandó el nem hangzik akkor, a legények szuronynyal rohanják meg az oláhokat – egy darab máléért…

… Amiből az látszik ki, hogy nem okos dolog az a vacsora-kérdés. Elég ha ebédet nem adnak. Még vacsorát se adjanak?

Infanterist Csupak.

olt nekem egy komám a katonaságnál, úgy hívták, hogy Csupak. Tudvalevő dolog, hogy akik egy esztendőben kerülnek sor alatt fegyver alá, azok mind végesvégig komák egymással és hát így volt nekem komám a Csupak.

Ő ugyan nem mondta nekem, hogy komám, de én sem mondtam neki, hogy komám, mert igen el voltunk buslakodva abban az időben, mivelhogy, mint a jó Mikes Kelemen mondja, a jó Isten nekünk Novibazárban hullajtott el egy nagy darab kenyeret s oda kellett mennünk, hogy mi azt ott megegyük. Hát mondom, Csupak sem igen beszélt, mert rettenetesen magával jó tehetetlen gyerek volt – sohasem láttam magyarban olyan ábrázatot. Savószin apró szemei voltak a fiunak, hosszú arcza, görbére konyult orra, mint a horogvég.

Azonfelül azt tette ő, hogy nem értett meg semmit; ha azt mondták, jobbra fordulj, hát három fejet lehetett tenni egy fületlen gomb ellen, hogy ő most már okvetetlenül balra fog fordulni, ha azt mondták: állj, hát ő Isten ellen való véteknek tartotta volna a megállást. Kurta eszű embernek tudták Csupakot és azt mondták rá, hogy buszma, ki is próbálták a félkegyelműségét hol egyben, hol másban; hát csak buszma maradt ő mindíg s egész mondák jártak a táborban a horribilis ostobaságokról, a miket elkövetett. Mert hogy el volt maradva gyakorlat dolgában a többitől, egymagában ekzecziroztatta a frájter úr Csúri s igen nevetni való volt az, mikor Csupak úgy kapdosott a puskához, mintha el akarná dobni. Azt is kommandirozták neki egyszer, mikor egymagában állott ottan, hogy oszolj! Csupak nézett, nézett és markolászta a fegyver szijját és nem birta felérni véges észszel, hogy miként oszolhatik föl egymagában az egyes ember, amit talán még a főgenerális urak se tudnak – de azok még sem fakadtak volna el úgy sírva rajta, mint a komám Csupak.

Hát így volt ez egy darabig Csupakkal, a buszmával – pedig az ő magas homlokában, a savószinű szemek mögött több sütnivaló volt, mint valamennyiünknek, akárki meglássa. Mert már az elejében is azt jelentgette a frájter úr a káplár úrnak, hogy nem lesz ebből a Csupakból soha sem katona, mert viszájáról csinál ez mindent, a káplár úr jelentette firer úrnak, a firer úr a hadnagy úrnak és ment ez így tovább és egészen jó úton volt már a komám arra, hogy kivetkőztessék a szép kék ruhából, kivegyék a fejéből a fényes gombos sapkát és hazaküldjék a maga valóságában a tanyákra, libát legeltetni.

Mert nem lehetett annak semmiféle hasznát sem venni, csakhogy éppen nevettek rajta. Minden olyan tél-tul állt a kezében és rettenetes bárgyúnak mutatta magát. Próbálgatták a komámat erről is, arról is, hogy – hátha mégis valamifajta okos észt, egy kis ügyességet találnak benne. De hát nem volt. Még a kapitány úr is odaállott elébe egyszer, összeütve a sarkantyúit, hosszú császárszakállát huzogatva keskeny, fehér kezével.

– Hát hogy hívnak engem?

A savószemek nagyra nyiltak, Csupak isszonyú feszes állást akart venni, aminek folytán rendkivül görbére változott és a tudás biztosságával vágta oda:

– Hát Her Hapman Csupak.

Hát már most a kapitány úrnak is be kellett látni, hogy a Csupak valósággal a legostobább fajtája ennek a kanasszen und jogasszen népnek, akiket a hadi tudományokba bevezetendő, az ő kezei alá adtak. Nem ér ez az ember egy hajító fát sem.

Az ilyen őszinte vélekedéseket ott nyilvánvalólag mondták el Csupak előtt, nem tagadva el belőle egy szemet sem. Csupak hallgatta bárgyun, némán s benső énjének egyetlen nyilvánulása az volt, hogy igen kemény haptákokat állott, ha róla beszéltek.

Olykor azonban, ha nem figyeltek reá, ha az ágya előtt a ládáján ülve varrogatott, gúnyos mosolygás ült ki az ajka szélére, a szemei megvillantak, az arcza megváltozott, mintha hirtelen rákentek volna valami kevéske okosságot. Azután hirtelen, mint ahogy az őszi napfény elsuhan a tavi sás fölött, levált az arczáról, ami egy pillanatra ráköltözött s megint csak a régi Csupak lett ő, a félkegyelmű. Ott állott Csupak már egészen, hogy hazakergessék az ármádiából, mivelhogy fölöttébb kevés esze van neki.

Hanem azután megváltozott minden, akárhogy adta is komám Csupak az ostobát. Valami czéllövészeten, a legelsőn történt, hogy Csupak bajtárs úgy lőtt, mint a parancsolat. Ami czélt nem tudtak eltalálni a vén katonák, akiknek már úgy a kezeik közé illik a fegyver, mint teszem azt az ácsnak a szekercze, azt a koma eltalálta. A tanyai legényben felébredt a vadásztudomány, ha az ő furfangos lelke elébe birt is húzni egy másik ostoba lelket a komának, ahoz már nem volt ereje, hogy ne tudjon lőni, ha tud. Gyönyörűen puskázott, csak bámulni kellett azt, lelkeim, ahogy háromszáz lépésről bele küldözgette a mozgó figurákba az egyest. Minden esetlen volt ezen az emberen, csak mikor czélozott, lőtt, vált egészszé, szívós karjain szilárdan nyugodott meg a cső, mint a sziklán, a savószem élesen tekintett ki a ráboruló szemöldök alól.

Az összes vélemények nagyhamar megváltoztak Csupak úr irányában. Hohó, hiszen ez jeles katona, ha egy csöpp esze sincs is. Csupak ezt fájdalommal vette észre s a legközelebbi csütörtöki napon este hat órakor hanyattvágta magát, verte fejét, kezét, lábát kiméletlenül a padlóhoz, vonaglott, túrta a tajtékot a száján, hogy azt rettenetes volt nézni. Csupak úr átváltozott nyavalyatörőssé. Ezután aztán minden csütörtökön este pontban hat órakor ahol állott, ott felborult a koma és járta fekve az iszonyatos vitustánczot. A legények rettegve nézték. A ki oda ment hozzá, hogy lefogja a vonagló test kezét, ellökte magától hatalmas erővel, mint egy gép aczélrúgója.

A dolog vége az lett, hogy a komát bevitték a maródiházba zur Beobachtung. Nem hittek neki. Valami kicsi gyanu férkőzött az orvos agyába, hogy Csupak polgártárs szimulál. Beobachtolták aztán ott vagy három hónapig s e fertályesztendő alatt nem volt olyan csütörtöki nap, melyen kékre ne verte volna magát a koma. Az orvos belegyőződött, hogy valóságosan nyavalyás ez az ember. De nem merte a saját felelősségére elereszteni. A komát bevitték Taslidzára, hogy ott több orvos előtt mutassa be a nagy tornyos barákban, hogy mit tud.

Bemutatta és szinművészeti sikerei oly nagyok voltak, hogy a harmadik bemutató előadás után hazakergették.

– Haza fog menni, Csupak.

– Haza…

– Magyarországba, haza.

– Haza… ismételte bárgyúan.

S eljött, hogy hírét se hallották többé odalent.

Most néha, ha vásárra, piaczra bejön, látom. A maga kocsiján hajt, szép fiatal menyecske ül mellette, az a felesége a komának. A koma vidáman tekintget szét a világba a kalapszél alól s ha az ostoros kezét félig fölemelve, a fejét egy kicsit megbillentve köszön a kocsiderékból, hamiskásan hunyorítanak egyet-kettőt a savószin szemek. Mintha csak azt mondaná:

– Magáhon való esze lögyön az embörnek.

Temetés.

A rizskása rizskása, ellenben a katonáéknál »rajz.« Egy kis filologiai átalakuláson ment keresztül, de azért nem tévesztendő össze a »rajzolni« szóval, mert az meg annyit jelent, hogy írni. Írni nem tud senki, csak rajzolni. A levelet »rajzolják«. Egyedüli kivétel a kaszárnyavárta-kommendáns, ha »fölír« valakit kimaradásért. Már például a regimenczparancsban sem lehet írni. Abban legfeljebb csak »kigyün« valami, s ha valaki úgy »gyün ki« benne, hogy sarzsit kapott, akkor ráadásul még »mög van csinálva«. Ha olyan van »mögcsinálva«, akit az esti tracskompánia erre érdemtelennek tart, akkor ez »ki van csinálva«: ha valakit becsuknak, az »be van csinálva«, ellenben akit agyonütnek, az »le van csinálva«. Az utóbbi onnan támadt, hogy a magyart törve beszélő tiszt a gyávaságról tartván előadást az iskolában, szószerint komolyan fordította ki a Dienst-Reglementből, hogy ütközetben a gyáva embert lecsinálják.

A rizs tehát rajz, s mint rajz közutálatnak örvend, épp úgy, mint a bab. Azonban mindkettőt enni szokás, sőt kell, amennyiben muszáj. Úgy áll a dolog, hogy negyedévenkint megcsinálják felsőbb körökben a menage czédulát, s a szerint kosztol a baka.

És az új beosztásban rajz volt sok, nagyon sok. Valaki, valahol, valamikor kitalálta, hogy a rajz paprikásnak jó étel s azóta enni kell a rajzot. Pedig soha veszedelmesebb formájú ennivalót nem produkált a konyhaművészet. Annál inkább, mert a 12–14 krajczáros menage-pénzből (a czivil raboké 18) csak kevés zsír jut hozzá. Valami elnyűtt, nyálkás étel lesz, amelyben szétmállik a hús és mindenféle íz kivesz belőle.

Azonban mivel felsőbb hatalmak úgy tartják, hogy a rajz jó, hát azt enni kell. Hát eszik azon egyszerű körülménynél fogva, hogy nincs más. Mikor azonban menage végeztével az asztalhoz támasztva hegygyel, becsattantja a bicskát s leteszi a »pipát« (ez meg a kanál neve), a katona, a vendégek olyan kényszeredett arczczal néznek egymásra, hogy szinte szomorú.

– Már megint úgy élünk, mint az angyal: hun öszünk, hun nem.

Pedig a dolog nagy szó ott, ahol egy huszonnégy órában egyszer jár ki az étel. Más is elférne a rajz helyett. És hát nagyon jól tudja valamennyi, akár a miatyánkot, hogy holnap »ezör leves« jön patátéval, holnapután rajzleves gránátmarssal, azután megint bableves rajzpaprikással.

Eleinte csak maga-magában forrong a vendég. A szakácsokat, ha lejönnek a konyhából, megverik. Azok aztán boszúból még rosszabbul főzik a rajzot. De mikor végre valamelyik nagyétű másfélporcziós is eltolja magától a csajkát, hogy ebből »nem pipál«, tetőpontra áll a düh. Az egyes szakaszok összesugnak, titkos konferencziák tartatnak, minden szögletben látni rejtélyes beszélgetőket. Azt hihetné aki látja, hogy kaszárnya-forradalom készül, mint Spanyolországban szokott.

Pedig dehogy. Csak eltemetik a rajzot.

A bakafurfangnak, humornak egyik legérdekesebb jelenete az ilyen eltemetés.

Déli tizenegy óra tájban kiáltja el a napos:

– Csajka-antret!

»Antreten« német kommandó, összeállást jelent. Hát összeállni a csajkákkal. Ha azt kiabálná, hogy »dolgosok kihaladni«, nem igen mozdulna egy sem. De a csajka-antret bűbájos szózat, amely egyszerre végig szalad a barákok között. A »társaság« szakaszonkint kivonul, kezében a csajkával. Mennek a konyha felé. Előtte lerakják sorba, számszerint a bádogedényt s ahogy belemérték a levest, ott elköltik mindjárt.

Hadd jöjjön a rajz.

Míg a szakácsok befordulnak a rajzos edényért a konyhába, a katonák vékony zsineggel egymáshoz kötik a csajka-füleket.

Azután jönnek a »kuhárok« a nagy veres tömeggel s csapkodják hosszú kanalaikkal a csajkákba a rajzot. A rajz pedig olcsó, hát sok telik. Tele van jóformán szinültig minden edény.

Akkor egy ember megfogja a legszélső csajka zsinórját s húzni kezdi lefelé a domb lejtőjén. A többi csajka egymáshoz lévén kötve, szépen, lassan indul utána.

– Rechts schaut!

S feszes haptákban adja meg az elvonuló rajznak az egész társaság a köteles tisztességet.

Azután két csapat hirtelen a húzó elébe kerül. Az egyik a banda, a másik a conduct. Hátul peregni kezd tompán a köpönyeggel letakart gyászdob, a hetven egymáshoz kötött csajka, amint a köves földet síkárolja, veszettül csörög, a »vendég« szakaszokba osztva megy utána, komolyan, lassú, temetéses léptekkel.

A többi századok legénysége kiáll a barák elé a csodára s tiszteleg az elvonulóknak. Egy improvizált őrség fegyverbe lép a pionier ásókkal.

– Wache, rechts schaut! Presentirt!

A temetés vonul tovább.

Rákezdi a banda is. Fújja Beethovent végtelenül fájdalmasan. Van erre a szép gyászdalra egy német gúnyszöveg, az mondatik el nyakatekerten:

Ó kott, ó kott, ó kott, kott, kott.
Són vider ájne tott, tott, tott.

Ahogy bevégzik, búsan zördül bele a dob: tam-taradam-taradam tam-tam… S végtelen a komolyság, amivel az egész dolog megy. A csajkák vándorolnak, itt-ott kilöttyen egy kis rajz, mintha valami elhullott gyászfátyol volna. A csajkák szomorúan reccsennek át a köveken. Ahogy a folyó szélére ér a menet, a komandáns harsányan vezényel:

– Aufmaschiren – halb – links!

A csajkák tehetségükhöz képest csinálják meg a félbal mozdulatot s a húzó legény ügyességéhez mérten több-kevesebb idő alatt ott vannak szép sorjában a vízparton. Az egész kísérő csapat vezényszavakkal a hátuk mögé vonul. Azután ujra hangzik a parancs:

– General de Charge!

A csapat megteszi az előírt mozdulatot a balkezével, mintha a tölténytáskát akarná kinyitni. A gyomra táján rázza a kezefejét, hogy: nincs benne semmi.

– Fertig!

Mindenki szorosan a csajkája mögé áll.

– Hoch an!

A társaság igen komolyan néz föl az égre.

– Feuer!

Egy nagy csattanás. Hetven baka által oldalba rugatva, az egész »entwickelte Linie« beborul a Lim sekélyes partvizébe.

Szinte pirosra vált a rajztól a hab.

Azzal aztán ki-ki fogja a csajkáját, s mint temetésekről jövőben szokás, vidám zeneszóval vonul a csapat haza.

Nem öttem én ma ögyebet,
Fekete retköt, könyeret…
Fekete retköt,
Ludavér,
Meghalok a kedves babámér…

Másnap, ha a dolognak híre megy, következnek a becsukatások, de az nem baj. Egy sikerült ötletért szívesen leül nehány napi egygyest a »vendég«.

Egy vidám katonáról.

Az összes szerelmek között, miknek eddig csöndes nézője voltam, nem láttam ahhoz fogható bolondot, mint mikor infanterist Alexander Bézső beleszeretett a bimbasi egyik feleségébe odalent a fölöttébb görbe Novibazárban. Igen különös dolognak tekintetődött ez nagy általánosságban akkor: először, mert nem éppen azért küldettünk le oda, hogy egy vagy más szerelemben utazzunk, másodszor pedig leginkább, mert hogy Bézső, a vizsgázott lovász, a kapitány úr Bársonyának volt komornyikja (amely állását később a kompánia-szakácssággal cserélte föl), a századnál a negyvenhatodik számú fegyver tulajdonosa, egyébként ezermester s örökös szószátyárkodása miatt közönségesen csak Ruczának nevezett úr voltaképen csak a piros selyem ruhába lehetett szerelmes, mert a nagytekintélyű bimbasi feleségének egyikéből soha sem látott egyebet.

Azonfelül a bimbasi és Alexander Bézső igen távol állottak egymástól. A Rucza egyszerű közkatona volt, aki bár sok mindenhez értett s a kompanisuszter, Francz Kerekes otromba szerszámaival rendbe tudta hozni a rosszul járó zsebórát, nem lehetett olyan nagy ember, hogy a bimbasi asszonyáig emelhesse a szemét. Egyébként azonban általános szeretetnek örvendett. A szakasznak – nagy hosszú, fából tél-túl összeütött hodájban laktunk télen, szellős sátorokban a nyári meleg napokon – szinte a lelke volt, amint örökös fecsegésével jobb kedvre hozta a folytonos hazavágyódástól már szinte elborult bolond társaságot.

Rucza igen jeles férfiú volt. Ha új bakancsokat kellett zsírozni a magazinnak nevezett állítólagos férhelyiségben, oda csak Ruczát hívta meg az őrmester, mert íme, az ügyes Rucza egy félóra alatt bezsírozta az összes bakancsokat, el is kezelt belőlük egy zsebre való szíjat s ami legcsodálatosabb a dologban, még a fontos művelethez kiadott zsírt is »elfogta« mind, ami pedig igen jó étel vacsorának kenyérre kenve, ha nincs más, Ámbár Rucza pénzbeli dolgokban sohasem szűkölködött. Mindíg gyártott olyas valamit, amit elbirt adni. A suszter elhullajtott bőreiből bukszákat varrt, ami különben pénztárcza volna, de mégis csak sokkal szebb az, ha bukszának neveztetik. Mert például a pipa pipa, a kanál kanál, de a katona a pipát hívja kanálnak, a kanalat pipának s menage táján el nem tudná képzelni a dolgokba nem avatott, hogy miért kiabál minden ember egyszerre a pipája után. Éppen úgy, mint ahogy a kék nadrágot csak azért is zöld nadrágnak nevezi, a szanitészt dögésznek, a huszárt kocsisnak, a jágert péknek, a hornistájukat lovaspéknek, a regimenczbanda cseheit újspanyolnak, a kapitányt öregnek, a kadétot csirkének, a hegyi üteget kis bolondnak, a mezei ágyút nagy bolondnak, a várágyút ménkűnek, a bosnyákot szamárnak, a szamarat mulinak, a hegyi train katonáját, aki az öszvéreket vezeti, dupla szamárnak. Ha valakit visz a napos káplár a börtönbe s a tisztelt valakit, amint vinné szeretettel czirógatva a vasakat, amelyekkel pár percz mulva a keze a lábához köttetik, megkérdezik, hogy miért kapta a büntetést, a legártatlanabb képpel feleli, hogy azért, mert nem akarta reggel meginni a kávét. Ha valaki kitör egy ablakot, amit meg kell fizetni, annak »utalványa jött Magyarországból«, aki szerencsétlenül elpusztult odalent s most nyugszik a nehéz kövek alatt szegény, az egy sem halt meg, csak hosszú szabadságra ment csupán.

Valóságos külön nyelv ez, amelyre külön lingvistákat küldhetne ki az akadémia. Van olyan közel hozzánk ez is, mint az osztyákok s egyéb kutyaorrú népek.

Rucza ezeket is értette nagyon. Ha kenyeret kapott a század, míg a fele része oda volt patruillban, a hazaérkezőknek elébe futott a hegyoldalakra, nagy hujjahózás között kiabálva:

– Megjött anyátok Magyarországból! Hozott kalácsot!

Ruczát ilyenkor puskatussal oldalba verték, ami azonban csak a szeretetnek a nyilvánulása volt. Ruczától sok mindenfélét eltürtek, ha néha »meghúzták« is, a pokróczba borított kis embert soha sem verték csizmákkal, legfölebb a papucsok sarkával csak. Ő szerfölött hálás volt e kedvezményekért s az ilyen örömünnep éjszakáján rendesen »úszni küldte az ágyakat.« Ezeket a vasakat csak nehány arasztékba eresztett mozgó pánt tartja ágyképes állapotban. A Rucza nagy furfanggal szedte ki a sötétben mindet s mikor valamennyivel készen volt, fellökte a magáét. A zajra egyik-másik fölébredt, megmozdult s abban a pillanatban nagy robajjal esett szét a »szobája«. Végül aztán földön volt valamennyi. Ruczát ilyenkor minden szó nélkül fogták elő. Ő nyugodtan nézett a büntetés elébe s csak nagy veres szakállába nevetett a sikerült csíny fölött. Ruczának föl kellett öltöznie marsadjusztirungba s hatszor tisztelegve minden fölállított ágy előtt, így kiáltania:

– Így jár az, aki elereszti az ágyakat…

Rucza komolyan, megbánással, szinte siratva tette ezt. Amint készen volt a tisztelgéssel mindenütt, levetkőzött, lefeküdt csendesen s egy óra mulva újra a földön feküdt minden ágy megint, ő maga pedig magára szedvén mind a három pokróczát, kivonult valahova a kövek közé aludni. Másnap reggel rendesen egy nagy üveg pálinkával vonult be, amit a kiszabandó büntetésnél enyhítő körülmény gyanánt vett a szakasz.

Hamisítatlanul jeles cselei voltak neki. Alacsony, széles vállú, nagy veresszakállú ember volt, az egyik kezével örökké rajta a nevezetes szakállon, büszkeségén. Abba a kicsi, idegenbe tolt colonián, mivelhogy a török borbélyok rettenetes kínnal nyúzzák meg az embert, senki sem borotválkozott. A századok, ha a fiatal gyerkőczöket, akiknek még nem nőtt ki az állukon – a hajuk, hátra állították, olyanok voltak, mintha nem volna köztük negyven éven alól való ember.

Egyszer volt csak szomorú dolga Ruczának, amidőn elaludt a poszton. Valahol a hegyek között, kis katona őrház bezárt ajtaja mögött, palisadeok védelme alatt silbakolni kellett volna, azonban Rucza megunta az állást s leült. Majd felugrik, ha jön valaki. Azután oldalt támasztotta az »asszonyt.« Végül elaludt a hideg őszi éjszakában nagyon mélyen s mikor a vizitáló tiszt költögette, félálmosan azt felelte, hogy tisztességes ember nem szokta álmában háborgatni a másik tisztességes embert.

Ezért a kis alvásért elutazott Rucza a plevljei Svécz-Trojicába. Ez valami bosnyák szentnek a neve, egyébként azonban egy rettenetes börtön, melynek csak egy fala van téglából, a másik három pedig a kősziklába vágva.

Rucza innen hazatérve, egy ideig szótlan volt. Most is ugyan, rendes szokása szerint, a földön ült két ágy között mindíg s gyártotta egyre-másra világraszóló találmányait, de nem beszélt. Szomorú volt s a hat havi brigádáristom katonai önérzetén ejtett hatalmas vágást.

Ugyanekkor történt, hogy a századnak a régi török híd tornyában elszállásolt nehány emberével nagy baj esett. A torony tele volt pókkal s azonfelül patkánynyal, amelyek megették a legények kenyerét s ha kenyér nem volt, megették a ruhát. Ennélfogva a szobalétszámba annak rendje és módja szerint fölvétetett egy macska is, amely mégis némi pusztítást követett el olykor a patkányfamiliákban. Történt azonban, hogy a macska megunván a kincstári életet, megszökött. A nagy Ördög állott ekkor fegyveres őrt az ajtó előtt, látta is a macskát, de semmi kisérletet nem tett az elfogására. Denikve a szobaparancsnok rapportra ment a kapitány elé:

– Jelentem alássan, azt kéri a legénység, hogy ne kapjunk többet kenyeret.

– Hát miért?

– Jelentem alássan, megeszi a patkány.

– Hát nincs ott a macska?

– Jelentem alássan, nincs.

– Hát hol van?

– Jelentem alássan, dezertált.

– Hát mért nem vigyáztak rá?

– Jelentem alássan, az infanterist Ördög állt posztot, mikor megszökött a macska.

– Hát jöjjön elő az Ördög.

A nagy Ördögöt előhívták az albántól, ahol szokása szerint itta a szilvaszeszt és káromkodott. Megjött s akkora haptákot csapott, hogy rezgett bele a barakk s a kadet theás ibrikje, az egyetlen európai színezetű porczellán, lehullott a polczról.

– Maga poszt volt, mikor megszökött a macska?

– Jelentem alássan, igen.

– Minek engedte?

– Jelentem alássan, nem lehet a macskát abfertigolni.

Végezetül a kapitány mérges volt, elrendelte, hogy szerezzenek másik macskát. S elrendelte, hogy a hadnagy nézzen utána: van-e a toronybelieknek macskájuk. A hadnagy nem jól beszélt magyarul s ami szó nem jutott eszébe, arra azt mondta: zizé. Elment minden nap, fölmászott a rossz lépcsőn s ahogy megjelent, haptákot állt magyar és török katona a szobában. Az utóbbiak átjártak kártyázni hozomra, mert szultán ő felsége e derék harczosainak sohasem volt pénzük. Az valahol a bimbasinál maradt, akinek a feleségébe szerelmes volt a Rucza.

– Hát frájter, van-e már zizé?

A holdvilág képe miatt rendesen csak Hókának nevezett őrvezető tisztelettel kérdezte:

– Milyen zizé, hadnagy úr.?

– Amelyiknek négy lába van és nyávog.

– Olyan még nincs, hadnagy úr.

Utoljára aztán az öreg dühbe jött. Rapporta vitte a frájtert s elrendelte, hogy lopjanak reggelre macskát.

A felsőbb hatalom ezen buzdító kijelentése rettenetes nagy vigasságot idézett elő. Délután eltünt a Rucza s másnap reggel olyan nyávogás volt a táborban, amilyenre a legöregebb emberek se emlékeznek.

– Válogassatok – mondá jólelküleg.

S kiöntött a földre egy zsák macskát.

Ezzel aztán visszatért újra a jó kedve, de nem a régi duhaj, amikor ember nem hallotta csínyeket követett el. Inkább elmélázó, szelíd vidámság volt az, aminek sokáig nem lehetett a nyitjára akadni.

Végre azonban kiderült, hogy Rucza szerelmes.

A zászlóaljjal együtt egy török csapat feküdt ott, jó anatoliai fiúk Kis-Ázsiából, azoknak az őrnagyuk volt a bimbasi. Tél-tul összetákolt kis sereg volt biz ez, alig lehetett hinni, hogy ilyen katonák elől szaladt a muszka. Gyakorlat semmi, fegyelem nem sok, ellenőrzés még kevesebb. A Martini-féle fegyverek feketék voltak a rozsdától, némelyik szíjon hordta, a másik régi módra vállon, egyik csizmában járt, a másik félczipőben, a harmadik bocskorban. Hanem a rozsdás fegyverből, a hídon állva, belelőtték a Lim tiszta vizében úszó halba a golyót. Fizetés nem igen járt, nagy neves ünnep volt, ha egy pár ezüst pénz csörrent a legénység zsebében. Egy darab középkor, a földnek az a része, elmaradva hegyei között a világtól, ahol a lelőtt rabló fejét karón vitték be a városba a zaptiehk, ami igen szép ingyen látványosság.

A bimbasinak volt egy féltuczat felesége, akik gyakran ott sétáltak a tábor körül, illendő zaptieh kisérettel. Drága szép selymekbe öltözködve, kék az egyik, piros a másik, rózsaszín, sárga, volt ott mindenféle fajta. Az arczot takaró ruha alól kicsillogott fekete szemük, amint mentek a vízparton, olybá tünve föl, mint egy-egy vasálarczos.

A rózsaszínruhás leghátul járt mindíg. Az lehetett a legfiatalabb, arra haragudhatott a többi. Az ostoba szabású, minden ízlés nélkül való talárból azonban semmit sem lehetett sejteni, csak éppen járása könnyedségéről volt észrevehető, hogy fiatal.

A Rucza egyszer aztán kezdett utánuk bolondulni – igen tisztességes távolban. Mindig azt nézte, azt leste és úgy sóhajtozott, mint egy ifiúr.

Kezdték észrevenni a szakaszban a baját, de nem szóltak. Rucza el-elmaradozott, nem vett részt a játékokban, amelyeknek azelőtt főrendezője volt. Még az általa conzervbádogok és zsinegekből konstruált telefont is ott hagyta. Parancskiadás után rendesen eltünt a táborból.

Este kilencz óra tájban volt az idő, midőn a szakasz már feküdt s rendes bakaszokás szerint az ágyból diskurált. Ruczát még nem látták hazatérni. A retrait kürt-szava végig zengett a völgyön, mikor betoppant s jelentkezett az altisztnél, hogy haza ért.

– Hol voltál, Rucza?

Elütőleg felelt:

– Sétáltam.

– Merre?

– Itt a Limparton.

– Kerested a bimbasi feleségét?

Sértődött haraggal hányta le magáról a ruhát.

– Mi közötök hozzá? Keressétek ti is.

– Én nem vagyok olyan bolond – mondta a káplár. – Elég egy szakaszba egy bolond.

Rucza vetni kezdte az ágyát s fölrázta a szalmát a zsákban.

– Hadd legyek… morogta.

A káplár kötekedve folytatta:

– Szerelmes vagy Rucza, látom. Csak azt mondanád meg, hogy mibe. Hiszen nem látsz abból az asszonyból egyebet, csak a piros reverendát. Mi tetszik rajta?

Rucza megállott az ágyvetés fontos munkájában s komolyan felelte:

– Pajtás, sohasem szól egy szót sem…

Íme Rucza, a gyerek, a nevetséges, vidám Rucza, mint komolyan gondolkozó férfiú, aki olyan asszonyt szeret, aki sohasem beszél.

Omar.

ogy mint került Omar, a gyerek mihozzánk, hogy mikor választotta a zászlóaljat az apjának, arra nézve senki sem tudott fölvilágosítást adni. Egyszer csak itt volt s miután csudálatosabb és szeretetreméltóbb gyereket senki sem látott még, rohammal vette be az idegen földön élő katonák elfásult szivét.

Plevlje alatt állott épen a tábor, két hosszú sor sátor, amelyeket, ha lekerült a montenegrinus hegyek tetejéről a vihar, egymásba borított a szél. Ott, a nagy török város alatt, amelynek lakosságánál, utazási könyvek tanusága szerint, nem eredetibb a stambuli mozlim és nem fanatikusabb a puszták beduinja, került a sátorok közé egy este Omar. A katonák egyéb mulatság híjjával dóléztak a mezőn s ha erős kéztől ütve, nagyon messze repült a fadarab, reá kiáltottak a fiúra:

– Hozd el te fiú.

Nem értett ugyan magyarul még akkor, de eltalálta, hogy mit akarnak. Futott, ahogy birt s hozta a dólét. Azután aztán szaladt utána mindíg. Szükséges kelléke lett a dóléjátéknak. Ott volt, míg bealkonyodott, míg a nap átkelt a Csehotina vizén, amely olyan sziklából fakad ki, ahol még sohasem járt senki. Átkelt Crnagora hegyein, a havas csúcsokat behuzva biboros üveggel. Aludni kezdett minden, a Trojica hegy mögül, ahol a katonabörtön van, csak egy oldala fal, a másik három sziklába vágva, fölkelt a hold s a nehéz föllegek között lassan haladva, szintén aludni látszott. A nap száraz, ölő melege után föltámadt az esti hideg, a Steinbaracken Lagerban, ahol a zombori ezred feküdt, a főőrségen fújni kezdték a takarodót, a szegedi zászlóalj sátoros őrségén pergett a dob, a völgyben végig szállott a parancsnokok harsány szava:

– Zum Gebet!

Messze bent a városban, egy veres tetejű épületből, melyben az anatol török ezred feküdt részben fehér, részben feketebőrű katonákkal, a török őrség idegenszerű, hullámos kürtszava csendült elő. Taslidza számtalan minarétje tetején üvöltött a müezzin s a la illah il Allah, Mohamed va rezul Ulláh elnyujtott, hol éles, hol torokhangba csapó danájára, kóbor ebcsapatok holdugatása közben az osztrák-magyar vártüzérség hegyoldalakat mászó őrjárata vágott vissza kemény, határozott bődülésekkel.

– Werda? Patroll vor bei…

A napos káplárok az albán itczés ponyvasátorából kergették haza a legényeket. Némelyik már sokat ivott, nem akart menni, feleselt az altiszttel az úton, aki hajtotta maga előtt. A szolgálattevő tiszt kidugta a fejét a sátorból s rámordult:

– Halgass, gazember.

A följebbvaló mérges szava csendet csinált a kis táborban – mindössze három század volt, a 14. otthon maradván őrségre Priepoljén, postaszolgálatra Savin-Lakaton. Készültek feküdni, az altisztek vizitálták a sátrakat, a napos tisztelegve beszólt a sátorfőnökökhöz.

– Káplár úr kérdem alásan, itthon van-e mindenki?

A kérdezett morog valamit, hogy az ördög látja azt ilyen sötétben s félkönyékre dőlve, elkiáltja magát.

– Aki nincs itt, szóljon…

A vastag ugyan, de naponkénti humorra konvenczionális röhej fut a sátorban egymás mellett fekvő emberek fejein át. A káplár megelégedve jelenti vissza, szintén alázattal, hogy mindenki itthon van. Teljes nyugalommal gondolt azután a sátorban való táborozás örömére, amelynek kerítése nincsen s akkor szökdös ki-be a magyar, amikor neki tetszik. Lehet ugyan, hogy rálőnek valahol, de semmi az ahhoz képest, mikor kimaradás végett rapportra kell állani. Aztán belebújt a köpönyegbe s elaludt.

Már egészen csönd volt. Itt-ott a sátorokban, halk hangon, hogy a szó el ne halljon az inspekcziós tiszt sátoráig, mesélni kezdtek az obsitos katonáról, aki elszöktette a királykisasszonyt. A hold elbújt a sziklák mögé, sötétbe borult előbb a völgy, azután a hold haladásával ellenkező irányban tüntek el az éjbe a mészhegyek fehéres oldalukkal, amiken nem terem meg más, csak az apró tüskebozót. Nem volt sehol semmi fény, csak az őrség lámpája égett, sárga világát a sorompőr szuronyára, gulákba rakott Werndlekre vetve. A naposok vigyázva lépegettek a sötétben, hogy föl ne bukjanak a sátorok kifeszített zsinórai között. A bataillon inspekcziós altisztje, Borsodi Bálint, némileg kapatos fejjel jött ki a belső táborból, a hova a takarodó rendjéről ment jelentést tenni. Most halkkal jön, mivelhogy a naposkáplárokat akarja vizitálni. Azonközben megbotlik, esés közben káromkodásba kezd, amely akkor ér véget, mikor Bálint a szájával lefelé végig zuhan a földön.

Kis lárma támad, a naposok összeszaladnak. Borsodi dühöng.

– Gyertyát hozzatok! Fogok valamit.

Fog valamit a sötétben s nem ereszti el.

Az előkerült gyertyafénynél meglátják, mit fog. Omarnak, a tíz éves fiúnak az ingét tartja erősen. A gyerek, ahogy álmából fölverték, meg van ijedve, reszket. A sok idegen, puskás nép között, akik mogorván néznek reá, majd hogy sirásba nem tör ki. Nincsen rajta egyéb, csak egy ing, egy vászonnadrág, a fején ócska, bojtját vesztett fez. Fénylő fekete szemeiből mondhatlan ijedtség beszél s egész testében összerezzen, ahogy Bálint rárivall:

– Mit akarsz itt te kölyök?

Nem érti, de érzi, hogy haragszanak reá. Nagy szeméből egy könycsepp lassan végig gördül az arczán s a meztelen lába fejére esik.

Káplár Szivák, napos a 15.-nél, előírt állásba helyezkedik, tiszteleg és jelenti:

– Itt dólézott egész este a legénységgel.

Borsodi Bálint feltolja fején a sapkát s pityókos arczán a bámulat némi kifejezése látszik.

– Ez a csöpp?

– Ez.

Bálint pedig azt hitte, valami rablót fogott. Csalódottan ereszti el a zsákmányt s tört bosnyáksággal rászól:

– Idi kucs. Eredj a hazádba.

A gyereknek mind a két szemében megcsillan a köny, sovány arczán az ajkszögletek lehuzódnak mélyen. Remegő hangon felel:

– Némam.

Nincs neki.

A négyek összenéznek.

– Néma ti májkó?

Ugyanaz a síró felelet:

– Némam.

Anyja sincs neki. Csudálatos szomorú dolog ebben a sötétben, ami a szívére száll az embernek így idegen helyen. Bálint, ez a kemény, tömöttszakállas, bajusztalan, angolfejű gyerek hivatalos méltóságának fönntartása czéljából nyersen parancsol.

– Lökjétek be valamelyik sátorba. Reggel majd elmegy.

Sarkon fordul s az őrségi lámpa fénykörét megkerülve, átvonul az albánhoz, mert szomjas. Az albán már alszik, Bálint hizelkedve suttog be neki:

– Bir gota sarap, efendüm…

Mikor visszatért, hozva magával egy »lámpást«, a gyerek a sátorban két legény között, fejét egy bornyúra hajtva, szunnyadt.

– Szivák!

– Parancs!

– Alszik?

– Parancsára.

A zászlóalj-ügyeletes elégülten int. A bort leteszi a fűre, az »asszonyt« leveszi a válláról, leül a bor mellé, a puskát keresztül fekteti a térdein, reákönyököl, iszik, föltekintve a kibuvó holdra és »kinézi magát a világból«, mint odahaza a napfényes magyar pusztákon mondani szokás.

II.

A hideg, nedves köd, amely éjjelenkint leereszkedik az ormokról a völgybe, már oszlani kezdett, lassan szállongott vissza a magasba. Fehér tömegei úgy vonultak föl a dombok oldalán, mint egy legelésző birkanyáj. Pirkadni kezdett s hirtelen bevágott a fényes hajnal Trojica felől, fényes sugárküllők szállottak az égre, a nap, amely az este a havasok közt áldozott, követeit küldé bennük Szerbország felől. Az első világossággal robog végig az úton a tábori kocsiposta, piros, feszes szekerész katonáival. Öt óra. Az őrség legénysége fegyverbe áll, a dob, megereszkedve az éjjeli ködben, tompa pörgéssel hirdeti a reggelt.

Mielőtt a napos betekintett volna abba a sátorba, ahol Omar aludt, a fiú a dob szavára fölemelte a fejét. Álmosan nézett szét, megdörzsölte a szemeit s nagyot kiáltott:

– Auf!

A legények fölugráltak s bámulva néztek a fiúra. A gyerek nevetett s bizonyos önhitség ült az arczára, hogy lám, ő ezt is tudja.

– Nézzétek csak ezt a kölyköt – mondta Balogi János – egy lányos arczú fiatal gyerek, aki önkényt állott be s rövidség okáért általánosan csak Juliskának hivatott. – Hogy komandíroz.

Omaron meglátszott, hogy nem először van katonák között. Néhány kulacsot összeszedve, a kútra szaladt vízért. Megmosdott a sátor előtt, dideregve a reggeli hűvösben. Azután teljes bátorsággal keresett elő egy törülközőt. Ahogy a rövid toilettel készen volt, seperni kezdett s szárazra törülte a fegyverek nedves csővét, hogy rozsdát ne kapjanak. A katonák viszonzásul adtak neki a fekete kávéjukból s kenyeret vágtak hozzá. Omar, ahogy a reggelit elvégezték, segített elmosni a bádogedényeket, tett-vett, szaladgált s közbe fütyörészett.

Az események abban az időben igen gyorsan torlódtak egymásra s a nagyobb dolgok mellett fel sem tünt az, hogy mint került ide ez a fiú. Úgy vették, mintha ez vele járna azzal, hogy itt tábort ütöttek s Omar szükséges hozzátartozandósága ennek.

Mikor egy órával később összeállottak a csapatok, Omar segített a fölszerelkedésben. Azután a sátor ajtófüggönyét behúzva, onnan leste az indulást. Azután rendezkedni kezdett. Vizet hordott, a sátrak alját föllocsolta, az árnyékos oldalon fölhúzta a foltos, sok vihart kiállott vászonszövetet. A szakácsoknak segített fát vágni s amit egyszer magyarul meghallott, többé nem felejtette el.

Különben a nyelvtudománya már is nagy volt. Beszélt törökül, albánul, szerbül és törte a németet. Az anyja albán volt, az apja, ha a beszédje után el lehet menni, valami déli származású macedon-gazember, kereskedő volt, aki az albán földön, s a novibazári szandsákban járt-kelt s tengerparti dolgok eladásával foglalkozott. Egyszer aztán, valamelyik ódon kis városában e középkori fészeknek, megugrott tőlük az apa. Az asszony magára maradva, keservesen élt ezen a kopár földön a fiával. Nehéz itt dolgozni, mert nincs mit. Ami kis használható föld van a Lim mentén, azt megmunkálja maga a tulajdonos. Abban az időben nyomult be a szandsákba az osztrák-magyar haderő, az 1883-ik évben. A katonákra mosott, ami kemény munka.

A szappan ismeretlen fogalom itt. A mosás abból áll, hogy vízbe teszik a ruhát és verik sulyokkal, míg félig-meddig megtisztul. A katona humor bükkfaszappan nevezet alatt ismeri ezt a mosást. Kegyetlen dolog. Nyáron csak megjárja, de télen beleállani a Lim jeges vizébe, olyan foglalkozás, ami megöli a rézkígyót. S ha már ezt megöli, nagyon természetes, hogy megölte az asszonyt is. Megfázott, meghalt, eltemették a nélkül, hogy tudták volna a nevét.

Az egyedül maradt Omar gyereket a Ferencz József-ezred vette magához. Brünni jólelkű morva gyerekek, akik akkortájban a szerb határszélen Priboj alatt táboroztak. Azoknál volt egy darabig. Valami gyakorlat alkalmával átkerült Plevljére, ahol sokáig hányodott-vetődött. Egy ideig a tábori csendőrök tartották, onnan a huszárokhoz ment át. Legutoljára a vártüzéreknél volt. Azok szerették nagyon.

Egyenruhát varrtak neki, egy-egy csillagot a gallérjára, a hegyi tüzérek adtak hozzá szép piros zsinórt, bojtosat, amit a vállain átvetve büszkén viselt Omar. »Herr Vormeister« volt itt a neve s ha valaki utána kiáltott, katonás tisztelgéssel várta a további parancsokat a gyerek. De innen megszökött. Kevés dolguk volt a tüzéreknek, egy rengeteg nagy ágyút őríztek csupán, amely tátongó torkával Taslidza piaczára nézett.

Unalomból azután írni tanították a fiút. Omar a hegyes német betüktől megijedt. Egy szép napon levetette az egyenruhát, előkereste a régi rongyát, felöltötte, volt annyi becsület benne, hogy mind ott hagyta, ami nem az övé. Aminthogy nem is hozott mást a sátorok közé, csak ami rajta volt.

Így került a fiú a zászlóaljhoz. Nem telt bele pár nap, ismerte mindenki. Egy nap ez, másnap az adott neki ételt, ma itt aludt, holnap a másik sátorban, a sarzsikat tiszteletteljesen urazta meg s küldözgették előre-hátra. A katonák érezték az idegenben, hogy jó, ha van valaki, akivel foglalkozzanak. Egy rossz zubbonyból újat varrtak neki s mikor egy üvegcserépben elvágta a lábát, topánkát vásároltak a számára.

Napról-napra jobban megszerették s aki a városba ment, a bazárból édességet hozott ki Omarnak. Jó, becsületes fiú, akiből derék katona válik valaha. Pénzfizetéskor rábízták a legények aranyukat, hogy vigye be váltani a városba. Mindíg nagyobb ázsióval birta elváltani, mint más. S ilyenkor alkonyattájt, mikor a sátrak előtt hevertek a katonák, sapkájában nehány krajczárt csörgetve végig ment a soron egy-egy legény.

– Egy krajczárt minden ember!

– Minek?

– Elszakadt a kölyöknek egy inge.

Ritkán hivták Omarnak, legtöbbször kölyök vagy csikó volt a neve. Vettek neki ami kellett, a szegény közember, akinek a fogához kellett verni minden krajczárt, hogy vacsorára teljen a zsoldból, nem sajnálta azt a nehány »vasat«, amibe Omar eltartása fejenkint került.

A gyerek ezért apró szolgálatokat teljesített. Hozott bort, szivart, ételt, már amiért küldték. Akárhol kiáltoztak utána, mindíg kéznél volt. Ügyeskedett.

Valami ügyetlen ember volt a sorompőr egy vasárnap reggel a tábor előtt, amelyben ilyenkor lármás víg élet uralkodott. Dal, játék, szitok, kaczaj összekeveredve. A legény, aki őrt állott, befelé nézett a kergetőző, birkózó társakra, hogy valamivel elölje az őrtállás unalmát.

Omar a gyepen ült s valami derékszíjat fényesített. Hirtelen fölnéz s odakiált az őrnek:

– Post! Gewehr heraus!

– Ne lármázz!

– De Omar mondom: gewehr heraus.

S az országútra mutatott.

A legénynek épen csak annyi ideje volt, hogy fegyver alá hívhassa a vártát.

A sátrak előtt fényes kíséretével vágtatott el Szulejman Akkib pasa, taslidzai kormányzó.

III.

Nem sokkal ezután visszamentek a századok Priepoljéba, lejebb a Balkánba egy napi járó földdel. A legények örültek neki. Egyrészt mert Taslidza környéke undok, sívár, a hegyek csupaszok és népe gyűlöli az idegent. Priepolje bele van szorulva egy mély völgybe, melynek az alján hideg hegyi folyó sebes árja zuhog, kétoldalt fenyvesekkel benőtt sziklaóriások, a legalján szilva, azon felül baraczk, a baraczk és a fenyők között mint széles veres öv lepi el a hegyoldalt a vadrózsa.

Azután megtudták, hogy egy hónap mulva hazamennek Magyarországra.

– Eljösz-e velünk Omar?

Mit tudta a fiú, hogy mi az: Magyarország. Ilyenkor, mert hol tréfásan, hol komolyan gyakran kérdezték ezt tőle, tágra nyitotta nagy fekete szemeit s intett fejével.

El. Hova is lenne máshová. A magyar zászlóaljat egy bihari oláh jön fölváltani, annak bizonyosan nem kell a gyerek.

Jött is. Nagy öröm napja volt az az indulás. Hetekkel előtte már csak arról folyt a beszéd, hogy lesz, mint lesz az úton, otthon. A legmogorvább emberek csodálatosan jókedvüek lettek, s akik azelőtt is jókedvüek voltak, most egész nap dőzsöltek. Omar bámulva nézett reájuk olykor: ugyan min örülhetnek ezek ilyen nagyon.

Nem tudta ugyan, de azért örült ő is. A gyerek ugrált, ha a katonák játszottak, dalolt, ha azok énekeltek, mászkált velük a hegyek oldalában és estére kelve annak a pokrócza alá bújt, akivel akkor nap legjobban czimboráskodott.

Szép őszi reggel volt, mikor megindult a zászlóalj. Napfény ragyogott a fák levelein, a füzeken, a Lim habjaiban s a kivont kardokon. A távozó magyarokat, akik sohase térnek többé oda vissza, a lakosság nagy csapata kísérte ki: török és szerb egyaránt. A kis török helyőrség tisztjei díszben mentek el velünk Seljazsniczáig, ahol patakok szakadnak a Limbe, a magas parton faragott mohos turbán-kövek alatt régi turk vitézek nyugosznak, akik elestek a gyaurok ellen való harczban és sírdombjuk már óriási kőhalom, mert minden igaz hivő, aki arra megy, vet reá kegyeletből egy követ, egy piros követ azokra, akik itt haltak meg a piros kősziklák között… mash Allah, mert úgy akarta az isten. Odáig a völgyben, a folyóparton fut az ut, ahol szilvafák hajolnak szeliden a víz fölé, onnan egyszerre neki vág a savin-lakati magas hegynek. Nehéz menet. A homlokokról csurog a víz s átnedvesíti a bandoulierbe csavarta köpönyeg elejét, a bakancsok szeges, patkós alja ahogy csuszszan a meredeken, köves port vág föl, amely a szempillákra, a hajra s a tüdőre ül.

A nap minden melegét odaverte a falra, némelyik ember elmaradt s ahogy hosszú libasorban mentek fölfelé az ösvényen, félrelépett, hogy utat engedjen az utána következőnek. Fegyverére támaszkodva nézett utánuk szomorúan, hogy épen most, mikor hazafelé mennek, kell elmaradnia.

– Bácsi, gyere. No.

Omar nógatta az elmaradókat. Mert ott volt mindenütt ez a gyerek, ahol csak lennie kellett. Az első napi utat, Priepoljétől Plevljéig nagyon ismerte s előre futott a savin-lakati jéghideg forrásokig, amelyek vize robajjal hullik a völgyekbe le, hogy ott nehány kulacsot megtöltsön s kávékat rendeljen az utszéli hánokban.

Omar ott szaladgált fáradhatlanul a legények mellett, egy nadrágban, egy ingben, meztelen lábakkal.

– Víz, víz!

Ha tiltja az előírás azt, hogy valaki kilépjen a sorból vízért, nem tiltja, hogy oda ne vigye valakinek egy másik valaki. Ez a másik valaki a »csikó« volt, aki e napok alatt, míg a legényekkel együtt bandukolt, leszolgálta az összes iránta tanusított jóságot.

Másnap Plevljéről Boljanicsra ment a csapat. Ez az út nem épen hosszú, de unalmas és sehol semmi víz a kopár tájon. Egy őrház fekszik az út szélén, a gotovusai, abban tanyáz valami husz katona, azokon kívül egyetlen élő lelket sem lehet látni. Maga Boljanics, az utolsó állomás a szandzsákban, kietlen, mint egy puszta sziget a sík tengeren. Magas hegyre csap föl az út, annak a tetején van egy sárgára meszelt, körülkerített ház, abban lakik egy század katona. S a hegy tetejéről szétnézve a világ négy tája felé, cserjékkel ritkásan benőttt sziklasorokat látni, sehol a kerek ég alatt semmi, ami mozogna, sehol egy emberi lélek, egy pásztortűz, vagy egy kecske. Csunya, fekete sasmadarak keringélnek olykor ez emberhangtalan csöndes levegőben. Aki itt él, olyan mintha el volna temetve.

Ez az utolsó állomás a török földön, a másnapi út már be visz Boszniába. Korán reggel állott össze a csapat. Csajniczáig, ahol már harangszót is lehet hallani, nagy a távolság.

Ütközbe esik Metálka.

Magas hegy ez, tele sűrű fenyvessel. Kétoldalt török őrség; középütt török fináncz, magyar fináncz. A csapat lihegve érkezett föl a tetőre, ahol folytonosan viharos szél hajtogatja a fenyőket.

A pénzügyőrök szemlét tartottak. A két rossz csillagos fináncz-szemlész durkált az alezredes holmijában, egyre-másra bontogatta föl a tiszti ládákat. Azután a legénységre került a sor. Itt-ott próba gyanánt megvizsgáltak egy-egy legényt, nem visz-e be tiltott dolgot. Vén öreg bakák mosolyogták ezt a bajusz alatt; a főzőedény mindeniknek dohánynyal teletömve nyomta a vállát.

Azután jelenti a fináncz:

– Minden rendben.

– Bataillon, marsch!

Lassan megindulnak. Omar a két pénzügyőrség között át akar siklani, de a finánczok elkapják. Mit akarsz? Hova? Írást, útlevelet!

Útlevelet! Uram Istenem. Honnan vegyen Omar útlevelet. Hát akkor csak vissza. Maradj ott, ahol eddig voltál. Omar kétségbeesett kisérleteket tesz, hogy kiszabadítsa magát. A kanyarulatnál a zászlóalj első százada már eltünt a sziklafal mögött, s a többi lassan húzódik utána. Omar sír, rúg és harap. Alig birnak vele.

Az utolsó század hátulsó sorai észreveszik. Fölhasználva az alkalmat, hogy a zászlóalj többi része már elfordult a kanyarodónál, visszakiáltanak neki:

– Omar! Dó-ó-ó-ogyes!

A hívó hang fölszáll a hegytetőre. Omar végső erőlködést tesz s elszabadul a fináncz kezéből. Diadalmas kiáltással rohan az úton lefelé az apjai után. De két fa közül, ahol senki sem látta, nyugodtan lép elő a boszniai zsandár, egyike azoknak a hideg, zöldruhás alakoknak, akik rézveretű piros sapkát hordanak a fejükön és semmi szívet a keblükben. A fölemelt puskatus elég, hogy Omar visszariadjon a mogorva fegyverestől, amilyent még soha sem látott.

A csapat utolsó sora ennyit látott Omar történetéből. A sorok között, ahogy haladtak lefelé a hegyről, szállongott a hír, hogy Omar elmaradt. Leverte a legtöbb embert, mert igazán szerették a fiút. Mi lesz vele? Ki viseli gondját az árvának. Káplár Maksa, aki hivatalból kinevezett apja volt neki, rettenetesen káromkodott. A többiek hallgatták, mert hiszen neki volt legtöbb oka mérgesnek lenni.

Hirtelen, mintha az égből jönne, vékony gyermekhangon hallatszott az ismeretes hegyi kiáltás:

– Óhó-ó-ó!

Föltekintettek. A tulsó oldalon, a völgy tulsó oldalán meredek, járhatlan sziklahegy termette a fenyőt. A serpentina s a hegy között a völgy, sötét feneketlen válé, amiről nem lehet tudni, hogy mi van benne. A fenekét még nem látta ember. Egy ideig szemmel lehet kisérni a lefelé haladó meredélyen a fenyőket, néhol összedőlve, egymásba borulva, elrohadva, amint közéjük hajított az isten haragja a tetőről egy-egy hatalmas szálfát, de azontúl aztán nincs más semmi, csak néma fekete sötétség.

– Van-e annak feneke?

Omar megtudná mondani, ha élne.

A vakmerő fiú elkerülte az őrséget s azon a sziklafalon át akart lejutni a csapathoz. Lehetetlen az. Ott állott a legmagasban és integetett. Intettek vissza, hogy ott nem lehet. Beleesik a fekete völgybe. Omar hegyvidék fiához illő bátorsággal fenyőtörzsekbe, ágakba fogódzva ereszkedni kezdett lefelé. A csapat nézte. A homlokra kiült a hideg veríték. A gyerek a szédítő meredekségen fától-fához ugrott, megmérve minden lépést s biztos lábbal lökve át magát harántos szakadékokon. Rettenetes volt ez, az ezer halállal játszani látni egy tízéves gyereket. Néha lebegni látszott a mélység fölött, néha mintha esne már.

A következő pillanatban esett is. A fenyő távolabb volt, semhogy elérhette volna.

Egy rövid, éles sikoj hangzott át s belevágott a szívekbe.

Eleinte látszott, hogy Omar az, aki ott hullik lefelé a bizonyos halálba. Egy kis fej, két kurta lábszár, kar, törzstől-törzshöz ütődik. Azután csak egy gömbölyű tömeg, amely nagyokat ugrik a szikla kiálló csompóin s a fenyőkbe beleakadva, egy pillanatra megáll, hogy azután újra neki induljon a gurulásnak.

Omar teste esett lefelé és eltünt a fekete völgyben.

Sejdítés.

zolgálatban állott akkor délelőtt a század. Még csak kevesen voltunk otthon. Az őrségek lassan szállingóztak hazafelé a hegyekről, zuzmarásan, havasan, ahogy itt-ott elcsúsztak a meredek gyalogösvényen, amiket egészen befújt a hó.

Odakint havas világ volt, a tábor előtt a fiatal ákáczok panaszosan hajlongtak a téli szélben, a vakító fehér vén Rajnovics szikla szemközt velünk, ha a napfény olykor előtüremlett a föllegek mögül, ragyogóra vált s olyan volt, mint a mesebeli üveghegy. A barák felé tartó őrségeken kívül alig járt valaki az egész tájon, csönd volt és hangtalanság, csak a Lim zajgott, amint nagy jégtáblákat szakgatva el a vizbehajló parti szilvafák alól, a vén törökhíd mohos kőlábaihoz csapdosta. Hideg volt a hosszú, huszonnégy emberes barákban, a kályhában sírt a frissen vágott vizes erdei fa s nem melegített. Aki már haza jött, csöndesen ette bádogkanállal a bádogcsajkából a levest; az étel némely része már elhült, Simon István, ez a megtestesült Harpagon kivette a húst a levesből s eltette vacsorára. Unott, magába szállott volt mindenki, mert az ilyen idő termi legjobban a haza, a meleg otthonba vágyó hangulatot, csak az örökké locsogó Hézső Sándor, aki különben fecsegései miatt csak kácsának neveződött, durúzsolt magában, szokása szerint két ágy között a földön ülvén. Rendesen kinyitott ládájában durkált a rézgombok, czérnák, fegyverzsír, kefék között s ilyenkor támadtak neki azok a zseniális ötletei, amikről szintén nevezetes volt, hogy például mint lehet a petroleumos bádog edényből lavort csinálni s hogy mennyire alkalmatos az inga-óra elveszett sétálója helyére a drótra húzott vikszos skatulya tető.

Benyitották az ajtót. Négy havas ember botorkált be, toporogva a fagyos csizmákban. A postapatruille volt, amely sötét hajnalban ment el hazulról. A négy közember, a fegyvert a vállukról leszedve, tanakodva állt meg, hogy ki jelentkezzen a szobaparancsnoknál. A szakaszvezető rájuk kiáltott:

– Hát a káplártok hol van?

– Iszik az albánnál.

A Kácsa belekiáltott:

– Hazudsz komám. Ki látta már káplár Rózsát inni.

A hosszú Ördög, lecsatolt derékszíját az ágyra hajítva, mérgesen kiáltott vissza:

– Ne csörögj, rucza, mert hozzád vágok valakit. (Kitelt tőle, mert akkora ember volt, mint egy torony.) A komám Rózsának elment az esze. Minden apátfalvai ember így jár. Elmenjetek! – mordult haragosan két legényre, akik az apátfalvi ember ilyetén leszólása miatt megakarták húzni, de fölemelt öklétől visszariadtak. – A káplár Rózsának elment az esze, führer úr. Mikor hajnalban mentünk, a hófúvásra tüzeltetett velünk és szidott, hogy nem tudunk lőni. Aztán ő lőtt.

– Mire?

– Hát mit tudom én! Semmire! Olyan sötét volt, mint a pokolban. Pedig ő se talált, mert a hóba vágta a puskát. Hát megkergült. Hiába kérdeztük: mi baja, nem beszélt. Most meg bement a kantinoshoz inni. Már a második liter járja.

Általános volt a bámulat, mert Rózsa, ez a csendes, örökké mosolygó gyerek nem ivott bort azelőtt. Még a déli porcziót is másnak adta mindíg. Mi üthetett ebbe odaki a havon?

– Menjen hát érte valaki – parancsolta a szakaszvezető. – Jöjjön haza, elhül az étele mind.

Egy ember elment, de csakhamar visszajött:

– Jelentem alássan, azt mondta, hogy neki patruill után két óra raszt jár, aztán addig neki nem parancsol senki. Aztán nem jön haza addig, amíg be nem rug.

De jött pedig aztán nemsokára s a mód, amivel becsapta maga után a rozoga ajtót, amelynek a ráfagyott szobalevegőtől mindíg zuzmarás volt az egyik széle, azt bizonyította, hogy már megártott a bor.

Elébe kiabáltak:

– Mi bajod, hé?

Végtelen búsan felelt:

– Ne bántsatok…

Szótlanul dobálta le magáról a felszerelést.

Megütődtek sokan ezen a hangon. Körülállták, czirógatták. Ellökte őket magától, padot húzott a kályha elé s a lábát, amelyen a hókéregtől nem látszott a csizma, bedugta a lángba.

– Megég a csizmád, te!

– Bánom is én – felelte kurtán.

Azután hirtelen fölugrott, a szemei nagyra nyíltak, a kezét ökölbe fogta s az arczán valami névtelen ijedtség kinyomata látszott.

– Rémet láttam – mormogta.

Az egész odatolongott, aki csak a szobában volt. A Kácsa nagy hangon kiáltott rá:

– Van is. Csak mögképzeltél.

Rózsa keresztbe ült a padon, eltolva maga elől az ételt s beszélni kezdett a rémlátó ember hangján, míg a sarokba bámult, mintha valami rejtelmes, ijesztő, földöntúli dolgot látna ott a seprők között.

– De van. Rám nevetett. Mindíg előttem volt. Mikor mentünk reggel, a hóból dugdosta ki a fejét. Csunya, nagy feje volt, vékony csontujja, azzal fenyegetett. Hallottam suhogni a havat, amint belebukott, mint a gyerek a vízbe. Láttam a havat domborodni, mikor vakondok módjára bújt alatta s mindíg felütötte előttem a fejét. Mindíg a csontkezét dugta ki először, az a vékony csontujj, az bújt ki először a hóból; még a feje kint se volt, már a kezét rámemelte. Féltem, reszkettem, pedig csupa víz voltam. Katona vagyok, káplár vagyok, de úgy féltem, mint a sötét szobában a kis gyerek. Akartam hinni, hogy nem látom, pedig láttam, ott volt. Láttam mind a négy véres lukat a homlokán, amiket a golyó ütött, mikor rálövettem. Aztán csak nevetett. Hallottam a kaczagását. Úgy sivított, mint mikor éjjel nagy madarak szállnak, ott a hóförgetegben.

Összébb, egymáshoz húzódott mind az ember. A nagy Ördög a fejét csóválta a Rózsa hátamögött s homlokához emelve tánczoltatta az ujjait. Ez meg suttogva, megmeredve beszélt tovább:

– Valami rettenetes volt ez. Huh, hogy nevetett, milyen zöld volt a szeme, a bal. A jobbat kilőttem. Csak ott bujkált előttem, belevágódva a hóba, hogy porzott, mint a homok. Iszonyú ez. Nem tudom mi ér engem. Amíg nem világosodott, mindíg láttam. A kilőtt szemével hunyorgott rám. Mi érhet engem?

A napos káplár bejött s osztani kezdte a postával érkezett leveleket.

Rózsa is kapott. Lassan bontotta föl. Előbb belenézett, aztán kiterítette maga előtt a padra. A sarokba bámult, mintha a csontkezet látná, s halkan, hogy alig hallották, szólt:

– Meghalt az anyám…

Káplár Papp.

áplár Papp hajlott ember volt hosszú, előre álló harcsabajuszszal és aranyos jó kedélylyel, amivel sokszor fölvidámította a nekibúsúlt magyarokat szellős Novi-Bazárban.

Káplár Papp a közlegények kedvencze volt, mert ámbátor szigorú is tudott lenni a végletekig, szolgálaton kívül fraternizált mindenikkel és hanczurozott velük esténkint a sorjába fektetett ágyakon. És azonközben tanította őket tisztességre, becsületre és mintaképe volt a jó altisztnek. Káplár Pappot nagy ünnep volt, ha a korcsmában lehetett látni, ő azonfelül a pohár pálinkán, amely reggelenkint okvetlen szükséges arra, hogy az ember tisztességes színben lássa a világot, nem ivott semmit.

Sőt összetakarította a pénzét. Mivelhogy odalent jócskán kijárt neki a zsold, eltett belőle. Fárasztó postapatruillokból visszakerülve, míg a többi káromkodott, mint a jégeső, szinte derült volt az arcza, hogy most már az ezért járó külön fizetést is oda lehet tenni a többi közé. Felült az ágyra, a kopfpolszterre, amire tudvalevőleg csak öreg bakának szabad fölülni, mert az a fiataloknak »szentség«, fölemelte maga mellé a messzi földre küldött katona egyetlen magánvagyonát, a kis ládát és elkezdett abban kotorászni. Először kiszedte az iróeszközöket, az ábéczés könyvet, az irkákat – mert a katonaságnál tanult meg írni, olvasni – s ezután legalulról, a láda fenekéről előkereste a bukszát.

A buksza egy bőrből való valami, aminek igen nagy hasonlatossága van a pénzes erszényhez, sőt valósággal az is, de hát sokkal szebb, ha azt bukszának hívja az ember. Abból aztán kiszórta maga elé a pénzt. Volt abban mindenféle fajta magyar pénz, szerb dénár, piaszter, török para, grosa, mecsedje, sőt megtarkállott a sok ezüst között egy-egy kis Napoleon is.

Azután összeolvasta, hogy mennyi. A barák halovány világú lámpája mellett, mikor a többi aludt, odarakta maga mellé a pokróczra, összeválogatva mind nagyság szerint s aztán örült neki nagyon. De nem kell úgy venni a dolgot, mintha ő fukar lett volna, mintha örömöt szerzett volna az a pénz azért, mert hogy együtt van – szörnyű békességben a sok nemzetiségű. Mert bizon ha együtt voltak fölösen, jó káplár Papp beváltotta a postaőrmesternél papirra, vett egy utalványt, kirakta a nagy fenyőfa-asztalra az irókészletet és megírta lassan, külön-külön kezdve minden betűbe: Papp Mihálynének Szegeden, Magyarországon.

Ez a Papp Mihályné nem volt neki se anyja, se nénje, de még huga sem, csak csupán a balkézről való felesége volt neki ez a Papp Mihályné. Ennek küldte el a pénzét, ennek takarékoskodott, ennek a kedvéért nem tartott altiszt létére puczmájsztert, hanem maga tisztogatta a fegyverzetét, télvíz idején hóhegyeken, soha be nem fagyó patakokon át való marsolások után összefagyott, jégkérges csizmáit, ruházatát: ami már az elképzelhető legnagyobb zsugoriskodás katonáéknál. Ezt szerette véghetetlen nagyon, hogy majd beleőrült, ennek a két kis szöszke gyereke után vágyott, hogy majd beleszakadt a szíve, hogy akár otthon aludtunk a táborban, akár odakint ténferegtünk a pokol tornáczán a hegyek közt, mihelyest elszunnyadt, azokkal volt tele az esze, a lelke, azoknak beszélte, »eredj anyádhoz Pistikám«… »te meg Miska huzd föl a kis csizmádat… menjetek a tanitó úr elébe, mert majd elkéstek«… hogy fölsóhajtott rá a »vendég«, aki épen akkor nem aludt: otthon van a Mihály már megint…

Azonközben pedig vidám és jókedvű volt mindíg Káplár Papp, úgy látszott, hogy a játékkal, a tréfával veri el a lelke kínját. Senki se tudott ugy dólézni, senki se tudta hólaptával úgy kiütni a másik fejéből a sapkát, senki sem tudott a szép síma kavicsokkal úgy szűrni a Lim habos vizén, vagy áthajigálni velük a tulsó partra. Ha a többi a városba akart menni, mindíg lebeszélte őket, mindíg tudott valami játékot. Mert senki sem tudta azokat úgy rendezni, a csajkatetőst, az újhúsost, a favágást, a csuzdát s egyéb ilyen kaliberű bakajátékot, amiken annyit lehet nevetni, hogy az valóságos gyönyörűség.

Egyszer aztán – tavaszszal, épen tele volt vadrózsával a hegy s a baraczkvirág illatát hordta a völgyben a szél – úgy fordult a dolog, hogy káplár Papp szótalanra vált és el-eltünt a táborból. Akik a városból jöttek, azt mondták, hogy nem volt velük, akik a folyóparton játszottak, nem látták s akik az útszéli kávéházakban csatangoltak, megesküdtek a kopfpolszterre, hogy arra nem járt.

Ha késő este hazajött, a ruhája tele volt bozóttal, mint mikor valaki hegyről való jövet a legrövidebb úton gurul lefelé, szomorú volt, a bajusza búsan lógott, megvetette az ágyát és anélkül, hogy valakinek egy szót szólt volna, belefeküdt. Egy félóra mulva már otthon volt anyjukánál, beszélt Pistikával és azt mondta a Miskának: te szöszke, no most mindjárt adok egy baraczkot a fejedre.

Később aztán mindjobban el-eltünedezett. Utoljára már csak akkor volt otthon, ha éppen napos volt. Ilyenkor a vállára vette a fegyvert, kiczipelte a szobából az asztalt, a padot és irkált haza négyoldalas leveleket nagy, öreg betükkel.

Mi nagyon elbusultunk azon, mert olyan jól esett az addig, hogy mégis van egy, akinek jókedve van s csak akkor sóhajtoz haza Magyarországra, ha alszik. Mert bizon ezentúl örökké bús és szótalan maradt káplár Papp Mihály s ha valakire ránézett szomorú kék szemeivel, annak elment a kedve azt kérdezni tőle, hogy mi baja.

Utóbb már egész megszoktuk, hogy mihelyt vége a dolognak, parancskiadás meg volt, eltünjön a táborból káplár Papp. Ha kérdeztük is később néha, hogy hol jár, elütötte az egészet, azt mondta, hogy a városban volt, csak a többiek nem látták, vagy az istállókban, vagy itt vagy amott.

Derék nyár volt már, valami nagy ünnep, talán éppen Szent István király napja délutánján, mikor vagy hatan megindultunk, hogy fölmegyünk a fanálehoz. Olyan vészfáklya forma készség volt ez a fanále, hosszú faragott fenyőtörzs egy magas hegy tetején, a vége megrakva gyantával és puskaporral arra való nézve, hogy ha a zászlóaljat megtámadnák, hírt lehessen adni a többi csapatoknak. – Igazság szerint nem is a fanále kedvéért mentünk föl, mert azt láttuk eleget muszájból is, hanem mert egy igen szép bosnyák asszony pásztorkodott ott fönt, az egyetlen szép bosnyák asszony, akit valaha láttam. Meg is találtuk a menyecskét, amint a teheneit legeltette s megtaláltunk egy fenyőtörzsön egy altiszti bajonétot. Hohó! hisz ez a Papp Mihályé!

Úgy tetszett, mintha most megfejtettük volna egyszerre a rejtélyt. Idejár káplár Papp legyeskedni az asszony körül. Oh vén gonosztévő!

Pedig nem úgy volt. Mert ahogy beljebb mentünk volna a guliba felé, csengő gyerekkaczaj hallatszott a fák közül, utána meg nagy brummogások. Két kis szöszke bosnyák gyerek szaladgált ott nevetve a füvön, szaladva az ellenség elől. Az ellenség a jóravaló Papp Mihály volt, aki négykézláb állott, brummogot és szörnyű nagy bakugrásokkal ijesztgette az apróságokat. Azok meg futkostak előle s mintha ezüst csengetyükkel harangoztak volna, kaczagásukkal majd fölverve a hegytetőt. Káplár Papp, a hogy minket meglátott, elpirult, restelkedett, aztán ugy térdenálltából, mentegetődzve, rekedten szólt:

– Akár az enyémek… Ez a Pistika, ez a kisebb – amaz meg a Miska…

S rájuk kiáltott:

– Gyertek idébb!

Az apró bosnyákok a hátára másztak és rángatták a fülét.

Harangszó.

Még tavaszszal volt az idő, baraczkvirággal terhes volt a hegyoldal s a vén Rajnovics-szikla tetején rügyet kapott az a néhány árva boróka-bozót, ami a szakadékok szélhordta földjében megállapodott. Már akkor kezdte beszélni a vendég szörnyű örömmel, hogy hazamegyünk gyerekek.

Persze nem hitte senki. Ámbátor nagy gaudiumok közt tárgyalódott a dolog. Hogy ki mit csinálna, ha hazaérnénk, kit ki várna az állomáson, akár napos idő van, akár havas eső esik. Sóhajok fakadtak föl az ilyen beszédre a szívekből, sóhajok, amik majd kiverték a barák tetejét. Szinte elkeserült bele a sok idegenbe csapott szegedi gyerek, hogy uram isten, miről is való az ilyen beszéd. S a sok érzelmességnek nem is támadt addig vége, míg bele nem szólt goromba szóval valamelyik sarokból a szobakomendáns, hogy »tarcsák kentök kapiczányon a nyelvüket és né szakajcsák az embör szívit haszontalan szóbeszéddel, mer mögvágom kentöket puskatussal, hogy arrul kántálnak kentök«.

A tekintélyes férfiú, ahogy belebeszélt a szomorú sóhajokba, búsan hallgatott el a vendég. Némelyik morogva zúgott, pedig hát igaza volt annak a káplárnak: mit évődik lehetetlenséggel az ember. Nem megyünk mi haza soha innen.

De haza jöttünk pedig. Ősz elején hozta ki a katonaposta a nevezetes írást, hogy hazamegy a zászlóalj. Ha jól tudom, én vittem ki a bataillon irodájából a hírt első a táborba, rengeteg lármát, örömet, csordultig való szívörömet keltve. Halálos ellenségével is összeölelkezett akkor nap nagy túlvigasságában mind, aki csak ott volt. Ma is emlékszek a nagyitalú szatymazi Ördög gyerekről az első czugban, aki akkora ember volt, hogy két kisebbfajta legény bizvást kitelt volna belőle, hogy micsoda örömmel jött haza az albán kantinostól, hogy verte szét az ágyakat, asztalt, leütve a darabjaival a tetéjről az egyetlen lámpást. Minek az – mondta a nagy Ördög és szelid örömmel vágta a kályhához az apró tambour Emerich Asztalost, aki ezidőszerint városi dobos Vásárhelyen – ugy se kell már.

Hát valósággal eljöttünk. Furcsa és különös dolog volt az nagyon. A kifejezéseiben kurta bakanyelv azt mondja az ilyenre: masina állapot. Mert sírt ott is nehány bosnyák lány és a háremek rácsos fala mögül is hallatszott ki olykor valami rívásféle. (Melyik kutyát verik mán mögint – mormogta haptákban a nagy Ördög, csekély fültüvön vágást érdemelve ki vele Maksa káplártól.)

Elindultunk. A mi alezredesünk, az öreg Konja, akit úgy szeretett mindenki, mint a saját tulajdon édes anyját, azt mondta rövid szóbeszéd gyanánt: »hazamegyünk, ne legyen maródi egy se«.

Nagy szó. Mivelhogy Serajevóig, ahol már a vasut jár, még nyolcz napi gyalog mars… Megrázta a bornyút a vállán a baka, megmarkolta a fegyvere szijját és azt mormogta, hogy bizon nem leszünk maródik, ha Konjának nem tetszik.

Mentünk. Három nap csavarogtunk már a hegyek közt, apró kafánákban szedvén magunkba komoly garasokért a fekete italt. De mivelhogy kései ősz volt már s olyankor nagy eső jár odalent a völgyekben s havasok a tetők, véres nyomot hagyott nem egy ember bakancsa a fehér hóban. Óráról-órára romlott a kedv, nem danolt, de még csak nem is beszélt a baka. Csöndben marsolt, rendről, sorról szó sem volt már, mikor a megszállott területről beértünk a herczegócz határra. Boljanics még török föld, Csajnicza az első k. k. állomás. Köztük a határállomás, ahol török és magyar fináncz szedi a vámot: a várforma Metálka.

Onnan ereszkedett le a vendég. Mert a jó Metálka ezer nehány száz méterre van a tenger színe fölött, magas hely, ahol köpönyegben áll nyáron is az őr. Zsibbadt volt a dereka minden embernek a száz darab élestől, húzta a fegyver a vállat és sziszszenve lépett egyet-egyet az úttalan bozótban a lábfájós ember. Nyomott hangulat volt ez. A vendég elkeserült.

Mit hajszolják az embert? Hát kutya az ember? Nyomorék gyanánt akarják a szerető, rívó édes anyja elé odaállítani a szegedi magyar állomáson.

Legelsőbb a nagy Ördög kezdett káromkodni. A menyországbeli legfőbb rájxkrixkrax miniszteren kezdte, áttért Jézusra s futólag méltatván az apostolokat, a szentekről nyilatkozott.

Viharos öröm. Sorról-sorra haladt az elkeserültség, a szenvedő ember szólalt meg az elnyütt, kiállott katonában s támadt olyan istenkáromlás, hogy bajos lett volna párját találni széles e hazában.

Ekkor hangzott fel a völgyből, libegve, rengve a fenyvesek fölött a csajnicséai harang szava. Az első harangszó, amelyet tizenhárom hónap óta hallottunk, imbolyogva szállt fölébünk és betölté a sívár, szenvedéstől durva lelkeket olyan erővel, hogy megremegett bele az ember.

A zászlóalj hallgatott. Csönd volt. Csak a lépések ütemes zaja, a fegyver csörgése s a harang tiszta üde hangja hallatszott. Esti hét óra tájban volt az idő, csillagok álltak ki az égre s reszkettek a fenyvesek erős illatában… A hosszú Ördög kezdte legelsőbb:

– Üdvözlégy Mária… Malaszttal vagy teljes…

A zászlóalj lassan mormogta utána:

– … Úr vagyon teveled… Te vagy áldott az asszonyok között…

Ruszand.

zért, mert éppen hogy Ruszandnak hívták, nem regényhős s még monda sincs róla. Egyszerűen csak egy oláh katona, az egyetlen oláh fiú a zászlóaljban, egy hosszú barna legény, aki bús szemeivel úgy nézett körül a mi kis magyar világunkban, mintha szárazra vetett hal volna. Mert Ruszandon, hogy hogy nem, megesett az a sor, hogy belökték a tiszta magyarok közé, ahol senki sem értette meg a szavát. Mert ő nem tudott máskép, csak ahogy az anyja megtanította s eddig mindíg abban a meggyőződésben volt, hogy jól van az úgy, ahogy van.

Mióta megszületett, mindíg ott lakott Budurászán, a falu határán túl nem ment (örüljön az ember, ha otthon lehet) soha és hát már most minek tudjon valaki még más nyelvet, mikor Budurászán mindenek csak románul értenek. A tyúkok az udvarban, a Ruszánd-familia két mélabús ökre, a kis lovak, a kecske, sőt valósággal a gólya fönt a tetején, mind csak ebben a román világban él és sohasem kívánkoztak más szóra. A kutyának is oláhul mondják: kifelé a pitvarból és oláhul danolnak esténkint, ha a hold feljön a Valea Drakuluj mögül, a házak előtt bús danákat a lányok körbe fogódzva, lejtve a holdfényben ünnepélyesen… oh, oh, hogy még a lányokat is ott kellett hagyni.

Ruszand megcsókolta az apját, az anyját, mielőtt utoljára kijött volna a házból. Az anyóka sírt, nagy öreg könyek gurultak ide-oda a ránczos arczon, míg lebirtak esni; az öreg Ruszand megszorongatta a kezét s bár nem sírt, de egy kis itallal tartogatta magában a lelkierőt. Azután el kellett búcsúznia a két ökörtől, ettől a két komoly járású, nehéz állattól, a melyek olyan szomorúan tudnak nagy, fényes szemeikkel az emberre nézni… különösen ilyen pillanatban.

Azután ismeretlen vidékeken vitte Ruszandot a vasút, de a fiú nem nézett ki az ablakon, szomorú volt: nem kellett neki az étel…

És miután hogy Ruszandot ide belökték mi közénk, az a hatalmas úr, aki Bécsben egy darab papirosról igazgatja az egész armádiát, belökte az egész zászlóaljat a novibazári szandzsákba, a szolgálat érdekében.

Azután a katonák elkezdtek készülődni, kiki elbúcsúzott attól, akije volt, mert már most mi elmegyünk, aztán mit tudom én, mikor jövünk vissza. Ruszand nem értette a dolgok ezen fölfordult állapotát. Mi lesz már most?

Az lett, hogy nem volt még négy napos katona Ruszand, hogy megint vitte már a vasút, mindíg messzebb Rudurászától, le a turkok közé. Mikor aztán elfogyott a vasút, akkor gyalogolni kellett. Nehéz volt a bornyú, meg a fegyver, mert sokat kellett menni s a hegyek magasak, oh sokkal magasabbak, mint Budurászán vannak.

A harmadik nap fölbukott Ruszand az úton, bornyú, fegyver legurult kétoldalt a hegyoldalban s ő maga a középen gurult. Nagyon megütötte magát a fiú, úgy vitték a többi után kocsin. Így tartotta meg Ruszand ünnepélyes bevonulását a többi háta mögött az állomásokra s mikor leért a végállomásra a csapat, a szegény Ruszand már végtelen rossz bőrben volt.

Miután azonban szólni nem tudott, ki kellett mennie a többivel a gyakorlatra. Ott forgott előre, hátra, és csinált a fegyverrel mindenféle fogásokat, amiknek semmi értelme nem volt ugyan, de amiket abban az időben minden katonának tudni kellett.

Másnap látta Ruszand, hogy egy katona, aki beteg volt, azt jelentette a káplárnak, hogy »maródi«.

Ruszand is odaállott a hatalmas úr elébe, aki nevetett a dolgon és azt mondta, hogy nem igaz. Szimulál az oláh. Hátba vágta és odalökte a többihez, hadd menjen csak gyakorlatra az akasztófáravaló.

És mikor a barák előtt összeállott az ujonczcsapat, mikor hapták lett vezényelve, és feszesen álltak a sorban a legények, Ruszand, egyenesen, mint haptákban illik, mint egy fenyőrúd, úgy dült ki a sorból.

Fölszedték és vitték az orvos elébe. Az orvos és a betegház messze volt, túl a vizen és Ruszandot két ember vezette oda. Ruszand támolyogva ment velük és sóhajokon kívül egyéb hangot nem hallatott. Mert úgy kell venni a dolgot, hogy ez a séta Ruszand haldoklása volt s a sóhajok az ő utolsó sóhajai.

Ezek a sóhajok hazaszálltak Budurászára, a kis faluba, a fatemplom s a tengeriszártetős házak közé, az öreg Ruszandékhoz, a két komoly ökörhöz s a lányokhoz, akik ott vannak s akik oly szépek és oly jók, hogy az valóságos gyönyörűség.

Mikor a hídra értek, amely alatt a vad hegyi folyó habjai lármázva kergetik egymást, elvágódott az oláh legény s ott maradt mozdulatlanul. A másik kettő várta.

– No kelj hát föl.

Nem kelt föl, mert bizony az már lehetetlenség volt szegénynek. S ott a híd durva fáin elpusztult, meghalt Ruszand, a zászlóalj egyetlen oláh legénye, anélkül, hogy elmondhatta volna valakinek, hogy hol fáj, mit érez és mit izen haza. Csöndben elpusztult a legény s csontjai ott vannak a veressziklás kis temetőben a hegyoldalban. Az öreg Ruszandék, akik bizonyára még rövidebb eszüek, mint a fiuk, talán még most is várják haza a legényt és számítják a napokat, amikor jönnie kell.

Ködben.

átrahajolt és nézett ki – az utczára a zöldes ablaküvegen keresztül. Egy ódon, ostoba utcza volt az, ahol senki se jár. Csak a kofák, a kiknek erre rövidebb az út, lakatos inasok, meg az öreg fiskális a szomszédból, a ki itt köhög az ablak alatt minden nap.

Egyhangú és unalmas volt az utcza, az ő ódon házaival, a veres, porhanyó téglákkal a falakban és a leomlott vakolattal, ami salétromosan hullott a téglaútra. Egyhangú és unalmas volt ez az utcza: a tulsó oldalon, a katonakórház mellett a nagy csalánbozóttal, amely alól holdas estéken apró fekete békák másztak ki a kocsiútra.

Oh, itten soha semmi… Délutánokon, mikor néptelen, emberhangtalan volt ez a darab út, a közeli nagy utczákból elhallatszott a nagy város élénk, lüktető zaja. Nyáron a napsugaras levegőn át hosszasan, álmosítóan verődött idáig a forgalom lármája, kocsik robogása, a vonatok éles füttye. Katonák, zászlóaljak vonultak el amott, hallatszott a bakancsok taktikus robaja, a hogy a kövezethez ütődtek, a recsegő trombitaszó itten visszhangzott és eldübörgött idáig a dobszó.

Hanem itt mindebből nem volt meg más, csak az idehangzó lárma, a zsibbasztó, összekevergőzött zaj. Egyéb semmi. Az öreg fiskális három órakor elköhögött az ablak alatt – jól birta magát az öreg: mindennap tiszta, hófehér gallérhoz dörzsölődött deres szakálla – és hat óra után hazaköhögött megint. Hat óra után mindíg volt hát egy darabka élet. Mert ebben a kihalt utczában, amely olyan volt, mintha valahol egy faluban volna a hegyek közt, már hat óra előtt bezárták a házak kapuit. Nem lehet tudni, hogy ki jár kint éjjel.

Tehát az öreg fiskális mindíg ráütött ötöt a kapura a bottal. A kapun volt egy oroszlánfej, egy szép réz-oroszlánfej is és annak a fogai közé valaha oda volt akasztva egy kalapács. Hanem az idő múlik, a rézoroszlán vesztett fiatalságának üde erejéből s egy szép napon, mikor a bádogos inasa feszegette a szájából a kalapács lánczát, szó nélkül engedett. A kalapács aztán elment a bádogos inassal és sohase jött többet vissza. Ilyenek a kalapácsok és a bádogosok inasai.

Az öreg fiskális meglehetősen gyönge ember volt. Az öt botütés nem hallatszott elég erősen és az ő szakácsnéja, asszonyságja, mindene, aki főz neki, aki ráadja a ruháit, kihajtja szépen a mellény szélére az öreges inggallért és aki bele fogja fektetni a koporsóba és nevetni fog az ostoba öregen, aki nem tudta magával vinni a pénzét, a váltókat, a tajtékpipákat és a sok ezüstöt, ez az asszony, aki majd ekkor nevetni fog a vén fiskális fölött, igen nagyot hall és éppen nem siet kinyitni az ajtót.

Az öreg fiskális újra üt a bottal és fölkiált rekedtes hangon az ablakba:

– Nyissa már… Náncsi!

És mikor már egy ideig verte az ajtót, kiabált és köhögött fájón, mellbőlszakadóan a szegény vén ember, akkor lejött a Náncsi a lépcsőkön s a kulcs nagyot csikordult a závárban és akkor bevonult az öreg. Még hallatszott, amint a süket Náncsi, ez a száraz, hosszú asszony, elébe kiabálta:

– Jó estét, jó estét a tekintetes úrnak.

A tekintetes úr, akinek jó estét kivántak, megállt a boltozatos kapu alatt és köhögött. Az ilyen ives kapuboltok alól erősödve száll kifelé a hang. Idegesen rázkódott össze itt a zöldes ablaküvegek mögött a leány.

– Ez a köhögés! Senki… senki ezen az utczán.

Hanem ez csak nyáron volt így. Télen hat órakor már sötét van, ostoba, nehéz sötétség és az egész utczában az az egyetlen lámpás, ami a katonakórház hátulsó kapuja fölött csüng lánczon. Ósdi állapot az, a szél ingatja, a láncz nyikorog és mikor oldalt csapódik a lámpás, telerakódik az üvegje hópihékkel. Sötét, emberhangtalan éjjel van itten hat órakor télen.

Mikor ilyenkor lámpással, kis kézi lámpással jön hazafelé az öreg ember, még tovább kopog és dörömböl. A süket Náncsi most nem jön le hamarosan kinyitni a kaput. Föltaszít egy ablaktáblát és fázós, ijedt hangon szól le a homályos alakra.

– Ki az… ki az ott lent?

– Én, én vagyok Náncsi. Csak siessen, mert az ördögbe, az ember már nem mai gyerek.

És nagy posztóczipőiben toporog, tapossa a havat a nem mai gyerek. De Náncsi még nincs ezzel megelégedve. A tekintetes úr hangját könnyen lehet utánozni. Igen sokszor olvasni az ujságokban ilyes történeteket és a tekintetes úr sokat tud beszélni arról a Mosonyi-féle gyilkosságról, ami egyszer Pesten történt, régen. Nem lehet csudálkozni, ha a Náncsi kétkedik. Csontos kezével átfogja a torkán a meleg télikendőt és lesuttog megint.

– A jelszót…

– Hat meg egy tizenhét – kiált vissza a kinrekedt várúr.

Így aztán bejut a házba az öreg. És odabent a meleg szobában, mikor a Náncsi beleülteti a puha karosszékbe, a térdét leteríti bundával és a széket odatolja a kandalló elé, akkor meg van elégedve ezzel az eljárással a vén ember. Hanem odakint, a kapu előtt, mikor a szél az arczába, deres, ritka szakálla közé vágja a havat, egészen más szempontból vevődik a dolog.

Csakhogy az odakint van. A Náncsi pedig a belső szempontok hatása alatt áll. És így minden este lehet hallani a suttogó, titokzatos kérdést, amire ordítva felel az összefázott vén ember, hogy utat találjon hangja erejével a süket fülekhez.

És ez itt az élet, más semmi. Azonfölül aztán reggeltől estig ráhajolni a gépre. Berregő, titokzatos szavával sokat tud beszélni a varrógép egy fiatal lánynak, aki ott rontja a termetét mellette, rontja a szemeit, a lábát és rontja az ifjúságnak azt a merengő édes álmodozását, ami megterem mindenütt.

Oh, az a varrógép. Utálta.

Undorral ült le mellé és gyülölettel nézett végig rajta. Szinte visszaborzadt, ha rágondolt, hogy így megy ez nap-nap után, ott a homályos ablak előtt, a varrnivaló kötőkkel, szoknyákkal. Így megy ez, így fog menni örökké, itt, ezen az utczán.

Hátravetette magát a székében, lábait, formás, szép kis lábait elnyujtotta a gép alatt és nézett kifelé. Téli délután volt, a téli délutánok minden sajátságaival. Odafönt az égen nehéz, hóterhes föllegek húzódtak ide-oda, olykor dara hullott és a szél rázta a tulsó oldalon a lámpát és az elszáradt csalánbozótot.

Úgy végigvágódott olykor egy szélroham az utczán, hullámos nyomot hagyva a hóban. Végig kergette a sarkon eldobott levélborítékot és nem engedte, hogy egyenesen hulljon a dara. És néha úgy nekifeküdt az épület falának, az ablakok megzörrentek és hallani lehetett, hogy hull lefelé odakint a vakolat.

A téli délutánok sajátos, ólmos szomorúsága lepte meg a leányt. Ott az ablaknál nézett kifelé, föl a szürkeségbe, a kórház kerítésére, a »K. K. Militär-Spital« betükre, amiket becsapott hóval a szél.

Szeretett volna kifeküdni a hóra. Valami vastag hólepelbe belebújni mélyen: ott jó meleg lehet. Azután elaludni szépen. És hát elgondolkozott azon, hogy furcsa ez így.

Így.

Hogy?

Hát így, ezzel a rossz ablakkal, ezzel az utczával, a géppel, a kötőkkel, amiket meg kell varrni. Csak erre való volna ez a két fekete szem, az ő szemei? Hányan dícsérték, hogy néznek utána irígykedve a lányok az udvaron és hallotta, többször hallotta már, hogy a jóravaló Salamon, akinek uraságoktól levetett férfiruha-szalonja van itt egy hátulsó szobában, mint mormogott. Hogy suttogott, mikor menni látta:

– Czczcz… ez a Katalin…

Ez nem élet. Azt akarta, hogy szeressék, hogy szeresse akárki. De nem. Nem akárki, mert hiszen »akárki« most is van, a derék Mihály mester személyében. Hanem valaki. Kívánta az ölelést, a csókot, a szerelmet, amelyről annyit olvasott már. Mert van napfényes és üde szerelem a lovagregényekben is. Egy férfit, egy valódi férfit akart, kívánt, akit szeressen.

Megremegett és köny, nehéz és fájdalmas köny szökött a szemébe. Az eszébe jutott, úgy véletlenül: hogy hátha nem… hátha sohasem fog szeretni. És ebben a perczben kétszeresen támadt föl benne a vágy egy tiszta férfiarcz után, aki kaczagva csókolja, aki két erős karjával öleli, heves szerelmével szereti szíveszakadtig.

– Azt az öt kötőt, Katalin… kérlek… Még eljönnek ma érte. De ne rontsd a szemedet, édes.

A félhomályos szoba sarkából, a pléhkályha oldala mellől jött elő kérőleg ez a gyenge női hang. Fázósan terjesztgette ránczos barna kezeit a kályha teteje fölé a sápadt, beesett arczú öreg asszony.

– Igen, mama.

És amint gömbölyű, húsos vállaival hirtelen ellökte magát a szék karfájától, szinte úgy kivágódott a köny a szeméből. Azután lehajolt, lábát beledugta a hajtóvas szíjjai közé és idegesen rántotta meg a kereket.

II.

Szabad.

Mihály mester jónapokat kíván, mint közönségesen és megfogta a kezét az öreg asszonynak.

– De hideg a keze, mamus… Talán nem fűtenek.

– De igen, sőt most is… azaz hogy éppen csak az elébb aludt ki – hebegett, beszélt zavarodottan az öreg asszony. Összedörzsölte a kezeit, hogy ne legyenek olyan hidegek. Röstellte bevallani, hogy most nem fűtenek, vasárnap van és Katalinnak ilyenkor nincsen szüksége arra, hogy hajlékonyak legyenek az ujjai. – Talán hogy éppen most aludt… most aludt ki bizonyosan.

– Mert azt hittem – felelte vídáman

Mihály mester. Folytonosan az öreg asszonyra nézett. Oda az ablakhoz, ahol a vasárnapi könyvet olvasta a leány, nem mert tekinteni. Hanem az öreggel egész bátran diskurált. – Mert én nem érzem. Azért kérdem. Én nem érzem, higyje el mamus, nekem mindegy, akár a hideg ér, akár a meleg.

Mihály ezután engedelmet kér, hogy letehesse az ágyra a kalapját. Egy kissé oldalt mer pillantani. Engedelmet kért, hogy letehesse a kabátját, mert mégis, mégis a meleg nem jó, ha tulságos. Már szinte úgy lehetett venni, hogy Katalinhoz beszél.

– Nem, nem jó, ha tulságos – felelt örvendezve az agg, sápadt nő és dörzsölte az átkozottan hideg kezeket. – A meleg nem jó, ha tulságos.

Mihály engedelmet kért, hogy leülhessen. (Az állás se jó, ha tulságos.)

– Tessék, tessék… ne arra a székre – kínálta az asszony – ne arra. Ott az a párnás.

Az a párnás ott volt a sarokban. Azt előbb elő kellett volna hozni. Hanem Mihály, a derék asztalosmester inkább fölvesz a vállára két diófa-sublótot és kiviszi úgy a vásárállásra. Lehetetlen előbbre hozni azt a széket.

– Miért nem ül közelebb, Mihály – szólt a leány.

Elpirult, levegő után kapdosott a mester.

– Ha nem haragszik meg érte Katalin kisasszony – felelte félénken. – Akkor bátorkodom… igenis.

Bátorkodott. Egészen az asztal sarkához bátorkodott, ahonnan háttal volt feléje a leány. Nem kell Mihály mestert lenézni. Mihály mesternek sok esze van. Mihály mester innen hátulról minden háborgatás nélkül nézheti a lányt, kicsi lábait, amint idegesen mozognak. Mihály mester az egyik szemét odaadná, csakhogy láthassa Katalin fényes fekete haját, húsos, idomos nyakát. Mindezt nem merné megtenni az asztalos, ha szemközt ülne.

– Közelebb, közelebb üljön, Mihály.

– Katalin kisasszony… bátorkodom, igenis.

Mihály közelebb bátorkodott. Nagy kezeit szépen letette a térdére és hallgatott. Nem merte megzavarni olvasásában a leányt. Érezte amannak erkölcsi fölényét, nem tudott soha szólni. Sajnálta, hogy inas korában nem olvasott ő is könyveket. Most legalább szólhatna valamit, hogy melyik szép, melyik szebb. De hát örökké dolgozni kellett ott a gyárforma nagy műhelyben, ahol kitanult, ott a gőzzel főlő enyvek, fényezőrongyok, gyaluforgácsok között. Olyan sokat kell dolgozni, míg az ember viszi valamire, amíg egy műhelyt nyithat. Egy műhelyt, ahol négy segéd dolgozik. Nem ér rá az ember olvasni.

És így Mihály hallgatott, a mamus bóbiskolt és álmában képzelődött, hogy a kályhában ég a tűz. Néha fölriadva, odasütögette a kezeit az oldalához. Katalin az ablaknál olvasott, a rossz füzeteket szedte elő egymásután. Tudta, hogy ez az ember azért jön ide, hogy nézze. Haragudott. Ő nem birka, hogy bámulják. De ha mérges lett is, nem Mihály mesterre. Ez az asztalos, aki otthon nagy rendet tudott csinálni a négy korhely legény között, itt olyan bárgyu, olyan gyermekes, hogy lehetetlen rá haragudni.

Telt az istenadta vasárnap csöndes délutánja. Mihály nem tudta, hogy hová tegye nagy, vörös kezeit, a fiskális már rég elköltözött hazulról. A hóesés elállt, a téli nap hideg sugára futott végig az utczán, az omlatag falak között.

Azután egyszerre nyikorgás és kardcsörgés hallatszott. A katonakórház hátulsó ajtajából fiatal tiszt lépett elő, a széltől rózsáspirosra fújt arczczal. A napsugár megragyogott a széles, csillogó kardon, a mente aranyos zsinórjain.

A tiszt csizmás lábával belépett a hóba, fütyörészett és széttekintett az utczán. Katalin odahajolt az ablakhoz és nézte azt a rózsás arczot. A katona az ablakra tekintett, elmosolyodott és előbbre lépett a hóban. A hegyes orrú huszárcsizma már majd térdig állt benne.

A lány összerezzent. Az arczába vér szökött és gyorsan lehajolt, hogy olvasson tovább. De Bagó Márton betüi összefolytak és egyáltalán nem tudta megérteni, hogy mit fog most csinálni Marinelli Marino a tengerparton. Valami heves érzés lepte meg és hirtelen fölpillantott.

A tiszt még ott állt a hóban. Erős szél fújt és mozgatta a mente nagy akasztózsinórját. A tiszt mosolygott. A lányt megharagította ez a mosolygás. Ez a katona neveti. Hogy nem mer ránézni. Hogy fél tőle. Azért is. Ismét az ablakra hajolt és merészen nézett a tisztre. Nézték egymást, egymás fénylő, fekete szemét.

És folyt a játék. Azután csoszogtak a fal mellett, az ügyvéd köhögött hazafelé, korábban mint máskor. Valami tarokkpárti kellemetlenségei indíthatták hamarább útnak a kaszinóból. Az öreg elköhögött az ablak mellett. Már homályos volt, a téli alkonyok gyorsan lecsapódó szürkés félhomálya. De azért a lány nézett kifelé, Mihály fészkelődött bent a széken. Még lehetett látni a tisztet, fényes szemeit, az aranyzsinórok csillogását.

Zörrent az ablak és leszólt a vén Náncsi.

– Ki az ott lent?

– Én… én, Nancsi. A tarokk… majd odafönt, csak nyissa ki!

– A jelszót.

Mielőtt az öreg szólhatott volna, harsány hangon kiáltotta el magát a tiszt:

– Hat meg egy az tizenhét!

Szinte lehetetlennek látszott, hogy itt valaha még más valaki is kiálthasson, mint az öreg úr. És ime. Az öreg rekedten hördült föl és ijedten támaszkodott a falhoz, a Náncsiból fékvesztetten tört ki a félelem vad sikoja:

– Segítség, rablók!

Leütött egy virágvázát, az kibukott az utczára és ott esett szét a várúr lábán; a várúr igen nagyot ordított.

A tiszt a kiáltás pillanatában visszaugrott a kórház kapujához és csak a fejét dugta ki. A leány látta, nézte azt a fejet. És amidőn elhangzott az öreg kiáltása és Nancsiból kitört a segítségesdő sikoj, csengő kaczagás verődött elő a zöldes ablaktábla mögül. A katona előbbre lépett és látni lehetett a félhomályban is, hogy mint emeli fehérkeztyűs kezét a sapka fényes pereméhez. Aztán becsapódott a kerítésajtó.

Mihály bátorkodott megjegyezni, hogy már sötét van, jó lesz hazamenni. Fölbátorkodott venni a kabátját, kalapját és csöndes jóéjszakát kívánván, mint közönségesen, el is ment.

Azután teltek a napok, nőttek az ábrándok. A tiszt naponkint megjelent a kapuban és nézett át. Innen néztek vissza. Hosszan, sokáig.

– Azt a derekat Katalin… kérlek. Még ma eljönnek érte.

– Igen, mama.

Lehajolt a gépre és varrt gyorsan, hogy hamar kész legyen az a derék. Azután lehet megint… óh az a másik nem un bele a várásba.

Történt azután a másik vasárnap, hogy amint Mihály mester elbátorkodott, egész vakmerőséggel, amelyről nem tudatik, hogy hol szedte, odaállított Katalin kisasszony elé. És előhúzott egy meghívót, amelyen igen szép betűkkel hivattak meg Katalinék egy bálra. Mihály, a bátor Mihály még tovább ment. Két jegyet húzott elő és bátorkodott azokkal megkínálni Katalin anyját. És beszélt. Mihály beszélt, hogy mennyire örülne ő, ha eljönnének.

A beteg öreg asszony mosolygott és jóakarólag nézett Mihályra.

– Ha Katalin… Mit gondolsz, édes?

– Még nem tudom, mama. Úgy is a jövő héten lesz. Majd megmondjuk. Addig úgy is eljön még, ugy-e Mihály?

Mihály gyorsan kijelentette, hogy addig még bátorkodik eljönni, igenis. És benne lévén a beszédbe, odavitte a két sárga jegyet a varróasztalhoz.

– Bátorkodok…

– Köszönöm, Mihály.

A lány fogta a jegyeket és hogy útba ne legyenek, odatette az ablakba. Ugyanekkor lépett ki a kerítés ajtón a tiszt. De alig hogy kilépett, megint visszaugrott és becsapta az ajtót. Ez fájt. Miért ment vissza?

Hanem azután itt csörgött a kard ezen az oldalon. A tiszt ott ment el az ablak előtt és nem nézett a lányra, csak arra a két jegyre az ablaksarokban. Végig ment az utczán, megkerülte a kórházat és rövid idő mulva megint ott állt az ajtó előtt a hóban.

Nézett át, a lány olykor olvasott a könyvéből pár sort, azután odahajolt az ablakra és visszanézett. Bent Mihály nyugodtan ült a széken és nem tudta, hogy hová tegye a kezeit. A mamus bóbiskolt és álmában olykor beszélt.

Azután megint megnyílt a kórházajtó. Egy közkatona lábalt a hóban a tiszthez, szalutált és egy sárga jegyet adott át.

A tiszt kezébe vette és intett vele az ablak felé. Mintha mondaná:

– Nézd!

Azután eldugta a mentezsebbe.

Izgatott, reszkető hangon szólt Mihály mesterhez a lány.

– Elmegyünk, mindenesetre elmegyünk, Mihály. Majd jőjjön értünk.

III.

No még!…

Mihály mester, a minden bátortalankodásból kivetkőzött Mihály mester kiáltotta ezt oda a czigányoknak. A derék asztalos a hosszú fekete kabátban, gondosan kefélt czipőiben és a hófehér, csipkézett elejű ingben igen jól érezte magát. Hatalmas büszkeség lakott most benne. Mert természetesen ő volt az, aki elbátorkodott Katalinékért és nagy szerencsének, örvendetes eseménynek tartotta, hogy a bálba hozhatta őket. Mihály mester a jövőbe tekintve, most már biztosan megvalósulni érezte azt az ábrándot, amit ő ehez a lányhoz kötött.

Szinte büszkeséggel, kéjesen nézett végig rajta. A nagy derékszögü teremben a petroleumlámpák fénye homályosan, nehezen tört át a sűrű levegőn, amelybe por, gőz és szivarfüst vegyült. A középről csak elmosódva lehetett látni a mamák arczait, akik szép sorjában ültek a fal mellett, piros, izzadó arczukon azzal a sajátos furcsa vonással, amely egyik megszokott tulajdonsága a petróleumlámpás és szivarfüstös bálaknak. Itt-ott aranyfüggők csillogtak, öreges mesterek komolyan álltak az ajtóban és becsülgették a hasznot, ami most az egyletre háramlik. A legények felsütött hajjal, igen szép nyakkendőkkel udvaroltak, hajlongtak és mindenik meg volt elégedve önmagával.

Mihály mester igenis bátorkodott odatenni a kezét, ezt a keztyübe dugott kezet, amelynek a nagysága csak most tünt ki igazán, a lány derekára és ahogy ujra rákezdte a csárdás ugrató zenéjét a banda, a mester egész gyönyörűséggel tánczolt.

A lány szinte öntudatlanul járta a csárdást. A czigányzene, a sűrű, ködforma levegő, a tánczoló párok gyors forgataga, a föl- és alábukó fejek kábították, olykor erősen megrezzent, mikor a lábdobogás következett be. A mester is dobogott: bátorkodott, lecsapta a fejét a mellére, fölemelte magasra az egyik karját és nagyokat toppantott a padlón.

A mamák ott hosszú sorban egymásnak adták át a szóbeszédet, hogy minek, minek annak a Mihálynak már ez a játék. Csak nem akkar kezdeni azzal a lánynyal. Én Istenem, egy mester, aki négy legénynyel dolgozik, mit kezdjen egy ilyen lánynyal, egy ilyennel. Egy mester kaphat mást is, aki visz valamit a házhoz. És a jó mamák agyában megvillant a becsületes takarékpénztári könyv, amit otthon őríznek, mélyen a láda fenekén. Megvillantak előttük a függők, karpereczek, ruhák, amiket a lányaiknak vettek. Mennyivel másabb állapot aztán az ilyen, mint azé a lányé.

Az a lány bágyadtan hajtotta félre a fejét. Végignézett a tánczolókon, az ajtókon, amiket elállottak a bálazók. Azok, akiknek még előbb egy pár pohár bor kell, hogy beleugorjanak a mulatságba. Végignézett az ajtókon, igyekezett keresztülnézni az ott állók fejei fölött, hogy hátha meglátja talán. De nem. Sehol.

Valami fájó keserűséget érzett és szeretett volna sírni. Szerette volna otthagyni ezt az egész komédiát ezekkel az alakokkal itt. Futni, rohanni szeretett volna kint az utczákon, a hidegben. És kétszeresen haragudott erre az esztelen emberre, aki itt előtte ugrált, dobogott a padlón.

Aztán egyszerre fölkiáltott. A becsületes mester is utána kiáltott, mert azt hitte, hogy ez a jókedv kitörése volt. A lány erősen nézett a főajtóra, ahol csillogni látott valamit.

Igen, csillogott üdén, hivogatólag azon a széles, domború mellen az aranyzsinór. Ott állt, gyengéden félretolva az előttelevőket, a tiszt. Fiatal legények, rendező urak csendesen vonultak el előle s az öreges mesterek agyában, a kopasz fejre fölsímított haj alatt derék gondolatok keletkeztek, hogy immár az asztalosipar elismeréseként a hadsereg… a huszárság is ehol van ime.

A mamák is odanéztek, mind egytől-egyig, a leányok a legyezők mögül. Csak ez a lány nem nézett oda. Nem mert. Akart, de nem birt. Röstellte, hogy itt tánczol ezzel az emberrel, aki bizonyosan furcsa figura lehet. Oh ez a Mihály… Lázban égve ült le, mikor a czigányok keresztbe tették a vonót. Idegesen rándult össze, amint kaczagó, víg lányok mentek el előtte, s ott sasérozott velök egy kokárdás úr, kokárdájának és méltóságának teljes tudatában.

Nem tudta volna megmondani, hogy mi a baja. Szinte összefolyt előtte a világ, ez a tánczterem a hóval, ami künn van s úgy tetszett neki, mintha ő ott ülne most otthon az ablak előtt és nézne át a kórházkapura, ahol nyikorog a rozsdás lánczokon az utczai lámpa.

Sarkantyúpengést hallott s amint maga elé nézett, látta az ismert alakot. Szó nélkül állt föl és így, egészen közelről a szemébe nézett. És azután mentek, sikamlottak egy keringő őrületesen gyors zenéje mellett végig a termen, amely olyan volt, mint egy örvénylő forgatag. Sebesen, szinte repülve suhantak el egymás mellett a párok, összeütődve, meghabarodva egy kicsit s azután nagy sebesen megint.

Csak olyan álomképszerűleg látta mindezt. Erősen magához szorította a tisztet, félig lecsukta a szemeit és repült. Úgy hitte, hogy repül. Zsibbadag, bódító álom lepte meg, nem tudott semmit, csakhogy ez itt van, csakhogy ez eljött érte.

A tulsó végről nagy sikoltás, lárma, dübörgés hallatszott. Egy pár fölbukott és halomra gurult utána valamennyi. A tánczolók megálltak, rendezők kiabáltak, könnyűvérű lányok nevetve futottak az embergomolyag felé. Fölfordult, megállott a bál. De még hangzott a keringő akkordja, még keringtek ők ketten fönt a terem tulsó végén. A tiszt vezetett és jól értette a vezetést. Egy ügyes fordulattal keringőztek a teremből kifelé a nyitott ajtón a mellékszobába, amelyet mindenki otthagyott.

A feje szédült és végtelenül elhagyatottnak tudta magát ebben a pillanatban. Megmagyarázhatlan hangokat hallott, amik belecsengtek a fülébe: »Azt a két inget, Katalin… édes…« Hallotta, tisztán hallotta a saját hangját, amint felel. És úgy tetszett neki, mintha dolgozna a varrógép előtt, az ügyvéd köhögne az ablak alatt és minden úgy volna, ahogy régiben volt. És szerette volna, ha minden úgy volna, ahogy a régiben volt, szerette volna hallani az asztalosmester bátorkodásait a hideges szobában, az anyja halk, félálmos beszédét a hályha mellett. Megrezzent és lehajtotta a fejét. De mielőtt a gondolatok tovább szövődhettek volna, dallamos, szemrehányó hangot hallott.

– Hát rám se néz?

Ott látta maga előtt ezt a tiszta, életpiros férfiarczot, a csillogó fekete szemeket, az íves, sötét szemöldököt. Ezt az embert, akiért bolondult.

– De… de igen – felelte kitörő örömmel, szerelmesen.

Ment és talán várta is a csókot.

… Odabent, mikor a gomolyagba borult tömeg lábra állt, a megsérültek ide, a kaczagók amoda mentek, végig mustrálta a csoportokat az öreg asszony. És ijedten kiáltotta el magát:

– Szent isten! A Katalin…

Befutott az ivószobába, ahol Mihály mester mosolygott mindenféle üvegek között.

– Mihály, a Katalin…

– A Katalin? – hördült föl a mester és eldobta a boros poharat. – Mi, mi a baj?

Sietve mentek ki ketten. Az öreg asszonyt kézen fogta a mester és úgy vezette gyorsan végig a termen. Föl egész a tulsó végre. Sehol a leány.

De a mellékszoba nyitott ajtaján bekukkant a mester. Fölkiáltott.

– Itt van.

Ott volt. Az arcza kipirult, a szeme homályos, fénytelen.

– Rosszul voltam – magyarázta és az arcza még pirosabbra vált. Előbbre lépett és megcsuklott a térde. – A fejem fájt.

Az öreg asszony félénken, aggódva vizsgálta a lányát. Mihály látta, hogy inog, hogy eltünik az arczáról a pir. A becsületes asztalosmester bátorságot kapott a bortól és átkarolta a derekát.

– A feje… a kisasszonynak a feje – mondta remegő hangon. – Hogy sápad… mindjárt elesik.

Halálsáppadt arczczal, szinte undorodva lökte el magától a lány. Lehunyta a szemeit, fázósan borzongott össze és oda dőlt a falhoz.

– Hagyjon el… hagyjon el Mihály…

Történet a Gomb familiáról.

gy történetet kellene elbeszélnem az öreg Gomb Istvánról, illetve a Gomb-familiáról, ami különben egyre megy, mert az öreg Gomb István hite szerint ő maga képezi az egész familiát, az öt-hat gyerek csak olyan sallang, mint a czifraság a hámon.

Ugyan az egész történet sem valami nagy, de hiszen éppen azért mondom el én, mert ha nagy volna, benne volna már régen a históriában. Kicsi az egész s mindössze arról van szó, hogy elmondassék egy falusi úr észjárása a maga mivoltában, mert az észbeli dolgok is olyanok, mint Károly császár órái, hogy ahányan vannak, annyi féleképen járnak.

Mert arról már rég idők óta híresek voltak a Gombulovicsok, hogy mindeniknek volt valami különös bogara.

Ezt a bogarat a fejében tartogatta valamennyi. A bogár ott motoszkált az eszükben s különös dolgokat vitetett véghez a Gombulovics-családapákkal.

Maga a familia, mint a nevéből is látható, le való volt a délvidékre s egy nagy falusi birtokon uralkodtak, állítólag mióta a világ fennáll, mindíg, vagy talán még azelőtt is.

A kuria oszlopos kapuja fölött griffmadarak tartottak valami czimert, azonban ezt már régen lemosta az eső, az idő foga megette a kőből való alakokat, ami nem nagy dolog, mert néha az aranyból valókat is megeszi. De nem is törődtek vele, mert csodálatoskép mindíg modern észjárásuk volt a Gombulovicsoknak, ami egyrészt talán azt is jelenti, hogy olyan dolgokkal foglalkoztak leginkább, amiket nem bízott reájuk senki.

Gomb István ükapját például még Gombulovicsnak hívták, és a szerbekhez szított. Ellenben ennek a fia, a mostaninak a nagyapja inkább a bolgárokat szerette s el is hagyta a »vics« véget a nevéről. Őt már csak Gombulovnak hívták. S a fia pedig fölcseperedvén, arra a tapasztalatra jutott, hogy nem érdemes egyébbel foglalkozni a világon, csak a bunyeváczokkal. Elhagyta ő is az oroszos »ov« véget a nevéről s megmaradt Gombulnak, mintha a dalmát partokról települt volna be a tejjel-mézzel folyó Kanahánba.

Azon időkben azonban inkább vérrel és szabadsággal folyó volt ez a Kanahán s Gombul Stévó fiának lelkében nagy nyomokat hagytak a nagy idők eseményei.

Az apai tradicziókon aztán változtatott a fiú. Először is magyar lett s a nevét is kurtábbra fogta, amely most már csak Gomb maradt. Most már legalább olyan rövid, hogy nem lehet változtatni rajta.

A második önhatalmú változtatás a családi szokásokon az volt, hogy nem egy fia született neki, hanem öt, erős, egészséges gyerek valamennyi. Az öreg Gomb István azt mondta, hogy ha kétezer ilyen fából való katonája volna a királynak, egyszerre el lehetne velük foglalni az egész Balkánust, meg az orosz birodalmat. Kétezer vasból való legény, valamennyi olyan, mint a gumilabda, hogy minnél jobban ütik, annál nagyobbat ugrik – nem tréfaság, valóban nem tréfaság ez s Gomb István akart is e tekintetben némely memorandumokat intézni a külső miniszteriális hivatalokhoz, azonban mégis csak abban hagyta.

– Minek? Ha megszorul a király, majd szól…

Azonban nem szólt, pedig a gyerekek nőttek egymásután. Nőtt velük a lány is… igen, igen, ezt is el kell még mondani, hogy egy leánya »is« volt Gomb István úrnak, azonban ez csak olyan mellékes dolog, miután a leányok sohasem játszottak nagy szerepet a Gombulovics-Gombulov-Gombul-Gomb familiában. Megnőttek, aztán jött értük valaki, falusi birtokos a harmadik, negyedik határból s hazavitte, punktum. Az azután már csak az ujonnan alakult familia történetében tett számot: a férfi-Gombok sohasem törődtek az ilyen oldalágra szakadt asszonyi Gombokkal. Valami régi közmondás tartja, hogy sohase aggódjon a távollevő szerettei fölött az ember, ha azok nincsenek híradással magukról. Addig bizonyosan jól megy a dolguk.

Ilyenformán aztán nem is kellett törődni a leánynyal, illetve kelleni kellett volna, de minek. Ha rossz dolga lesz, majd ír – tudniillik ha majd férjhez ment.

A fiúkkal azonban baj volt elég. Mert eddig nagyon könnyű volt ennek az ügynek az elintézése az örökös egy gyerekkel. Mikor az apa kidőlt, átadta a fiának a pecsétnyomó gyűrűjét meg a birtokot. Azután meghalt nyugodtan. A fiú felhúzta az ujjára a gyűrűt s mikor így verte legelőször arczul a béreseket, megérezték azok is rögtön, hogy ő az úr a házban. Jobb rendszer ez bármiféle törvényes publikácziónál.

De hát most öt fiú van, gyűrű meg csak egy – azután meg birtok is csak egy van.

Fogas kérdés ez nagyon.

Ekkor történt meg, hogy Gomb István beleszeretett… ne méltóztassék hirtelen azt gondolni, hogy valami szép lányba, mert ez sohasem volt szokása neki, hanem egyszerűen beleszeretett az iparba.

Hogy ő iparosokat nevel a gyerekekből. Természetesen nem falusi bognárt, hanem nagy vállalatok főnökeit, ami szintén nem megvetendő állapot a mai világban.

A logikus fonál ott van ebben a dologban, hogy némi homályosságban az derengett Gomb István előtt, hogy így legjobban el lehetne intézni az öt gyerek között a birtokügyet.

A másik alapja e csodálatos nézetváltozásnak a Szahovics-gyerekek történetében keresendő, akik a szomszéd faluban laktak, ameddig ott laktak. Azután pedig, miután a nyakára hágtak az örökségbeli dominiumnak, az utolsó ötezer forintjukkal kimentek Amerikába. Megmaradhattak volna ugyan itthon is, de különös helyzet volna az nagyon, hogy ott akarjon a két keze munkája után megélni az ember, ahol eddig úr volt.

A Szahovicsok kimentek és megpróbálták mindenféleképpen a megélhetést. Előbb paprikatinkturát gyártottak a beteg yankeek számára, azonban a yankeek a spirituszt paprika nélkül szeretik inni, amiben módfelett hasonlítanak a magyarországi emberekhez. Később papiros ingeket csináltak, a melyekről csak le kellett szakítani a felső réteget s ott volt alatta a tiszta új. Igen praktikus találmány ez s tetszett volna. Azonban ők csak tizennégy napra szóló portékát gyártottak, a szomszéd boltosé pedig három hétre volt berendezve. Biz itt meg kellett bukni.

Rossz hírek kezdtek szálldogálni a Szahovicsok felől, akik elpusztulnak Amerikában. Kár értük, olyan jó gyerekek voltak pedig. Azonban egyszer megint az a hír szárnyal, hogy igen gazdagok, akkora házuk van Bostonban, mintha egy nagy falu összes portáját egymás tetejébe rakták volna. Vele együtt megjött a dolog miértje is. Hogy a Szahovicsok koporsó-gyárosok, de a szó legmodernebb értelmében. Olyan koporsókat gyártanak, hogyha tetszhalott a bennük fekvő, amint fölébred a föld alatt, egyszerüen csak megnyom egy csengetyűt a »lakás« falán és jelenti a temetőőrnek, hogy ki akar menni. Akár mintha csak a szállóban csöngetne az ember egy pohár vízért a pinczérnek.

Akár igaz ez a hír, akár nem, annyi tény, hogy Gomb István a csengetyűs koporsók révén szerette meg az ipart, már legalább annyiban, hogy a fiait oda szánta.

Természetesen a legelsőn kellett volna kezdeni, aki a nagyapja nevéről Andrásnak nevezteték. De ez a gyerek kellett a gazdaságnál, meg nem is igen volt egyébre való, kivette magát a tanyákra, ott élt egymagában, mint mormota.

– No ez ugyan sohasem találná föl a csöngetyűs koporsókat – gondolta az öreg Gomb.

Hanem annál inkább a másodszülött, a Mihály nevezetű. Élénk eszű, okos gyerek, akiről, mikor lent a megyében elvégezte a nyolcz oskolákat, azt tanácsolták a professzorok az apának, hogy ezt okvetlenül országgyűlési képviselőnek szánja, mert olyan szépen tud beszélni, akár egy püspök.

De Gomb István egészen máskép gondolkozott. A beszéd nem ér semmit. A falubeli kántor ugy tud énekelni, hogy mind sír a hallgatóság és azért mégis csak kántor. Egészen más ember lesz a fiúból, ha fölmegy a fővárosba s kitanulja végtől végig mindazokat az iskolákat, amelyeknek a nevében az ipar és kereskedelem szavak bennfoglaltatnak.

Hát bizony ez úgy is történt. A gyereket ellátta pénzzel és utasítással. Ezzel a kettővel el lehet menni a világ végére. A fiú el is ment és egy esztendő mulva visszajött. Kitünő bizonyítványokat hozott.

– Te Mihály, – mondta Gomb István, ahogy átvizsgálta a fiú okmányait – hiszen te mérnökséget tanultál?

– Azt hát, – felelte Mihály bátran.

Gomb István nézett egy darabig hol az okmányra, hol a fiúra, hol a földre, azonban belátta, hogy itt már nem lehet semmit sem tenni. Először is a rengeteg pénz, ami egy év alatt elment, aztán az egy esztendő, ami elveszett, ha új tanulmányra adja a gyereket. Hát maradjon ez, ha akar, mert elvégre a mérnökből mindíg lehet iparos, míg az iparosból nem lehet mérnök.

Belenyugodott, hogy Mihály azon az uton haladjon, amelyet a maga konok fejével tört magának. Hanem ettől a percztől kezdve egészen elveszett a hozzá való apai szeretete.

Pedig még csak két gyermeke volt, akire számolhatott volna, mert a harmadikat elvitték katonának. Sajnálta az öreg nagyon, kínált is helyébe négy béres-gyereket a pusztáról, szálas, erős legényeket, azonban a nagytekintetű katonai hatóság sem olyan már most, mint régente.

Nagy csapás volt ez is, pedig jött még utána másik. Azok, akiket már nehányszor megrugott az a csökönyös vak ló, amely közönséges nyelven életnek neveztetik, tudják nagyon jól, hogy a baj nem jár egy magában. Ime megesik az öreg Gomb Istvánnal, hogy a negyedrendű fia lebukik a fa tetejéről, ahol éppen eperlevelet szedett és elpusztult bele. Meghalt a szegény s egyedüli vigasztalása az volt az öregnek, hogy mégis csak selyembogár-iparban utazott a fiú, mikor kitörte a nyakát.

Nem maradt meg más, csak az ötödrendű magzat, a Jóska. Komoly, magába zárkózott gyermek volt ez, elütő a többitől s néha órákig eltünődött rajta az öreg, hogy ugyan mint cseppent ez bele a Gomb-familiába.

Alig volt tizennégy éves a Jóska, mikor oda adta tanulni valami nagy iparmühelybe. A fiú egyszer haza szökött télen gyalog s azt mondta, hogy nem marad ott. Gomb István bevetette a Jóskát egy szánkóba s visszavitte. A Jóska megszökött másodszor is, azonban ekkor már ekkor hiába várta az apai porta, amelynek a kapuja fölött ócska griffmadarak veszekednek letört orrú, szárnyas angyalokkal. Eltünt, nyoma veszett s az egykor gyereklármától hangos portában alig maradt meg valami a régi zajból.

Mert Etelt is elvitték, a leányt. Nagytekintélyű iparos vitte el s ebben látta megkoronázva minden eddigi vágyakodását Gomb István.

De így már egészen magára maradt a régi udvarház. Jó szerencse, hogy a katonafiú hazakerült. Duhaj legény vált belőle, de hát nagy haszon faluhelyen ez is, mert volt legalább, aki együtt mulasson az öreggel.

Éppen egy ilyen kettős mulatozás alkalmával esett meg késő éjszakán, hogy kocsi robogott be az udvarra.

– Ki jöhet? – kérdezte az öreg.

A katonafiú elázva felelte:

– Ha ember, majd bejön – s igaza is volt neki.

Bejött sápadtan, megtörve, betegen az egyetlen Gombulovics-leány, Etel. Lám, ennek nem jól ment a dolga és még sem írt. Reszketve bukott az apja mellére.

– Elüzött… – sóhajtotta.

– El… – mondta utána bárgyun az öreg. Hihetetlen esetnek látszott ez előtte.

– Megvert… – folytatta sírva Etel.

Gomb István összes iparügyeiből kivetkőzve ordított föl.

– Hát majd visszaverjük.

Befogatott s kicsörömpölt négy lóval a fekete éjszakába.

Másnap déltájban került vissza s a lázbetegen fekvő asszony ágyára odavetett egy veres kutyakorbácsot.

– Nézzed Etel, – mondá csodálatos szelídséggel, – ez a korbács tegnap még fehér volt. Ami veres, az annak az embernek a vére rajta.

A beteg remegve bujt a takaró alá.

… Szomorú idők köszöntének be a házba, szívbeli bánattal, sóhajtásokkal terhes idők, amikről sokat lehetne beszélni, azonban a szomorúságból így szelíd vasárnapi délelőttön elég ennyi is.

Pedig évek teltek el az egyhangú, bús életben, míg nem egy napon komoly arczú fiatal férfi jelent meg Gomb István előtt. Az öreg éppen némi italnemű készséget fogyasztott az ámbituson a katonafiával, aki Bihács bevételét magyarázta éppen huszadszor neki. A dohányos szita volt Bihács vára, a gyufatartók a bosnyákok, a poharak a megszálló csapatok, míg a generálisok három ócska parafadugó képében futkároztak ide-oda.

– Nem ismernek? – kérdé az idegen.

– Dehogy nem, fiam Jóska, – felelt az öreg kevéske vídámsággal, mintha az esztendők kifutottak volna az emlékezetéből, mint ahogy a fölleg árnya végig szalad a réten, – jó hogy jösz. A bátyád épp most beszéli el Bihács bevételét. Vízzel iszod fiam, vagy csak tisztességesen?

Az évek előtt elszökött fiú leült és beszélni kezdett. Elmondta, hogy merre járt, hogy szenvedett s hogy most iparos lent a tengermelléken.

– Iparos? – szólt morogva az öreg. – Aztán mit árulsz? Czethalat?

– Dehogy. Hordót.

– Az már más – felelt Gomb István, némi tűrhetőséget kölcsönözve az ő sajátos agyában ezen iparbeli czikknek az, hogy bort is lehet benne szállítani.

Gomb József elfogódva szólt:

– Hát nem haragszik apám?

Az öreg forgatni kezdte a pipa makjában a szárat, morgott s lökött egyet az előtte levő poháron.

– Nem – mondta szárazon aztán.

– De… – kezdett hebegni ugyanolyan modorban a fiú, mint a hogy a regényekben szoktak a hősök, – itt van a feleségem is a gyermekünkkel…

A nagyapai vér föltámadt az öregben. Olyant rikkantott örömében, mint egy indiánus.

– Hozd ide rögtön őket.

S ahogy a szelíd szőke asszony megjelent a nagyapai portán a gyerekkel, szinte rohanva kapta ki a karjai közül.

– Te kis talián betyár, – mondá beczézgetve neki s kedveskedésül apró pofonokkal tisztelte meg a rövidke férfiút – de kár, hogy olyan bolond apád van.

A kicsi nevetett és két kézzel esett neki a Gomb-familia legidősebb szakállának.

Rég idők óta ekkor hangzott szét először a kuria tágas falai között az a vidám muzsika, a mely a nevető emberek ajakáról árad.

Az öreg Gomb István nagyokat kiáltott:

– Ünnep van, ünnep van, fánkot egyen minden ember. Gyere elő Etel, – mi pedig üljünk le s mondd el már egyszer te fiam, hogy mint vettétek be Bihácsot…

Az erdősi állomásról.

I.

essék, tessék csak, itt balra. Ez az ajtó.

Közönséges nyári délelőtt volt, esett az eső, végig folyt az ablakok üvegén s lassan csörgedezett le a perron kavicsai között a töltésről. Meglehetős szél is volt, a mi már a nyári esővel vele jár, a fiatal akáczok hajlongtak bele s egy-egy surbankó galy az anyafáról leválva, a sárba hullott azon zöld levelesen. Az égen nagy kusza felhők kergették egymást, s a város szélén erősen kalimpáltak a szélmalomvitorlák. A vasuti állomáson csizmákban jártak az emberek, a kavics ropogott, csörrent, amint előre-hátra mentek a raktárak előtt, ahol egy altiszt kiabált, hogy mindjárt itt lesz a 813, sietni, sietni emberek. Ládákat hordtak ki a szakadó esőben, csupa vizesek lettek, egyik valami szegben megsértette a kezét s véres nyoma ott maradt a fehér deszkákon, ahogy hozzájuk ért. A villamos csengetyü lármázott, a másik szobából behallatszott a távírógép kopogása, egy kis köpczös hivatalnok idegesen rángatta el alóla a papirszalagot; két-három üres lawrit toltak el a ház előtt, a vas bántó sikongása hallatszott, amint a kerekek nyiszálódtak a vizes vágányokon.

Más adott helyzetben nagyon üresnek, hivatalosan ócskának tetszett volna az a szoba: a pénztárterem az elfüggönyözött zöld ablakkal, amely előtt néhány utas állott, a dátumnyomó géppel, amely folyton csörgött a pénztáros kezei alatt, ahogy a jegyeket belelökte, a piszkos, gyürött bankókkal ott a félig nyitott fiókban. A szoba egyik oldalát egészen elfoglalta egy rekeszekre osztott nagy állvány, a sok vasuti jegygyel, mindeniknek tetejébe írva nyomtatott betűkkel, melyik micsoda állomásra való.

Azonban odakint szél volt és esett az eső, a leány, ázott köpenyét összefogva, valami jóleső meleget érzett, ahogy belépett. Javában ment a dolog, az ablakhoz mindíg többen jöttek, egy baka erélyesen követelte, hogy pecsételjék le a mars-rutáját, mert úgy parancsolta a kapitány úr. A pénztárnok félkézzel kapdosta ki a jegyeket a rekeszekből, a másik kezével a pénzt húzta be, megcsörrentve olykor a húszkrajczárost a márványtáblán, ha hamisnak látszott. A leány csak nézte, félig megütődve ennyi dolog láttára s úgy tetszett neki, hogy sohasem lesz ő arra képes, hogy ezt elvégezze. Egy pillanatig csendben állott s a pénz csörgésén kívül egyéb nem hallatszott a szobában.

Az öreg állomásfőnök, aki aranygallérjával igen méltóságteljes úr volt, türelmetlenül dobolt az asztalon.

– Nem várhatok tovább, kisasszony. A 813 jön. Ha megengedi – –

A leány nem tudta mit feleljen. Nem tudta, a nő beszéljen-e, vagy az alárendelt hivatalnok.

– Majd Fehér úr megmutat mindent. Úgy is ő az ön főnöke. Fehér úr. Igen. Fehér István úr. Itt pedig az új pénztárnoknőnk, Vevrjics Margit kisasszony. Bocsánat, ezer bocsánat.

Az öreg úr még az ezeren felül is kért volna bocsánatot, ha nincs olyan közel az ajtó. Azonban már odakint nagyon forgolódtak, a kis erdő felől, a merről a 813-nak jönnie kellett, tompán verődött el az állomásig a párás levegőben a közelgő tehervonat füttyszava. Az öreg kiugrott az ajtón.

Arra a hideg és száraz bemutatásra, amit az állomásfőnök véghez vitt, a pénztárnok, aki most volt a legerősebb ostromnak kitéve, egy pillanatra hátrafordult az ablakból s mosolyogva intett a fejével. Fiatal szőke ember volt, a füle mellett dárdányi nagy toll, a szájában a kék irón. Világos színű haját a zöld függönyön át betüremlő fény olyformára festette, mintha penészes volna. A szemei mosolygók voltak és szelidek, azonban a leány, leányok szokása szerint az első perczben kimondta rá a véleményét, hogy nem valami nevezetes szép úr a főnök úr.

– Azonnal, kisasszony – mondta.

Azután adta újra ki a jegyeket, egy kicsit veszekedett. Vevrjics Margit nézte a munkáját, a szobát, amelyben dolgozni fog, a sok könyvet, félig telenyomtatott lapokat a nagy, barnára festett asztalon, a rettenetes nagy állványt a sok rekeszszel és ismét elfogta az önbizalmatlanság. Nem fogja ő ezt megtanulni soha jól. Hogy ilyen gyorsan menjen. Fehér úr ime úgy hajigálja kifelé a jegyet s szedi befelé a pénzt, mintha valami gőzgép volna s pár erélyes szóval csinál rendet odakint az utasok között, akik egyszerre hatan is nyujtják be a kezüket az ablakon. A jegyek fölött az állványon egymásután következtek az állomások nevei, a berobogó vonat zakatolása, a csöngetés, a távirdagép kopogása, a mindenféle zaj által elkábulva, zavarodó szemmel, szinte akaratlanul olvasta: Szabadka, Zombor, Bogojeva, Pécs, Eszék…

Később gyakran visszaemlékezett erre a jelenetre, amidőn először lépett be ebbe a szobába a hivatalosan durvára festett és kétségbeejtőn szögletes bútorok közé s ilyenkor mindíg az eszébe jutottak az első benyomásokkal együtt az állomások nevei: Zombor, Bogojeva, Dálya, Pécs.

Azonközben aztán vége szakadt a dolognak. Az utolsó utas is elment, Fehér István polgártárs becsapta az ablakot, letette a sapkát, amely a tekintélynek fokozása végett pihent féloldalra csapva a fején, kezet csókolt vidéki szokás szerint és beszélgetni kezdett.

Meglehetős érdekesen tudott fecsegni, a szava behizelgő volt s halkan, csendesen beszélt. Vevrjics Margit úgy érezte, hogy nem alkalmatos ez a bemutató, a haja a szélben kibontakozva, ahogy a városból kocsin idáig jött, az esőköpeny nem új, vizes és sáros az alja. Hirtelen elpirult, aztán nevetett.

– Nincs itt egy tükör – kérdezte. S magyarázólag tette hozzá: – Azt nevetem, hogy milyen kóczos vagyok.

Fehér mintha azt akarta volna mondani: ah, a kisasszony igen szép így is – mert igazán szép, pajzánul kedves, üde volt ez a fiatal teremtés, ez a leány, aki ezentúl Erdős állomáson vasuti jegyeket fog árulni a zónadíjszabás szerint, hanem nem mondott semmit azért Fehér. Azaz hogy azt mondta, hogy tükör sajnálatára nincsen itten, azonban ha a kisasszony parancsolja, lehet egyet fölakasztani a falra, ha ugyan elfér a mindenféle szögekre rakott tenger papiros között.

– Most pedig ha úgy tetszik, talán megmutatnám a lakását, Margit kisasszony. Itt van fönt az emeleten, az állomásfőnökékkel egy folyosón. Csak egy szoba ugyan, de hát oly szűken vagyunk mi itten. Napról-napra nő a forgalom, két év előtt még hárman voltunk csak itt, ma ön már a hatodik hivatalnok. Szép szoba különben, kedves kilátás a tóra, az erdőre. Nem fél a fegyverdörgéstől?

– Igen. Nem. Nem tudom, felelt a leány. Nem tudta, hogy miért kérdi.

– No mert mi vadászni szoktunk a tavon s amit lövünk, az közös ebédre kerül.

Meglehetős korhadt falépcsőn mentek föl, amely nyikorgott a lépések alatt. Egyáltalán az egész állomás ódonnak és vénnek látszott s egyes részei valósággal olyanok voltak, mint egy bagolyvár, meglátszott mindenütt, hogy szűkiben vannak a helynek, a sarokban itt egy mázsáló, ott távirdahuzalok, ócska és új villanybattériák egymásra dobva.

A folyosó azonban tág volt és világos. A lépcső, amelyen feljöttek, teljesen két részre osztotta, az egyik felében volt a nős állomásfőnök lakása, az ő szobája, a tulsó felekezetet három nőtlen hivatalnok foglalta el.

– Ez volna az – mondta Fehér. Kinyitotta az ajtót. A szobában egyszerű uras bútorok, különben az egész telerakva ládákkal. – Podgyászát még tegnap fölhozattam ide – folytatta s olyformán nézett a leányra, mintha köszönetet várna tőle – nem ázott meg semmi.

– Köszönöm.

– Igen, tehát e mai s a holnapi nap alatt berendezkedik nagyságod. Azután pedig elkezdődik a dolog, mert lélekre, magamnak már sok nagyon, ami ott lent van a pénztárnál. Majd küldök föl egy embert, a ládákat fölbontani.

– Köszönöm, majd fölbontom magam.

– Kegyed? – kérdezte elbámulva Fehér István. – Hát miért? Aztán nem is birná. Ezeket a leszögelt ládakat!

Vevrjics Margit ránevetett a pénztárosra.

– Nem esik le a gyűrű az ujjamról.

– De mégis.

– Nem, nem akarom. Magam szeretem kirakni a magam holmiját. Tudja, kevés van, aztán én tudok rá vigyázni nagyon.

– Hát hiszen nekem mindegy. De már fölbontani csak nem engedem.

Kiszaladt, hozott egy baltát, harapófogót s nagy ügyességgel bontogatta a ládákat. Ahogy fölszedte mindegyiknek a tetejét, elment.

A leány aztán rakosgatni kezdett, ezt ide, azt oda. Ahogy a ruhákat beakasztotta a szekrénybe, nehány színes dolgot föltett a falra, amikkel a szoba egészen megvidámult, dudolgatva folytatta tovább a rendezést. Később egész jókedvre támadt s nótázott, amint anyja arczképét keretbe téve, az asztalra állította, lehallatszott a földszintre a hangja s becsengett a vén épület zegzugaiba: … Nékem pedig dologra kell az asszony… s odalent, amint hallgatózva állt meg a zöld és sárga biléták rovancsolása közben Fehér István úr, nagyhirtelen utána fütyülte:… A kend lánya fölpirul még a napon… Egészen másnak tetszett neki ez a mai nap, mint teszem azt, a tegnapi vagy akármelyik az elmultak közül. Egy ilyen elhagyatott állomáson megjelenik egy leány, aki hivatalnok, akivel beszélni fog s aki annyira kedves, mint ez s olyan szép haja van neki, akár a szentek glóriája. Csudálatos leány. Úgy látszik, jókedvű s fölületes, mint a vídám emberek szoktak lenni. Fehér István elkomolyodott, azután nevetett s belemerült a számadásokba.

Amaz meg odafönt, ahogy elkészült a rendezkedéssel, szétnézett a szobában. Csinos kis fészek, meg lehet elégedni vele. Odakint a szél rázta a fákat s az ablakokra verte az esőt.

Az új otthon…

– Az új otthon – suttogta a leány. Rálehelt az ablakra és szórakozottan betüket kezdett irkálni a párán.

Olyan csendes kis vasutállomás volt ez az Erdős, ahol néha-néha a féldélutánokat el lehetett sétálni. Igazság szerint nem is volt ott sok dolog, csak néha a teherforgalomban. Nem messze az állomástól terült el lapos házaival a nagy alföldi város, ahonnan nem emberek keltek útra, hanem komoly és terjedelmes zsákok, tele búzával, kukoriczával. Egy fiatal hivatalnok, Nagy Erneszt úr, aki állítólag már borotválkozik, mérte naphosszant a zsákokat waggonszámra és veszekedett Thorral, ezzel a szikár, hosszú emberrel, akinek több volt a pénze, mint az esze. Thor úr egy közepes individuum az úr és a paraszt között, egy úr, akinek sok birtoka van és tud okosan beszélni s egy paraszt, aki sallangos dohányzacskóból tölti meg a pipáját. Nem olyan nagy ritkaság ez a magyar alföldön, ahol a pusztai tanyák között találkozik földmüves, aki latinul beszél.

Thor úr szállította a búzát s veszekedett, hogy nem jól mérik, hogy keveset raknak egy waggonba.

– A vasút megakarja a gazdákat ölni – mondta mérgesen. De föl fogok menni a miniszterhez. Ezreket veszítek maguk miatt.

Örökké duruzsolt azelőtt, ha a pénztárhoz jött fizetni valamit. De amint Fehér István helyett a leányt látta az ablak mögött, hirtelen megváltozott. Elpirult és kivette szájából a pipát.

Azután a nagy bagaria-tárczából tekintélyes összeget olvasott le.

– Tessék utána olvasni – mondta nagy szeretetreméltósággal. – Tessék. Az ember csalódhatik.

Ámbár valószínű, hogy azt a pénzt már megolvasta otthon is vagy hatszor. Lehetetlen abból hiányozni, amit Thor fizet. A városban azt mondták gyakran, hogy Thor olyan biztos, mint az angol bank. Voltak ugyan sokan, akiknek halvány ideájuk sem volt arról, hogy mennyire biztos az angol bank; ezek azonban ismerték Thort s belőle következtettek a bankra.

Csodálatos ember volt ez a Thor, hogy ennyire meg tudott változni. Az egész állomás félt tőle és nem respektálta az öreg főnököt sem, aki rendesen Csehországban szerzett tapasztalataival állott elő.

– Eh mit, Csehország – szokta volt mondani Thor – Magyarországban vagyunk.

Pedig az apja még nem tudott magyarul. De fia már magyarnak született. Itt végezte az iskoláit, mérnök volt, de soha egy tollvonásnyit nem csinált abban a mesterségben. Ahogy belevette magát az apjáról rámaradt földbe, mintha elfeledte volna egyszerre mind, amit tanult. Imádta azt a földet, amelynek a révén gazdag emberré vált, egyebet úgy sem imádott semmit. Talán a pénzt. Nem volt pedig kereskedő. Soha sem vett. Mindíg csak a maga áruját küldötte, búzától le a hízott libáig. Csupa pöhöly volt néha, a haja, szakálla tele volt, akár a tollas zsidók. A kocsisa, aki a két közönséges igás lovat a kötél istrángokkal befogta a szandlauferbe, amelyet erdősi bognár ütött össze nagyjából, ez a vén kocsis, aki harmincz esztendőket szolgált az apjánál és az ifjú Thor Mihály urat pipálni tanította öt éves korában az istálló szénahányóiban, olykor rászólt:

– Ugyan, hogy nem röstelli az úr magát kóczosan?

Thor Mihály nevetve kínálta meg egy pipa dohánynyal az öreg Jánost.

– Ugy-e, hogy minden kovács kormos, János?

– Az.

– No hát akkor fogja kend be a száját.

És daczára annak, hogy minden kovács kormos és hogy aki libákat, hízott libákat kötöztet be szépen kosarakba, hogy kiállják jó egészségben Regensburgig az utat, annak szükségképen tollasnak kell lennie, mégis jött idő, mikor Thor Mihály hétköznap kezdte használni azt a ruhát, amelyben az ideig csak sátoros ünnepeken feszített.

– De gálánt lett az úr egyszerre…

– Szamár kend ahoz, János.

János kénytelen volt belátni vén napjaira, hogy igazán szamár, mert sehogy se tudott a dolog nyitjára jutni. A gazda otthon hagyta a dohányos zacskót, letette a kalapja mellől a darutollat, amely pedig igen jó arkánum nyáron a szúnyog ellen, különösen ha pipaszárat tisztítottak vele előbb. Nyakkendőt kötött és óralánczot akasztott a mellényére.

– Ugy-e? – mondta egyszer neki a János.

– No?

– Az úr tegnap föladott egy tele vasuti kocsi búzát.

– Hát aztán?

– Meg ma is fölád egyet.

– Talán nem tetszik?

– Nem.

– Ugyan.

– Hát miért nem adta föl mind a kettőt tegnap? Azt hiszi, hogy birja ez a két mustra ló ezt a strapát?

Thor Mihály komolyan szólt oda neki:

– Nehogy inkább a lovakkal törődne kend, János?

János megütődve bámult bele a kész semmibe, amely ott az alföldi lapos város fölött libegett, és elgondolkozott. János már sokat élt, ez a vén kocsis, ha nem is tudott formás szavakban kifejezést adni a gondolatainak, de azért érzett olykor, filozófus volt a maga módjával, aki belátta, hogy itt történt valami. Harmincz komoly esztendő szaladt el a feje fölött az úr szolgálatában, harmincz nehéz, veszett esztendő, amely idő alatt elmultanak a Rózsa Sándorok, Bogár Imrék s egyéb kocsinjáró betyárok s mindezen idők alatt nem mondtak neki még olyant, hogy a lovakra legyen neki gondja csak, semmi egyébre másra. János, levonva a konzekvencziákat, elhallgatott és megcsóválván a fejét, bogokat kötött az ostoron az állomás előtt, amint az úrra várt.

… Az úr az ünneplő ruhában, felöltve amaz ismert ünnepélyes magatartást, izgatottan számolt a pénztárnál.

– Kisasszony… Margit kisasszony…

A leány kihajolt, a mennyire birt, az ablakon, hogy Thor fekete szemébe nézhessen.

– Parancsoljon.

– Parancsoljak? – morgott a másik. – Miért mond maga ilyet? Nem akarok én egyebet, csak valamit mondani szeretnék magának.

Bolond fekete szemei vannak ennek a szikár, csontos fiatal embernek. Vevrjits Margit zavarodottan húzta be a fejét.

– Pardon… Izennek a szomszédból.

Úgy tett a leány, mintha át akarna menni a távíróhoz, de nem birt. Akart valamit mondani ez az ember. Milyen szemei vannak. Zombor, Bogojeva, Dálya, Pécs. Eh, visszamegy.

– Mit?

– Hát… különben nem mondom.

– No mondja – mondta Margit.

Thor Mihály igen komoly akart lenni; de csak olyan volt, mint a vízbe esett macska, mikor a partra mászik. Némely ember tetszik így is.

– Nem.

Elfutotta a pir az arczát. Úgy tetszett neki, hogy be kellene csapni most az ablakot és Thor úr, ha valami mondani valója van, mondja el a komoly Jánosnak, aki odakint alszik a bakon. De nem tette. Könyörögve, reszketve beszélt ki.

– Ugyan – –

Thor Mihály akarta is, meg nem is.

– Csak azt akartam mondani – szólt halkan, elpirulva – hogy kár volt önnek idejönni, Margit.

– Miért?

Az ember sóhajtva húzta végig a kezét napsütött, barna homlokán.

– Csak.

III.

Fehér István úr ugyan már az első nap tapasztalt magán valami csöndes megháborodást, mikor Vevrjits Margit odajött az állomásra, de hát azt hitte, hogy ez csak olyan fölindulás forma.

Mert Fehér úr filozófus volt és mindenben az okot kereste. Mikor még nem volt a vasutnál, hanem egy tüzérezred egyenruháját hordta, annyira kereste egy szegény vormeisteren az okot, hogy miért robbant szét a gyakorlótéren idő előtt egy sraphnel, hogy a szegény katona belehalt ebbe a nagy logikus keresésbe egy csomó vert sebbel a testén. Oberlieutenant Fehér pedig sebes galoppban vágtatott a penzió felé, hozva magával egy rettenetes nagy orrt is, olyan fajtát, amelyet Prachtausgabe czímmel tisztel meg a lapos humorú katona-jargon.

Fehér úr kereste itt is a logikus okot, de nem jött rá. Be kellett látnia, hogy szerelmes. Nem tudott el lenni a leány nélkül. Ha Margit az állomásfőnökékkel kint ült a padon a konvenczionális állomási vadszőlők között, Fehér úr hamarosan ott termett. Meglehetős hite volt hozzá, hogy elcsavarja a fejét s ezen okból olykor rettenetesen harczias vadászgunyába öltözve csatangolt a tó partján, amely közvetlen a vasutvonal mellett huzódott végig a laposban.

Azonban nem ment ez olyan könnyen. A leány nagy kedvvel diskurált vele ugyan, de csak ép ugy, mint a többi emberrel, akivel a sorsa egy helyre hozta. Voltak köztük már meglett, öreges emberek, akik egy máltai lovag büszkeségével viselték az agglegényi fogadalmat s asszonyfélékkel nem törődve, akkora szakállt növesztettek, mint egy harámbasa.

Csöndes nyári este volt, mikor egyszer, a hogy sétálnak ott az állomás előtt föl-alá, Fehér úr kileste, míg a többiek előre mentek, hirtelen lehajolt s megcsókolta a leány kezét.

– Czudar!

Haragos pirban égett az arcza. Megfordult, fölment a szobájába, Fehér pedig ott maradt állva a holdfényben.

Másnap reggel a hivatalban Margit kisírt szemekkel jelent meg. Fehér később jött.

– Jó reggelt.

Nem kapott választ.

Komoran kezdett a munkához. Asztalaik szemközt voltak, a pénztárnok olykor áttekintett félve a leányra. Látta, hogy a szemei körül vörös karikák ülnek, látta, hogy szomorú. Fehér úr, aki a legnagyobb lelki nyugalommal pusztította el azt a tüzér katonát, akinek talán már a nevére sem emlékezik, most nagy lelki furdalásokat érzett. Haragudni kezdett magára, azután a világra s mérgesen csapta föl a kasszakönyveket. Miért nem tud összedőlni ez az egész állomás és miért nem szaladnak egymásnak az összes államvasuti gőzmozdonyok.

– Margit kisasszony!

Mind a ketten föltekintettek. Thor Mihály koczogott a pénztárablakon. Vevrjics Margit fölvidámultan, nevetve ment oda.

– Jó reggelt Thor, jó reggelt.

– Kisztihand – mondta Thor, látható megerőltetéssel igyekezve udvarias lenni. – Hogy aludt?

– Jól.

– Milyenek a szemei?

– Sírtam.

– Sírt? Ki bántotta?

– Senki.

– No – mondta baljóslatu hangon – nem is ajánlanám senkinek.

Fehér István becsapta a könyvet, tüntetőleg tolta hátrább a székét és kiment a szobából.

– Hát ennek mi baja? – kérdezte Thor.

– Nem tudom.

– No jó, hogy elment. Valamit akarok kérdezni. Nem nevet ki érte?

– Nem.

– Igazán nem?

– Nem – mondta határozottan a leány. – Az egész világot inkább, csak magát nem.

Thor Mihály egy darab ideig bámult a leány nyilt, őszinte szemeibe. Azután elragadtatva, hatalmas örömhangot hallatott, mint győzelmi toraikon az apacha-indiánok. A nagy ember lehajolt s ott a pénztárablaknál egy tenyerébe fogva össze a két kis kezet, őrült dühvel csókolta mind a kettőt végig.

Jó kemény ököllel az oldalába böktek s Fehér István úr, aki félrelökte az ablaktól, halotthalványan állott előtte.

– Ez a hely nem arra való – mondta nyersen.

A méltóságteljes állás, amelyet fölvett, nem sokáig tartott. Csak amíg Thorban föltámadt a méreg. Előbb a nyaka veresedett el, azután a homloka, a halántékán kidagadt az ér. A volt tüzérfőhadnagy tornagyakorlatok által edzett karja gyönge volt ezekhez a pusztai izmokhoz, amelyek zsákemelés közben vastagodtak meg. Fehér úr hiába ellenkezett. Hirtelen fölemelődött a levegőbe s mintha egy aczél hajítógép lökte volna ki magából, mint súlyos tömeg esett a sarokba, ahol rettentő lármát követett el a podgyászmázsa tetején.

Thor elment. Nem is köszönt. Fehér a fogát szíva mászott ki a vas-súlyok közül. Biczegett. Sántán ment föl a szobájába.

Margit a pénztárszobában sírt az asztalra borulva.

Nem telt bele sok idő, mikor becsoszogott a lépcsőkön az állomásfőnök. Az öreg úr kétségbeesetten erőlködött azon, hogy mentől szigorúbb arczczal tartsa meg ezt a bevonulást. Mindenféle hivatalos jelvénynyel föl volt ruházva ebben a pillanatban és szárazan mondta el, hogy Fehér István úr beteg, kificzamodott a lába, fekszik, Vevrjics Margit kisasszony végezi a teendőit. Sok gondot igényel ez a hivatal; ennélfogva még több környültekintést és hivatalos komolyságot ajánl. Az öreg ezeket mondván, egy utánozhatatlanul szabálytalan katona-köszöntést vitt véghez a keze és a sapkája segítségével és visszakorcsolyázott oda, ahonnan jött.

Ahán. Tehát környültekintés és több hivatalos komolyság. Fehér István úr besúgta a dolgot. Fehér István úr gyalázatos férfiú.

Két nap telt el ama levert, nyomott hangulatban. Margit csak az étkezésnél találkozott a többivel. Senki se beszélt, s Nagy Erneszt barátunk olykor vad elhatározottsággal zörgette a villát a tányérján. Erdős állomás hivatali főszemélyzete elemeire készült bomlani, mint egy megromlott villambatteria.

A harmadik nap reggelén jön Thor a hintóban, amely elébe a kötélistrángos macskák helyett parádés csődöröket fogott a kocsis. János, Thor ur egykori dohányzómestere úgy kihúzta magát e miatt, hogy majd leszédült a bakról.

Thor Mihály nem állt meg az ablaknál, hanem egy merész kanyarulattal bevágott egyenest a pénztárszobába. Föl volt hevülve nagyon.

– Margit!

– Tessék.

Letette a kalapját és leült.

– Hallgasson meg – mondá.

Margitnak úgy tetszett, mintha egy angol regényt olvasna ebben a perczben. Ott szokták hallgasson meg-gel kezdeni az elegáns hősök az előadást. Elmosolyodott.

Thor dühösen támadt rá.

– Mit nevet?

– Semmit.

– Engem?

– Igen…

– No azért mondom – vágta ki ingerülten Mihály.

Gyerek volt ez, valóságos gyerek. Megbánta már százszorosan a leány, amit mondott. Megfogta a kezét.

– Nem, Mihály, jó Mihályom… – szólt tiszta bensőséggel.

Mihály nagy robajjal kiáltott föl:

– Szeret?

– Nagyon!

Mihály előbb elprodukált egy csárdai kurjantást szíve nagy örömében s csak aztán folytatta:

– No nézd. Vagy nézze. Ez a borjú kihívatott. Két méntelepi tiszt járt ma nálam. Elégtételt követelnek, fegyverest. Az a polgári elhajítás, amit adtam neki, nem elég. Hát itt két alternativa van. Vagy kiállok, vagy nem. Ha kiállok, bizonyosan agyonvagdal. Három héttel ezelőtt még nem bántam volna. Most azonban szeretnék előbb tudni valamit, Margit. Hallja?

– Hallom.

– Ha maga nem akarna a feleségem lenni, nem bánom, ha két darabba vág is Fehér úr. Legalább a föltámadáskor keresném a másik felemet. Ne nevessen, ha én komolyan beszélek.

– Komoly vagyok, Mihály.

– No hát. A másik alternativa, ha maga elvállalna engem a férjeurának, Margit…

Csend volt.

– El.

Thor tiszteletteljesen csókolta meg a kezét.

– Akkor kimegyek a pusztára s Fehér verekedhet maga magával. Élni akarok akkor. Megretirálok, mint népfölkelőhöz illik. Meg én.

– Nem.

– Nem? – riadt meg Thor Mihály.

– Nem. Fehér bocsánatot fog kérni öntől.

– Én nagyon elhiszem, amit maga mond, mind, hanem ezt nem hiszem el.

– Elhiheti, csak menjen most el innen. Estére jőjjön vissza.

Thor ijedten nézett a leányra.

– Mit akar tenni?

Margit mosolyogva simogatta meg az embere barna homlokát.

– Hivatalos titok.

Thor morgott, mint egy medvebocs, mikor megtépázza a fülét az anyja. De azért csak elment.

… Mikor a leány benyitott Fehér István szobájába, a beteg mereven bámult rá az ágyból. Mit keres ez itten? Megmondta hamar.

– Ön kihívta Thor urat?

– Ki. Agyon vágom. Agyon. A paraszt kutyát.

A leány csak hagyta dühöngeni, odaállt elébe egészen, odament az ágyhoz és a szeme közé vágta:

– Sikkasztó!

Fehér István elfehéredett, csak végig esett az ágyon, mint egy darab fa, azután reszketni kezdett az egész ember.

– El akar veszteni? – lihegte.

Az erdős-állomásbeli második pénztárnok komolyan felelt hivatali főnökének.

– El. Vagy bocsánatot kér, vagy följelentem.

A reszkető ember dühösen kiáltott ki az ágyból.

– Kije magának hát az a Thor Mihály?

– Nekem az a Thor Mihály a vőlegényem.

… Mikor este ez a Thor Mihály nagy hurráhval berobogott Margithoz, egészen ki volt kelve önmagából.

– Hát mit csinált?

– Miért? – nevetett a leány.

– Fehér bocsánatot kért.

– Tudom.

Nagy érdeklődéssel hallgatta végig aztán azt, amit az egész dologról Margit elbeszélt. A végén aztán a szíve túláradó nagy örömében megint csak a szokásossá válni kezdő kézcsókolással végződött az egész.

– Oh, te kis csacsim, te… Aztán mennyi hiányzik innen?

– Nem sok ez az egész.

Mutatta a könyvben.

Thor Mihály letett az asztalra nehány nagy bankót.

– Hagy éljen – mondta olyan hangon, amilyent használni szokás az alföldön, mikor egy-egy szerencsétlen poéta előfizetési fölhívására írnak alá.

IV.

»… igen, anyám, így lett belőlem asszony, boldog asszony. Miska nagyon sietett. Rengeteg pénzébe került. A papok olyan akadékoskodók. Miska azt mondta, most egyszer kapta fülön a boldogságot, most nem ereszti el. Olyan ez a Miska, mint egy valóságos gyerek. Annyira szelíd, hogy uram bocsáss, szinte unalmas bele. Itt küldi ezt a pénzt, hogy tessék egy szép kőemléket csináltatni kedves apa sírjára. Azután jőjjön ide anya, meglássa, milyen jó itten. Miska nagyon szeretné, ha már itt volna, azt mondja, ha nem jön, elmegy érte, bepakolja és úgy hozza el karhatalommal. Jőjjön, siessen, anya édes. Úgy várjuk. Rávettem Miskát, hogy nem fogunk mindig idekint lakni. Van a városban is neki háza, régi nagy ház, akkora konyhával, mint egy báli terem…«

Igen, rávette Miskát, hogy bent is fognak lakni. Thor Miska ugyan morgott egy kicsit, hogy nem való az éppen minden ember kedvére, hogy ne állhasson ki ingújjban a ház elé, ha neki úgy tetszik, de azért csak beleegyezett.

– Olyan vagyok én már, fiam, – szokta mondani – mint a vén tanyai kutya. Tudja, hogy ugatni kellene már tisztességből is a kocsira, de csak vakkant néha. Mindenre ráveszel, te rossz asszony.

Azután megbánja, hogy tréfából is ilyent mert mondani és hebehurgyán teszi jóvá a bűnét. Összecsókolja a rossz asszonyt, ahol éri.

– Nem, nem vagy rossz – búgja ki a vastag bajusz alól – te jó. Te édes. Te minden. Te kis kutya.

Thor úr kezd egész veszedelmesen átalakulni városi emberré s mikor legelőször elment virilista jogánál fogva a közgyűlésre, dühöngve tört ki a többség azon határozata ellen, hogy nem állítanak föl lámpákat, mivel tisztességes ember úgy sem jár éjszaka az utczán.

Meg is történt Thor úrral aztán őszszel, hogy amint éjszaka jött volna haza a pusztáról, a derék János egy régi módi fölborulást rendezett az utczán s kidobatta a gazdát a második ülésből az árok vizébe.

Miska polgártárst aztán, ahogy lucskosan, mint egy kiöntött ürge, hazament, a két asszony minden rugdalózása daczára ágyba fektette, orvost hívtak, a doktor azt mondta, egy hétig feküdni kell. Hűtés. Veszedelmes hűtés.

– Azt hiszi, bolond vagyok – förmedt rá Thor rekedten, – félliter vörös bor tormával, aztán készen van. Ha az öreg béres ki tudott gyógyulni tőle, én is ki tudok.

De azért csak fekve maradt, mert nagyon könyörögtek neki.

– Mindenre rávesztek – nyögte nekibúsultan s mivel azt mondta neki a doktor, hogy ne pipázzon, egy heti permanens pipázást vitt véghez.

Addig az asszony ügyelt kint a póstán, intézkedve János szakavatott útmutatása mellett. A vasutra is kiment, búzát föladni.

– Nem ez, Fehér úr, mondta a pénztárnál, mikor fizetett, csak úgy veszekedve, mint az ura egykor. – A harmadik díjszabás szerint… Aspang-vasut, Pernitz, Oed, Gutenstein… Tessék csak megnézni a harmadikban.

Fehér István úr zavarodottan turkált az állvány könyvei közt a harmadik díjszabás kötete után.

Macskatörténet.

vendéglőben, ahova étkezni járok, van egy macskafamilia. Mr. Jancsi, a férj, egy rettenetes komoly nagy állat, legalább is akkora, mint másfél közönséges macska. Különben kényur s a talpaival szokott rendet csinálni a familiában. A multkoriban tanui voltunk, hogy mint verte el Mme Czilit. Madame ugyanis megunván az otthonülést, tavaszi útra szánta el magát. Kisurrant a korcsmaajtón s vidáman állott meg a forgalmas utcza járdáján. Azután lassan sétálni indult, s a legközelebbi kapun betért. Ott egy butorraktár van, amelynek a padlásán több macskacsalád foglalkozik azzal, hogy a divánok rúgói közül kiszedegesse az egereket. Ide ment föl s ezek társaságában töltötte mintegy másfél napig az időt, amidőn aztán belátta, hogy haza kell mennie.

Jancsi, ki e másfél nap alatt semmivel sem árulta el az emésztő kínt, ami a belsejében dúlt, a szoba közepén feküdt s a megelégedett macskák szokása szerint azzal foglalkozott, hogy kénye-kedve szerint hol az egyik, hol a másik oldalára vetette magát. Madame belépett az ajtón. Jancsi fölnézett s mint a hősök szoktak, egy ideig mereven bámult maga elé. Azután fölugrott, madame elé járult s hatalmas talpaival kétszer arczul ütötte.

Ezt csak azért hozom föl, hogy illusztráljam vele madame szerénységét. Szelíd és feltünően csendes állat ez a macskaasszony, amely a kapott arczulütések után hangtalan léptekkel kullogott lakásuk felé, amelyet ezidőszerint egy, az udvarra dobott szőnyegdarab képez. Madame igen csendes hölgy, ideálja a nyugodt háziasszonynak. Férjét tiszteletben tartja s olykor, napsugaras délelőttökön indíttatva érzi magát, hogy fölmászszon hozzá az ablakpárkányra s megnyalja a füleit. Jancsi úr vegyes érzelmekkel szokta fogadni a hódolatokat. Olykor csöndes megadással tűri a nyalakodást, máskor a lábába harap. Czili ilyenkor nagyot ugrik s lefekszik egy kaktuszcserép alá, ahol az exotikus paréj árnyékában egészen olyan, mint egy oroszlán gyémántkiadásban. Onnan aztán félve pislog át az úrra. Mondom, igen nyugodt kedélyű állat ő s legutóbb, midőn anyának érezte magát, határozottan meglátszott rajta, hogy gondterhelten jár-kel az udvaron, helyet keresve a gyermekei számára. Később talált is a sarokban, ahova odahúzta a szőnyeget.

Pár nap után, midőn már a körülményekhez képest jól érezte magát, meglátogatta Jancsi. A komisz dög idegenül nézett végig a vak apróságokon, pedig valamennyi olyan volt, mint ő. Egy feléje mászott. Jancsi hozzászagolt, aztán birizgálni kezdte a lábával. Utóbb pedig, nem tudni miért, nagyot ugrott s elment.

Itt kezdődik madame szerencsétlensége, gondolataiba való sülyedése, amely, én azt hiszem, utoljára is őrülésben fog végződni. Mert Czili, amint látta, hogy monsieurnek valami baja van, utána ment, hogy engesztelje. Jancsi bent aludt a szobában a divánon ép azon a helyen, ahol János úr, a törzsvendég szokott ülni. S míg Czili odajárt, merénylet történt a kisdedek között.

Mert kevéssel azután, hogy Czili a sarokba húzódott, egy nagy fekete macskát, aki sétálás szempontjából ép átmenőben volt a korcsma háztetején, szülési fájdalmak fogták elő. Előfordul ez a közönséges életben. Bement egy lyukon a padlásra s ott kilencz koromfekete vastagfejű kölyöknek adott életet. Ahogy ez megtörtént, odébb ment ez a, hogy úgy mondjam »vorübergehend einquartiert« macska, valószínüleg, hogy eleség után nézzen, s ott hagyta a padláson a kilenczeket nagy nyávogások között. A Kati cseléd aztán megtalálta az úrfiakat s iszonyú tervet gondolt ki, amelyet végre is hajtott.

Czili bement Jancsihoz. A kényúr épen jókedvében volt s hamar megbékült. Monsieur és madame együtt jöttek ki az udvarra. Czilike nehány lépéssel – macskalépéssel – hátrább volt. Az úr elébb ért a fészekhez s miután előbb belebámult, sokatmondó pillantással fordult vissza. Madame ahogy odaért egy pillantást vetett a családi tűzhelyre, megmeredve állott meg.

A fészekben Czili kilencz czirmos kis fia között mint egy-egy tízkrajczáros tintásüveg gurult föl-alá gomolyagba verődve a kilencz fekete macskafiók.

Jancsi megvetőleg tekintett az asszonyra s emelt fejjel távozott. Czilike csak állt ott; hol az urára nézett, hol a fészekre s valószínüleg ekkor pattanhatott meg egy ideg az agyában. A macska tényleg nagyon sokáig bámult a fiókok közé s kétségbeesett gondolatok támadhattak az állat kis fejében. Csak nézett, nézett bele ebbe a tizennyolcz főnyi családba bárgyun, a fejét lehajtva s ha lehetne macska képében megrajzolni a kétségbeesést, Czilike jó modell lett volna hozzá ebben a pillanatban.

Azután nyugtalanul kezdett járni előttük, csakugy forogva, mint az oroszlán a ketreczében. Majd meg leült s végre megkísérlette eltávolítani a czirmosakat a feketéktől, de a nagy gomolyagban nem sikerült rendet csinálni.

Czili kezdett ezekben a napokban megváltozni. Megnyult és a fölismerhetetlenségig elvékonyodott. Hogy megfogyjon, abban bizonyára közreműködött a tizennyolcz fiók, a kiket végre is táplálni kellett, de ily mód felett való elsoványodásnak okvetlen valami lelki zavar lehetett a szülőanyja. Határozottan meglátszott rajta a töprengés, a kín a fejében, hogy mint jöttek vajjon ide ezek a fekete porontyok. De szelíd karakterénél fogva, ha nem tudta is megmagyarázni magának az eredetüket, csak ugy bánt velük, mint a fiaival.

Több mint két hét kellett hozzá, hogy a fölbomlani készülő egyensuly valamennyire helyre álljon Czili fejében. Lassankint megszokta a feketéket s ha egy-egy vándorútra kelve, kimászott a fészekből s tehetetlen vakságában több rendbeli széklábakkal összeütközésbe jött, a fogai közé vette s gyöngéden vitte vissza tizenhét kortársa közé. Sőt Jancsi, a piszkos kényur is megállott olykor tetszelegve a család előtt s néha hizelegve lökte Czili elébe a csontokat, a melyekről a húst már lerágta.

Nézetem szerint a macskák nem tudnak tizennyolczig számolni. Mert mikor a törzsvendégek aztán hordani kezdték haza a macskafiókokat, Czili eleinte nem vette észre. Csak később, mikor már öt–hat darab eltünt, kezdett madame visszatérni abba a megkompolyodásba, a melynek egyszer már betegje volt.

Egyszer aztán nem volt több otthon belőlük, csak tíz. Czili mikor először észre vette ezt a fogyatkozást, nem hitt a szemeinek. Közibük feküdt s ugy nézett szét, hogy akkora tömeg nyüzsög-e most is az oldalán kétoldalról, mint máskor. Ahogy aztán fájdalmasan meggyőződött a valóról, kiugrott onnan s távolról nézte a csapatot. Már fölébredt benne a sejtés.

De még nem volt teljesen tisztában azzal, hogy itt aknamunka folyik. Körüljárt külön-külön minden oleander vedret s panaszos kiáltással bujkált a bokrok között. A czudar Jancsi mindezt kaján mosolylyal nézte. Nem tett semmit, csak hevert a napon s hogy a kényelem teljesebb legyen, pipázna is, ha egyáltalán tudnának a macskák pipázni. Csak néz, néz a szemközt levő falra oly bután, hogy a szeme feketéje olykor egészen eltünik a sárga golyóban.

Czilike pedig csak nézte napról-napra a család fogyását. Mind jobban hagyja el az esze, a mi érthető s elfogadható is. Előbb az a csodálatos megszaporodás, most ez a rejtelmes tünés… Rettenetes ez.

Pár nap előtt a kismacska-állomány lefogyott négyre. Czilike töprengve jár az udvaron. Félbolond. Ha a szomszéd törzsvendég »soha zavarba nem jövő« napernyőjét elébe nyujtom, nem ugrik félre, hanem elszántan neki megy, mintha nem is látná.

Tegnap megint elvittek két kis macskát. A megmaradt pár, egy czirmos meg egy fekete őserővel rohan Czilike után – a szemük kinyilt már – amerre csak megy.

Czili ilyenkor megáll és búsan néz hátra. Várja a többit s bizonyosan azt hiszi, hogy előjönnek valahonnan, csak el van rejtőzve épen valahány…

Ma megjött a fekete macska. Keresi a fiait. Nem mer lejönni a háztetőről, mert a kényúr ott nyujtózkodik az udvar közepén. Csak apró, elharapott kiáltásokkal szól le Czilihez.

A vékony macska-asszony lassu, elnyujtott hangon beszél neki valami nehéz, nehéz történetet.

Egy adag morfium.

z az adag morfium meglehetősen nagy volt, de még sem elég nagy. Ha egy kicsivel több, akkor most minden valószínüség szerint más kezeírása tölti be ezt a rovatot, én meg nagy nyugodtan nézem Ábrahám kebeléből. (Vagy hogy talán ott munkatárskodok a Menyországi Közlönynél – föltéve, hogy oda jutottam volna.)

Mert azt sohasem lehet biztosan tudni. Ha valamikor meghalunk (pedig meghalunk), sok olyan embert találunk az új kovártélyban, akikről azt hittük, hogy a másik részen laknak.

– Nini, én azt hittem, hogy az úr egyenesen a pokolba került.

– Dehogy öcsém, dehogy – feleli majd nyájasan.

Ellenben, ha tudakozódunk egyes érdemesek után, nem akarják ismerni. Nem látta azt ott senki. Nagyobb bizonyság okáért Péter atyus felüti a portási páholyában a nagykönyvet, a »Jelentkezők Névsorát.«

– Hol is – s megökleli a lapokat. – Most öt éve mongya ugy-e, most öt éve. No nézzük. Nincs, nincs, nincs. De nini, nézd csak nézd…

Valóban ott a jelentkezettek között a sok földi jelességben bővelkedett férfiú. Hát mégis csak járt ott. De hiába. Be is van írva a »Jegyzet« rubrikába: »a pokolba utasíttatott.«

Hát ott jó meleg lehet ilyenkor téltájban. Halvány sejtelmem sincs arról, hogy én hova jutottam volna, de hogy valamelyik felé már útban voltam egyszer a magam jószántából, az bizonyos.

A magam jószántából? Ejh, nem lehet azt tudni. Talán az ördög lökött meg, ámbátor hiszen ha már annyira lealázza magát Luczifer ő méltósága, hogy velem incselkedjen, nagyobbat is lökhetett volna rajtam. Meg aztán mikor kész, meglett férfiakat is hordhat haza magához a földről, mit törődne egy gyerekkel. Mert gyerek voltam, tizenöt éves, egyike azoknak a magukba vonuló suhanczoknak, akikből okvetlen pap lesz vagy egyéb nagyon okos ember, mert mindíg a könyv van a kezükben s akiknél a nagy okosságból csak azon alaki hiba következtében nem lesz semmi, mert hogy a könyv, amit tanulnak, nem az élettelen testek fizikájáról szól, hanem inkább az élőkéről, előadva a kiválóan jeles és tudós anatomus Paul de Kock úr által.

Ezen hivatalomon kívül pedig, izé, hogy is mondjam, – ej, ki vele nyiltan – patikárius-inas voltam, akár hiszik, akár nem. Különben élő ember Kovács papus, tessék tanúbizonyságot kérni tőle, mivelhogy nála tanultam ki a mesterséget, ezt a doktorok csáklyáját, amivel a halál kapujából vissza szokták rángatni a beteget. (Már akit visszarántanak. Némelyikbe azonban nem lehet beleakaszkodni. De minek is, mert mi lenne kérem alásan a világból, ha senki sem akarna meghalni.)

Beláttam én ezt már akkor is és ennélfogva meg akartam halni. A voltaképenjét már nem tudom a dolognak, tudniillik azt, hogy miért. Csak úgy sejtem, mint a macska az esőt, látom otthon az ódon olajnyomatokat a diván fölött, fekete diván volt, fehér porczellán gombokkal… sokszor törtem a fejemet rajta, mint lehet a porczellán szegeket beverni kalapácscsal, a nélkül, hogy eltörnének. Ezen a divánon kaptam be egy darab sósavas szunyalt (nem állat ez, hanem így hívják magyarul a morfiumot), egy pohár vízben, látom az anyám arczát, ahogy elfakadt sírva szegény, mikor megtudta.

Mert úgy volt a dolog, hogy nem tetszett sehogy sem a mesterség. Borzasztó korán fölkellett kelni, képzeljék, öt órakor s elmenni a patikába. Öt óra! Rettenetes az. Azelőtt el sem birtam volna gondolni, hogy vannak emberek, akik fölkelnek öt órakor. Azután a patika, a tégelyek, csészék, kenőcsök – mikor még pár hónappal előbb arról ábrándoztam, hogy testőrkapitány leszek, mint D’Artagnan a Trois mousquetairesben… Igen hát. Nagyot zökkentem bele a valóságba és a valóságnak a csunyábbik része minduntalan a nyakamba szakadt. Ügyetlen voltam elképzelhetlenül, egy üveggyár megélt volna abból, amit összetördöstem. S ehez iszonyatos félelem járult. Hogy soha sem fogom megtanulni ezt a sok latin nevet s ha kétségbe esve gondolkoztam ezen, úgy tetszett, hogy vigyorogva nevet rám a szappanspirituszos üveg. (Később sikerült a földhöz vágnom azt is.)

Azután nem voltam kereskedő lélek, ellenben a provizorom, az öreg Balog, végtelenül büszke volt rá, hogy ő milyen üzleti erő. Az is volt, de rosszúl hegedült s akit hogy a nyájas szava révén megnyert vevőnek, a hamis nótáival mind elkergette. Hát bizony korholt egyre-másra, pedig eleget dícsértem a nótáit.

– Ez a Repülj fecském volt ugy-e? – kérdeztem tisztelettel.

Haragosan förmedt rám s az állát birizgálta a hegedű vonóval.

– Nincs füle? A Czinka Panna nótája volt ez – tette hozzá merengve.

… Az az, a Czinka Pannáé… Mert hogy azt senki sem ismerte, ennélfogva minden elhibázott nóta a Czinka Pannáé volt.

Reggelenkint jöttek be az anyókák, amint a piaczra siettek a garabolyokkal.

– Lelkem ifjuram – tették le a négy krajczárost a fehér márvány pulpitusra – adjon valamit nekem, jó orvosságot. Italban adja lelkem, mert iszonyatos, amilyen görcseim vannak.

Hát hiszen az ellen igen jó orvosság a tinctura universalis, az mindennek használatos. Először mert tizenhét féléből van összekeverve, másodszor mert fekete mint a tinta, harmadszor meg olyan keserű, hogy iszonyatos. Az anyókák összerázkódtak, ahogy megitták s úgy szétszaladt az arczukon a keserűségtől minden vonás, hogy lehetetlen volt rájuk ismerni.

Balogh csak későn vette észre az én gyógyító működésemet.

– Jaj öcsém, – mondta kedvetlenül – maga mind elkergeti innen az asszonyokat azzal a veszett itallal.

– Hogy tetszik gondolni? – hebegtem megzavarodva. – Hiszen gyomorfájás ellen valót kértek…

– Ej, dehogy – tört ki boszúsan. – Édeset akarnak azok. Az a betegség csak titulus bibendi.

Hát ilyen fiaskókat vallottam. Hamarosan elment minden kedvem a mesterségtől s tétovázva állottam meg a kenőcsök keresése közben, hogy uram isten, mit csináljak most. Nem tudtam, nem tudhattam sehogy… Minden vidámságom odaveszett, csak úgy bolyongtam, mint az árnyék. Gyerekes fatalizmus vett rajtam erőt, bánom is én, ahogy lesz, úgy lesz… azonban de jó volna valami kicsike földrengés, hogy a fejemre esne egy kémény.

Történt aztán, hogy este, amint mennék hazafelé, egy dobozt ad a kezembe Balogh.

– Ebben morfium van. Elviszi a Kotányi doktor urnak. De csak a saját kezébe adja. Érti?

A föltételezés, hogy még ezt sem értem, bántani kezdett.

– Nem értem – vágtam oda gúnyosan.

Azonban Balogh sem értette el.

– Nem érti? – süvítette lenézőleg. – No jőjjön ide, majd ujra elmagyarázom.

Denique elmentem a morfiummal Kotányihoz. De a doktor nem volt otthon s nem adhattam át. A doboz a zsebemben maradt, vele mentem haza.

Sem ekkor, sem mikor lefeküdtem, nem volt vele semmi tervem. Este még meglehetősen jókedvüen időztem a kávéházban és caramboláztam az apámmal, aki akkor kezdett bevezetni a billardművészet titkaiba. (Kárba veszett idő volt az is.)

Hanem reggel, ahogy eljött a rémületes öt óra… Nem tudom, mi vitt rá. Sokszor gondolkoztam ezen, hogy ugyan miért, miért tettem, de nem találom meg tisztán az okot. Esős, őszi hajnalodás volt, a vén Arany Oroszlán udvarán a fákról csepegett a víz, hullott a levél, olyan jó lett volna heverni tovább, de nem lehet, nem lehet no. Kedvetlenül huztam föl a kabátom s ahogy a zsebébe nyulok, ott a skatulya. Hirtelen nyitottam föl a kis kerek fadobozt s a tartalmát beleszórtam a vizes pohárba. A nélkül, hogy határozottan tudnám, mit csinálok, ittam ki a mérget. Nem éreztem semmi undort, pedig különben igen kesernyés és ostoba íze van neki.

Megnyugodva vettem a kalapomat. Meg is reggeliztem, mielőtt távoztam volna. Csak mikor az ajtónál vagyok, jut az eszembe, hogy szólni kellene mégis annyit, hogy hát az isten áldja meg magukat, engem már nem látnak.

– Ejh, minek…

S ahogy kiléptem az utczára, nevettem magamban, hogy milyen egyszerű mindez. Délben üresen marad a helyem az asztalnál, mert addig okvetlen megöl a morfium. Még most is emlékezem rá, hogy semmi érzékenykedés nem volt bennem, a rendes siető lépésekkel haladtam át a néptelen utczákon a patika felé. A Gál-ház előtt az öreg éjjeli őrnek én voltam az órája. Ha látott reggel arra elmenni, fölvette a boltajtóból a subáját és haza tipegett.

– Jó reggelt – mondá.

Bánom is én, – gondoltam. Nekem ugyan már kívánhatsz, amit akarsz.

De hát miért?

Csak ekkor kezdtem gondolkozni, hogy igen, hát miért is voltaképen? S hogy nem tudtam feleletet adni magamnak, hirtelen undorral szedtem ki a zsebemből a fadobozt s beletapostam a Kárász-ház előtt a sárba. Ne, kutya, ez a tied.

Azonban az annak már teljesen mindegy volt, amint hogy nekem is. Futó bágyadtságot éreztem olykor s támolyogni kezdtem. A gyógyszertárban hamar észre vették, hogy valami bajom van.

A provizor beszélgetni kezdett a másik segéddel a mai fiatalság romlottságáról. Imhol a kölyök még alig nagyobb, mint egy jókora téli csizma és már is korhelykedik. Bizonyosan egész éjjel dőzsölt az akasztófa… ni, még egyenesen sem tud állni.

Hát nem igen. A patika forgott s a méltóságteljes Baloghot egyszerre csak körbe láttam futni magam előtt. Reszketve vontam le a laboratoriumba a kezénél fogva a másik gyakornokot, Aigner Bélát. A szőke, halovány fiú ijedten követett.

– Mi bajod?

Zavartan motyogtam neki.

– Adj valami antidotumot, mert morfiumot ettem.

Béla kapkodva kezdte főzni a legsötétebb sarokban az ellenszereket. A többire már csak nagyon homályosan emlékszem. Hogy a magnesia usta használt-e, amit ő kevert, vagy talán aklimatizálódva volt a vér, az idegek a folytonos méreggel való bánásban, nem tudom. Állítólag a laboratoriumból a magam lábán mentem haza. Otthon az udvaron tévelyegtem egy darabig, nem mertem bemenni. Azután keresni kezdtem a konyhában az anyámat.

– Nincs itt – mondták.

– Nincs? – s ugy éreztem magam, mint akinek minden számítása egyszerre összezavarodik.

A kamrában azonban megtaláltam, ahol befőttes üvegeket rakosgatott.

– Mama, mama…

Csodálkozva nézett rám, hogy mit keresek otthon ilyen szokatlan időben. Lehajtott fejjel, restelkedve feleltem:

– Meg akartam magamat ölni…

Lábjegyzetek.

1) A pusztázó gúnyneve a tanyai népnél. Azt jelenti, hogy: zsaroló.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SZEGEDI PARASZTOK ÉS EGYÉB URAK ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SZEGEDI PARASZTOK ÉS EGYÉB URAK

- Tartalom.

- Megöltek egy legényt.

- Förgeteg János, mint közerő.

- Subavásár.

- Bicskavásárlás.

- Alku.

- Förgeteg a kompaktornál.

- Terefere a csárdában.

- Az okok.

- Délebéd.

- Tanyák a hó alatt.

- A vacsorakérdés.

- Infanterist Csupak.

- Temetés.

- Egy vidám katonáról.

- Omar.

- II.

- III.

- Sejdítés.

- Káplár Papp.

- Harangszó.

- Ruszand.

- Ködben.

- II.

- III.

- Történet a Gomb familiáról.

- Az erdősi állomásról.

- I.

- III.

- IV.

- Macskatörténet.

- Egy adag morfium.

- Lábjegyzetek.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE