A vörös malom
Date: 2026-01-08T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of A vörös malom

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: A vörös malom

Színjáték két részben, 26 képben

Author: Ferenc Molnár

Release date: January 8, 2026 [eBook #77650]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Franklin-Társulat, 1923

Credits: Albert László from page images generously made available by the Hungarian Electronic Library

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK A VÖRÖS MALOM ***

A VÖRÖS MALOM

SZÍNJÁTÉK
KÉT RÉSZBEN, 26 KÉPBEN

ÍRTA

MOLNÁR FERENC

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT
magyar irod. intézet és könyvnyomda

KIADÁSA

Előadási, fordítási és minden egyéb jog fenntartva.

*

Copyright 1923 by Hans Bartsch, New-York.

Franklin-Társulat nyomdája

SZEMÉLYEK

EMBEREK:

János | Somlay
Ilonka, a felesége | Pécsi B.
Tanító | Kertész
Etel, a felesége | Komlóssy I.
Költő | Dávid
Palmyra | Hegyi R.
Postatiszt | Gárdonyi
Öreg szolga | Réthey
Képviselő | Hatvani K.
Marcsa | Nép E.

BÁBUK:

Mima | Darvas Lili
Alfonz | Tarnay
Claribella | Horváthy E.
A férj | Ihász A.
Croupier | Vándor
Biró | Hatvani E.
Francia nő | Kászonyi G.
Portás | Lubinszky
Öreg kártyás | Szarvasi
Fiatal kártyás | Belay
Szobalány | Orosz V.
Levélhordó | Németh
Groom | Hajós
Pincér | Takács
Maitre d’hotel | Antalfy
Fräulein | Bera P.

Kártyások, málhahordók, pincérek, parasztok.

ÖRDÖGÖK:

A Rex Infernus | Tiszay
Adjutánsa | Pártos
Magister | Gellért
Malacoda | Toronyi
Rubicante | Körmendy
Draghignazzo | Ábel
Alichino | Dinda
Calcabrina | Gyurkovits
Scarmiglione | Kovács
Cagnazzo | Kollár
Barbariccia | Gerő
Libicocco | Kiss
Ciriatto | Garas
Graffiacane | ifj. Hatvani
Farfarello | Korponai

Árk-ördögök, zászlótartók, ördögfiókák.

Történik a pokol mélységes fenekén.

Először adták a budapesti Magyar Színházban 1923 október 9-ikén.

ELSŐ RÉSZ.

A pokolban. A szín háttere: síma fekete függöny. Vérvörös szőnyeg a földön. Ugyanilyen szőnyeggel bevont lépcső vezet le a színpad egész szélességében a zenekarba. A zenekarban karosszékek, szemben a színpaddal.

A színpadon oldalt földgömb, állványon.

Kis ideig üres a színpad.

Malacoda ördög nagy amerikai pápaszemmel, vörös zubbonyban, balról besiet, a középig jön. Drótnélküli telefonkészüléket hoz, ezt szájához és füléhez illeszti. Halló! Igen. – Itt a pokol mélységes feneke. Igen, kérem. A Magister kísérleti telepe beszél. Én vagyok, Malacoda adjunktus. Tudomásul veszem és a Magisternek azonnal jelenteni fogom. Értettem, kérem. Igen. Őfelsége, az udvar és a magas kormány elindult és néhány perc mulva programm szerint ideérkezik. Köszönöm.

Balról besiet a Magister. Mérnök, feltaláló a pokolban. Talpig vörösben. Frakkja, nadrágja, harisnyája, cipője vörös, csak inge, nyakkendője és mellénye fehér.

Magister. Nos, Malacoda?

Malacoda. Ebben a pillanatban jelentik telefonon, mester, hogy az udvar elindult. Néhány perc mulva itt lesz Őfelsége és a kormány.

Magister. Köszönöm, Malacoda. Csodálkozva nézel rám. Fanyarul mosolyog. Igazad van. Szégyen, de izgatott vagyok. Kérlek, ezen a nagy napon állj fokozottabb mértékben rendelkezésemre.

Malacoda. Hű szolgád és bámulód, uram, félmillió év óta. Jóban, rosszban. Ideges vagy.

Magister. A hiúság teszi. Nem csoda. Még itt a pokolban is fázom ettől a naptól. Malacoda! Ma megindul, először indul meg a gép, a nagy találmány, amelyen félmillió év óta dolgozunk. Elgondolni, hogy annyi munka, annyi kínlódás után, végre kész és publikum elé kerül! Elgondolni, hogy ott áll, lent a nagy gépteremben, befűtve, minden porcikájában munkára készen és hogy ma végre megmutathatja, mit tud. Az én találmányom, pokoléletem nagy műve, a vörös malom, a Corruptor Magnus, a Psychocorruptor Infernalis, a pokoli gondolat és az ördögi ötlet legszebb mechanikai csodája!

Malacoda. A te lángeszed dicsősége, mester! Te vagy a pokol Marconija!

Magister. Kevés!

Malacoda. A pokoli Edison!

Magister. Még ez is kevés!

Malacoda. Te vagy a poklok Leonardo da Vincije!

Magister. Ez már beszéd! Ah, Malacoda, csakhogy ma végre odajuthattunk, hogy levethettem a munkászubbonyt és felölthettem az ünnepi ruhát felséges uralkodóm tiszteletére, aki eljön az ő kíséretével, megtekinteni a találmányomat. Ah… Malacoda! De hagyjuk most a lírát. Nem kell érzékenység. Hidegvér, ezer szem, nyugodt kéz. Milyen az új frakkom?

Malacoda. Kifogástalan.

Magister. Mert erre is sokat adok. Nem vagyok elhanyagolt szobatudós. A zseni legyen szép, kívülről is. Zsebkendőt tart az orra alá. A parfümöm?

Malacoda. Bódító.

Magister. Szintétikus. Magam kevertem. Sokkal intenzívebb, mint az igazi záptojás. Kénhidrogén és ammoniák. Csodabüdös. Kéjjel szagolja.

Malacoda. Elragadóan büdös.

Magister. Köszönöm ezt a kis hizelgést is, Malacoda. Jól esik. Kezet szorít vele. De most munkára. Az utolsó ellenőrzés. Az utolsó utasítások. Tapsol. Scarmiglione! Alichino! Calcabrina! Cagnazzo! Barbariccia! Libicocco! Draghignazzo! Ciriatto! Graffiacane! Farfarello! Rubicante!

A megnevezett munkás-ördögök nevükre egyenként beszaladnak. Mindeniknél valami gépész-szerszám van. Jobbról-balról jövet köréje kuporodnak. Barbariccia lemegy a zenekarba.

Magister. Már jelezték az udvar érkezését. A bemutatás nagy napja elkövetkezett. Ti hű munkatársaim voltatok a gép megépítésében. Ma mutassátok meg, hogy igazán a tűz gyermekei vagytok, és méltók vagytok a nevekre, amiket a nagy Dante adott nektek. Legyetek fürgék, ügyesek, gyorsak és okosak a kezelésben.

A munkások. Igen, mester.

Magister. Rendben van minden?

A munkások. Igen, mester.

Magister. Emeltyű, szellentyű, billentyű, forgattyú, tolattyú, lengettyű, dugattyú, lövettyű?

A munkások. Rendben van, mester.

Magister. Kelepek, telepek, szelepek?

A munkások. Igen, mester.

Magister. Alapok, kalapok, falapok?

A munkások. Igen, mester.

Magister. Minden legkisebb részecske jól simul, nyomul, mozdul, tolul, fordul?

A munkások. Simul, nyomul mozdul, tolul, fordul.

Magister. Hát akkor…

A nézőtérre belép egy ördög, a pokol királyának adjutánsa.

Magister. Nos? Mi az?

Adjutáns harsányan kiáltva. Vexilla prodeunt Regis Inferni!

Magister. Ah! Máris? A szívére teszi a kezét. A munkások felugrálnak.

Barbariccia a zenekarból. Vexilla prodeunt Regis Inferni!

Magister. Vexilla prodeunt! Őfelsége zászlói közelednek! Itt a nagy pillanat! Gyorsan! Cagnazzo, Barbariccia! A reflektorokhoz! Malacoda, szólj a zenekarnak! Scarmiglione, a dinamohoz! Alichino, a lendkerékhez! Calcabrina, a kazánokhoz! Libicocco, a centrifugához! Draghignazzo, a manométerhez! Ciriatto, az olajozókhoz! Graffiacane, a hanglemezekhez! Farfarello, az áttételekhez! Rubicante, fel a gépmesteri hídra!

Ahogy mondta, mind elrohantak, jobbra-balra. Most egyedül marad. Egy-két lépcsőt lejön a zenekarba. A színfalak mögött megszólal az Ördöghimnusz. A nézőtéren át bevonul Sátán, a pokol királya, udvarával. Elől jön az adjutáns, aki az imént kiáltott. Utána a két zászlótartó a két feketevörös zászlóval. Utánuk egyedül a Sátán, talpig vörösben, hatalmas szarvakkal, koronával a fején. A Sátán után a hét árk-ördög, kis koronával a fejükön, kétágú villával a kezükben. Lassan vonulnak előre. A két zászlótartó a zenekaron át a lépcsőzetre megy és jobbról-balról feláll. A zene elhallgat.

Magister. Hódolattal üdvözlöm ő pokoli felségét, hatalmas uramat, aki megtisztelte szerény munkám hajlékát.

Adjutáns. Őfelsége szívesen jött a nagyhírű találmányt megtekinteni. Reméli, hogy nemcsak az ő megelégedését, de az egész pokolfajzat dicsőségét fogja kivívni a mester találmánya. Őfelsége azt kívánja, hogy minden felesleges ceremónia mellőzésével azonnal térjünk a dologra.

Magister. A felség óhaja parancs. Méltóztassanak helyet foglalni. Az udvar bevonul a zenekarba és helyet foglal a karosszékeken. A két zászlótartó lemegy a lépcsőn és jobbról-balról a földre kuporodik.

Magister felszalad a színpad közepére. Úgy hát… Felséges uram, magas kormány, engedelmükkel röviden ismertetni fogom találmányom lényegét. Én egy emberrontó gépet csináltam. Műszaki neve: Psychocorruptor. Psyché: az lélek. Corrumpere: annyit tesz mint: elrontani. Tehát: «Psychocorruptor» azt jelenti, hogy lélek-elrontó. Az én gépem igazi büszke ördögi gondolat. Beledobsz egy ártatlan, tiszta, becsületes embert és egy óra mulva másik végén kijön egy kész gazember. Ez az egész. Hogy mi volt vele a célom? Semmi. Szeszélyből csináltam, mint Edison a grammofont. Ötletből, viccből, nyugtalanságból, gonoszságból, zseniből! Ördögi feladat: rontani. A jóból rosszat csinálni. És ezt produkálja ez a hatalmas malomgép, amely itt lent türelmetlenkedik a lábunk alatt a nagy gépteremben. A jó emberből rosszat csinál. Ahogy beledobod a jó embert, sorra őrli meg az illuzióit, koptatja a hitét, szaggatja a tisztességét, megtöri a szeretetét, bepiszkolja a szerelmét, megkeményíti a szívét, elveszi a becsületét, – megőrli, mint a malom, mindazt, ami benne nemes, ami isteni!

Az udvar. Bravó!

Magister meghajol. Fenn a földön vannak már régóta ilyen emberrontó intézmények. A nagyvárosok. Az ártatlan vidéki jófiú felmegy Párizsba és húsz év alatt Párizs elrontja. De ez húsz év. Az én gépem ezt egy óra alatt végzi el. Rohamosan vágtat át az ember a malom rekeszein, lélekzethez se jut, s a gép elvégzi hatvan perc alatt azt, amihez egy romlott nagyvárosnak évtizedekre van szüksége. Félmillió évig dolgoztam, felséges uram, ezen a gépen! Néha már-már kedvemet vesztettem, de akkor eszembe jutott, hogy milyen istentelen gazságot csinálok, – és ebből újra meg újra erőt merítettem. Ma végre itt áll készen a bemutatásra, az első kísérletre. Felhasználtam hozzá mindazt, amit az emberi kutatás a mai napig kitalált. Teremteni mi nem tudunk, felség. De amit más teremtett, azt rosszra felhasználni a lángész szikrázásával, – ez a mi dicsőségünk.

Az udvar. Bravó!

Magister. Nincs az az anyag, nincs az az erő, nincs az a gépészi kombináció, ami ebben a malomban benne nem volna. Holt és élő anyag keveredik benne egy csodaszörnyeteggé, melynek külseje érc, de belseje izzik, nyüzsög, a mindentől ami benne van.

Adjutáns. Őfelsége azt kérdi, hogy mégis, milyen anyagokból és milyen szerkezetekből van összetéve a malom.

Magister. Van ebben minden, felséges uram, de itt nem üres szó az, hogy «minden», de minden, minden van ebben a gépben.

Ha felségteknek van türelme hozzá
Picinyke részét elmondhatom annak,
Mi benne ég, forr, mozdul, fordul,
Simul, hajlik, lendül, visít, csikordul!
Van benne vas, nikkel, réz, ezüst, bádog,
Gleccserjég, grammofonlemezen átok,
Kutyagyomorsav, drótkötél, kő, festék,
Festett képek, szép reggelek és esték.
Van benne durhigany, szén, selyem, fa, tolattyú,
Lánc, kapocs, anyatej, élő hattyú,
Platina, vér, higanygőz, tövis, éther,
Fogideg, esővíz, jódezüst, mikrométer,
Napfény, holdfény, sróf, kéksav, csepű, gyanta,
Ópium, brokát, cukor, zenebanda,
Kvarcfény, orgonasíp, mész, gőz, gáz, posztó,
Glicerin, cérna, kard, áramelosztó,
Keresztfejvezetéktartó, planéta,
Gummi, női haj, csalán, spirochéta,
Rubintengelyágy, békateknő, újbor,
Csikóbőr, pajzsmirigy, csigabibor,
Szakállszőr, porcellán, szijj, rózsabimbók,
Májmétely, kénsav, mákony, pisztoly, csimbók,
Alizarin, bőr, rozsda, drót, sár, túró,
Tartalékkapocságy, bróm, gyémántfúró,
Szög, nyirok, ólomszuperoxid, kókusz,
Tű, gyapot, zománc, kés, fékpofa, lókusz,
Gyöngyház, jég, kamgarn, finomszövésű,
Cső, lift, só, kén, fű, áramszedő fésű,
Lengettyű, sóhaj, tömszelence, kaptár,
Arany, hamuzsír, pálmabor, naptár,
Madártoll, kapcsolócsap, tányér, tálca,
Gyopár, tengervíz, gyapjú, rostélypálca,
Izzadság, zongora, ital, étel,
Falevél, fogaskerékáttétel,
Turbina, lószőr, olló, lencse, borsó,
Fenyőtoboz, kormánycsavarorsó,
Konnektor, kompresszor és kommutátor,
Kastély, palota, villa, kunyhó, sátor,
Kert, part, hegy, völgy, sírás és kacagások,
Felhők, szerelmek, kéjes halódások,
Ölések, ölelések, csalódások,
Minden, ami kapcsol, és ami bont…
Minden, ami kapcsolódik… és ami ront…
Minden van benne. Milliónyi szóval
Csak milliomodrészét mondhatnám el
Annak, mi benne ég, forr, mozdul, fordul,
Simul, hajlik, lendül, visít, csikordul,
S beszél!… Mert végül… Van benne… Ah bocsánat
Az izgalomért, mely urrá lett most rajtam,
De felnyerít az ördögvér a szívben,
És lobbot vet az ősi tűz vad lelke,
Mert még valami van benne, felségtek,
Anélkül hitvány földi eszme lenne…
Felséges uram… ember van benne!

Izgatottan, fáradtan ül le a lépcsőre, ott vizionáriusan, tranceban, halkan mondja:

Magister. Preparált emberek vannak benne, felséges uram. Rab lelkek és testek, amiket a földön fogdostam össze. Itt a nagy műtőteremben sok ezeréves életre preparáltuk őket. Vágtuk a testüket, hipnotizáltuk a lelküket… szereket kaptak… elevenen vannak bebalzsamozva… élő bábuk… némelyiknek három szíve van… és nincs veséje. A másiknak kiszedtük az idegeit. Az agyvelejükön lékek vannak. Az egyiknek nincs becsületérzése. A másiknak háromszoros adag érzékisége van. Az egyik csak felejt. A másik csak emlékezik. A harmadik csak hazudik. Élnek és mégis bele vannak komponálva a gépbe. Sugarak és áramok igazgatják őket. Lemezek beszéltetik őket. Könnycsatornák ríkatják őket Csiklandós sugarak nevettetik őket. Erős áramok forralják őket. A szerelmük égő hipnózis… a gonoszságuk alkohol… a közömbösségük kokain… a rajongásuk hasis… Rettenetes dolgot csináltam a rabjaimmal… de most felségesen játszanak benn a gépben… úgy illeszkednek bele, mint a kerekek, szijjak csavarok, dugattyúk… összejátszanak a géprészekkel, a sugarakkal, az áramokkal… Hirtelen felkiáltva. Óhajtod látni a babáimat, felség?

Adjutáns. Őfelsége a legnagyobb érdeklődéssel kéri az ily módon preparált emberbábúk bemutatását.

Magister felszalad a lépcsőn. Rubicante!

Rubicante (beszalad, megáll.)

Magister: A babákat!

Rubicante. Igenis, Magister. Leszalad a lépcsőn, a zenekarban csapóajtót nyit fel, a mélységben eltűnik. Hallatszik, amint mondja: A magister a babákat kéri!

Magister. A babák jégen vannak. Emberi szervezetük nem bírná ki a mi klimánkat.

A babák menete megjelenik a csapóajtóban, felmegy a lépcsőn. Az ördögök körülveszik, terelik őket. A babák: a második felvonás összes szereplői, Mima kivételével. Mind abban a ruhában vannak, amelyben szerepelni fognak. Lassan vonulnak fel, szomorú, élő-halott, néma menet, lehunytszemű, hipnotizált rabok. Fenn a színpadon megállnak.

Magister gyönyörködve és büszkén mutat rájuk. A malomköveim, felség! Most némák és bágyadtak. Olyanok, mint a halottak. De ha az áramvezető sugár éri őket, életet kapnak. Rubicante! A viola sugarat!

Viola sugár suhan végig a csoporton. A babák lassan élednek, mozdulnak, előbb igen halkan, majd fokozatosan hangosabban beszélnek. Valamennyi egyszerre kezdi mondani a szerepét, amit a második felvonásban mondani fog. Csevegés, sírás, nevetés, kiáltozás, össze-vissza, mozgással.

Magister vezényelve. Vissza a sugarat!

A sugár lesuhan róluk. A lárma elhalkul, majd egészen elhallgat. Megint a néma, mozdulatlan, halott csoport.

Magister. Vigyétek őket le a gépterembe!

Az ördögök kiterelik a csoportot jobbra.

Magister Rubicantehoz, aki nem ment ki. Most hozzátok Mimát!

Rubicante lerohan a lépcsőn a mélységbe.

Magister. Most, felséges uram, most jön a fő-baba! A nő! A nő, aki ront. A szép. A gonosz. A nő.

Rubicante és az iménti ördögök a mélységből felkisérik a lépcsőn Mimát. Mima fehér ruhában, sápadtan, lassan megy fel a lépcsőn, mint ahogy a többi baba ment. Fenn a színpad közepén megáll. Az ördögök tisztelettel, lábujjhegyen elhúzódnak tőle, a színpad sarkában a földre kuporodnak.

Magister. Nézd felséges uram, milyen tökéletes! Lángok lobognak a bensőmben, ha nézem. Évezredek kellettek, amíg kitenyésztettem az emberek közt. Egy babyloni leányon kezdtem. Túlságosan vérengző volt. Akkor a lyoni szűz mártirok véréből kevertem rokont egy generációjához. Aztán Messalina-vért kapott. Mikor nem volt elég kegyetlen és elszánt, egy Borgia-rokont kevertem a családjához. Van benne egy Bonaparte-rokon vére. Van benne Petrarca-vér, hogy lágy és költői legyen. Beethoven-vér. És minden nagy komédiás véréből egy csöpp, a régi görög szinészektől egészen Duseig! Mikor megvolt, megszületett, felnőtt, elkárhozott, elraboltam és a műtőterembe vittem, felség. Az ereiben megkettőztem a vérmennyiséget. Az idegeihez még egy idegrendszert szőttem a testébe. Most két ideghálózat reszket benne. A szivéhez még egy szivet ültettem. Most két szíve van.

Adjutáns. Hogy hívják?

Magister. Mindegy. Neve nincs. Én Mimának hívom, mert az latinul komédiásasszonyt jelent.

Adjutáns. Mit tud?

Magister. Mindent tud. Ha én a sugárral igazgatom. Ő az én nagy rontógépemnek a szíve közepe. Felség, óhajtasz mintát látni abból, amit tud?

Adjutáns. Őfelsége kívánja.

Magister a színpad bal szélére megy, az ott elhelyezett kis villanyos kapcsolótáblán megmozdít egy konnektort. Méltóztassanak figyelni. Rábocsátom az áramvezető sugarat. Fel fog éledni. Mozdulatára éles fénysugár éri Mima arcát.

Mima lassan megmozdul, kinyitja a szemét, elmosolyodik, fellélekzik, jobbról-balról a két szívére teszi a kezét.

Magister. Méltóztassanak figyelni. Bemutatom, hogy hogy tud szeretni. A konnektorhoz nyúl. A sugár megrezzen Mima arcán.

Mima nagy, forró szenvedéllyel. Szeretlek minden idegemmel, te szép, erős, forró legény, törj magad alá, csókold sebesre a számat, imádlak mint az Istent, meghalok érted, meghalok érted…

Magister. A konnektorhoz nyúl. Méltóztassanak figyelni. Most gyűlölni fog. A sugár rezzen.

Mima szenvedéllyel. Gyűlöllek minden idegemmel, te rút, gyönge, hideg szörnyeteg, menj tőlem, utálom a szádat, gyűlöllek mint az ellenséget, pusztulj el, pusztulj el! Elhallgat, kis szünet.

Magister. Most egy kis mutatvány. Gyűlölet és szerelem gyors váltakozása. A konnektorhoz nyúl, a sugár rezzen.

Mima. Szeretlek. Gyűlöllek. Szeretlek. Gyűlöllek. Szeretlek. Gyűlöllek. Szeretlek.

Magister. Közömbösség! A konnektorhoz nyúl, a sugár rezzen.

Mima megvetően. Tőlem jöhet, mehet, mondhat, amit akar, bánom is én, még ha főbe is lövi magát, semmi közöm magához.

Magister. Most hazudni fog! Rezzenti a sugarat.

Mima szenvedéllyel. Gyereket akarok, gyereket, tőled gyereket, anya akarok lenni, a te édes, szép gyereked anyja akarok lenni, – forrón felkiáltva. Gyereket akarok tőled!

Magister. Most az ellenkezőjét! Rezzenti a sugarat.

Mima. Nem akarok gyereket, csak gyereket ne, így se tudunk megélni és nem akarok szülni, elrontja a termetemet. Jolán is attól olyan széles, megölöm magam, ha másállapotba jutok!

Magister. Más példa. Rezzenti a sugarat,

Mima. Utálom az ékszert, nem kell, sose viseltem ékszert! Rezzen a sugár. Vedd meg édes, azt a gyöngyöt a Seligmannál, nem tudok aludni, meghalok, ha meg nem kapom, imádom a szép ékszert, azért vagyok asszony.

Magister. Más! Rezzenti a sugarat.

Mima. Kikérem magamnak, az uram nem nyúlt hozzám egy év óta! Rezzen a sugár. Oh, édes, édes, esküszöm, tegnap éjjel az uram karjaiban is rád gondoltam!

Magister. Házasság! Rezzenti a sugarat.

Mima. Nem leszek a feleséged soha! Meg akarom mutatni, hogy nem azért adtam oda magamat, hogy elvégy, nem leszek a feleséged soha! Rezzen a sugár. Ha egy hónapon belül el nem veszel, megcsallak, elhagylak, te gyáva, szégyeld magad, bujkáló szeretődnek jó vagyok, de a nevedet, azt nem adod nekem!

Magister. Esküdni fog! Rezzenti a sugarat.

Mima. Igen gyorsan. Esküszöm anyám életére, hogy fehér, apám életére, hogy fekete, esküszöm szüleim életére, hogy se nem fehér, se nem fekete. Esküszöm boldogult anyám sírjára, hogy itt állok, boldogult apám sírjára, hogy nem állok itt, esküszöm szüleim sírjára, hogy állok is itt és nem is állok itt. Úgy gyógyuljon meg a beteg nővérem, hogy ez, ruháját mutatja, egymillióba került, úgy legyen szerencsém az életben, hogy nem került egy millióba. Esküszöm mindenre, ami szent, hogy nem csókolóztam, esküszöm mindenre, ami szent, hogy csókolóztam. Úgy legyek valaha boldog, hogy ez igazi selyem… ruháját megemelve a harisnyáját mutatja… Úgy légy te valaha boldog, hogy műselyem. Esküszöm, hogy ma hétfő van, esküszöm, hogy ma kedd van, esküszöm, hogy ma szerda van, esküszöm, hogy ma csütörtök van…

Magister: Satöbbi, péntek, szombat, vasárnap. És?

Mima: És esküszöm, hogy megesküdtem, hogy soha nem esküszöm. A sugár rezzen.

Magister. Tud még ezerszer ennyit, de rövid az idő. Még csak néhány apróság. Rezzen a sugár. Egy igen nehéz helyzetben gyorsan feltalálja magát és meg is oldja a helyzetet.

Mima igen gyorsan. Nem igaz, nem igaz, nem igaz, szégyeld magad, hogy betörted az ajtót, mit jelent az, hogy itt vagyok az Ödönnél? Azért jöttem ide, mert beteg szegény, látod, azért fekszik az ágyban és én nem feküdtem mellette, csak ültem az ágya szélén és borogattam és azért vettem le a ruhámat, hogy be ne vizezzem a borogatással és azért vettem le a fűzőmet, mert szorított, és hogy’ borogassak fűzőben, ki borogat fűzőben, mikor nem lehet borogatni fűzőben… de minek is beszélek annyit, pfuj, hiszen te őrült vagy, ez az egész gyanusítás jellemzi a te aljas gondolkozásodat és piszkos fantáziádat, ölj meg, ha akarsz, de hogy lásd, mennyire szeretlek, nem bánom, haljunk meg együtt, hol a revolver, várj, várj, nem, ne te ölj meg engem, majd előbb én öllek meg téged és aztán magamat!

Magister. Most még csak köszönni fog, szép skálában lefelé, rang szerint. Rezzenti a sugarat.

Mima. Lábaihoz borulok, felséges uram. – Hódolattal üdvözlöm, fenség. – Van szerencsém, kegyelmes uram. – Jónapot, méltóságos uram. – Jónapot, tanácsos úr. – Jónapot, Frédi. – Jónapot, Pista, na, egészségesek a lovak? – nagyon megvetően. Jónapot, Kaufmann úr.

Magister. Nevet! Rezzenti a sugarat.

Mima hiszterikus jókedvvel, túlzóan felkacag, hosszan, nagyon.

Magister. Sír! Rezzenti a sugarat.

Mima tragikusan felzokog és lassan csöndes sírásba halkul, majd lihegve elhallgat. A sugár lerezzen róla.

Magister előlép, büszkén mosolyog. Voilà! Meghajol.

Az udvar. Bravo! Bravo! Tapsolnak.

Magister. Vigyétek a gépterembe, óvatosan, vigyázzatok rá, mint a szemetek fényére. Hatvanezer ampères sugár mind a két szívére!

Rubicante jobbra előremegy, utána az ördögök tisztelettel kísérik, vezetik Mimát jobbra. Kimennek. Aztán az ördögök visszajönnek Rubicanteval együtt, két csoportba oszolva, jobbról-balról lekuporodnak a színpad széleire.

Magister. Most tehát, felség, az én élő bábuim a helyükön vannak, a gép munkára készen áll. Most már csak valami földi ember kell hozzá, akin bemutathassa, hogy mit tud. Erre nézve bátor leszek indítványt tenni. Méltóztattak látni tudományomat, amellyel földi embereket így preparáltam. Ha most én hozok ide egy jó embert, hogy bedobjuk a gépbe és elrontsuk, joggal hihetik, hogy csalás van a dologban, hogy ez a jó ember, akit bedobok, szintén valami ilyen preparált bábú. Ezért azt indítványozom, méltóztassanak maguk, méltóztassék maga őfelsége a földi életből kiválasztani azt az embert, akin a malom tudományát bemutassuk.

Adjutáns. Őfelsége kíváncsi, hogy mi ennek a módja.

Magister a földgömbhöz megy és réznyelű nagyítólencsét, igen nagy lupét vesz elő. Nagyon egyszerű. Nagyítólencsénkkel rávilágítunk a földi élet egy-egy picinyke pontjára. Szétnézünk a világban, a derék emberek közt és kiválasztjuk azt, aki a legromlatlanabb, legtisztább, legbecsületesebb, a legjámborabb. Azt lehozzuk ide és beledobjuk a malom garatjába. Természetesen férfit. Mert nőt rontani olyan volna, mint sót sózni, olajat zsírozni, mézet cukrozni, tűt szúrni, kardot vágni, jeget hűteni, napot melegíteni…

Adjutáns. Ez oly természetes, hogy őfelsége fölöslegesnek tartja az ön további fecsegését.

Magister. Igaza van. Tehát nézzünk szét a földgolyón. A lupéval ráhajol a földgömbre és keresgél rajta. Keresgéljünk az egyszerű, szerény emberek közt… valami csöndes otthonban… ahol a tiszta becsület tanyáz. Hopp… itt látok valamit. Külváros. Kis csöndes utca. Szerény, de tiszta lakás. Megvan! Még közelebb hajol a lupéval a földgömbhöz. Egy tanító. Nagyon szeretik a gyerekek. Ez nem lehet rossz ember. Most megy haza ebédelni a feleségéhez. Parancsolnak betekinteni a szobájába, az életébe?

Adjutáns. Lássuk!

Magister. Felvetítem. Nézzük és hallgassuk figyelmesen. A nagyítólencsét a fekete függöny közepére irányítja. A földgömbből vékony sugár túz át a lencsén, fényfoltot vet a függönyre. A függöny azon a helyen lassan szétnyílik. Egyszerű, világos, polgári szobát látunk. Kis terített asztal, két szék. A tanító jön haza, virágokkal. A felesége, Etel, az asztalnál áll.

Tanító. Jónapot édes kis feleségem.

Etel. Isten hozott drága jó kis uram. De sok virágot hoztál.

Tanító. A gyerekek, a gyerekek! Átadja a virágokat. Neked adom édes szívem. Így aztán öröm tanítónak lenni. Minden nap telerakják virággal az asztalomat. Leveti a kabátját.

Etel. Az ilyen arany ember meg is érdemli. Megcsókolja. Ezerannyit is megérdemel. Fáradt vagy, édesem?

Tanító. Éhes vagyok, édesem. Leül. Hol a leves?

Etel kinyúl, átvesz egy levesestálat és az asztalra teszi. Ad belőle a tanítónak. Itt a jó leveske, édesem.

Tanító kavargatja a levest. Nem frázis ez angyalom. A mi pályánk a legszebb pálya. Csak szív kell hozzá.

Etel. És neked van szíved édesem.

Tanító. Szeretnek a gyerekek. Ez nagy sor. Ma is, hogy a Steiner megbosszantott, láttad volna a többit: mind úgy nézett rá, mintha meg akarná ölni. De én nem bántottam a Steinert. Szelid szóval megbánásra bírtam a Steinert. Boldog voltam, hogy jó szóval célt értem a Steinernél.

Etel. Micsoda nemes gondolkozás. Milyen boldog vagyok, hogy a feleséged lehetek. Leül ő is.

Tanító. Hidd el, felemelő érzés jónak lenni. Milyen leves ez?

Etel. Találd ki. A te kedvenced. Na?

Az idén először! Meglepetés! Nem is örülsz neki?

Tanító. Nem tudom, micsoda.

Etel. Borsóleves!

Tanító piszkálja a levest a kanállal. És mi ez itt benne?

Etel. Csurgatott tészta.

Tanító. De ezek a kis golyók?

Etel. Golyók?

Tanító. Igen.

Etel. Ez borsó.

Tanító. Milyen borsó?

Etel. Milyen borsó. Borsó!

Tanító. Ne járjon a szád, mit fecsegsz? Kétféle borsó van, zöldborsó és szárazborsó.

Etel. Hát nem látod édesem, hogy ez zöldborsó?

Tanító. Nem látom, mert nem zöld, hanem piszokszínű.

Etel. Piszokszínű a te fejed, te undok ember, megint feldühösített az a kölyök az iskolában és most rajtam öntöd ki. Direkt lejártam a lábamat a csarnokban idei zöldborsóért.

Tanító. Ez idei zöldborsó? Ez? Hiszen éppen azért piszokszínű, mert nem idei, hanem tavalyi borsó, eltett borsó, konzerv borsó!

Etel. Lejárom a lábamat friss idei zöldborsóért neki, nem is a kosztpénzből vettem, a kézimunkámból, amit eladtam és ő így beszél róla!

Tanító. Ha térdig jártad is le a lábad érte, mégsem idei. És a leves pedig hideg.

Etel. Mert addig piszkáltad, amíg kihült.

Tanító. Én leszámítom a hőfokából ezt a piszkálási különbözetet és visszakövetkeztetek az eredeti hőfokára. Ez már hideg volt, mikor piszkálni kezdtem.

Etel. Ne kínozz kérlek! Hát bánom is én, piszkos a borsó, hideg a leves, mit csináljak? Szegény anyám megmondta ezt előre! Későn jössz, azért hideg a leves! És még piszkálod egy félóráig.

Tanító dühösen. Azért hideg, mert hanyag és felületes vagy, és a szárított borsót is azért sózzák a nyakadba idei helyett, mert meg se nézed, csak jössz, mégysz, szaladsz…

Etel sírva. De mikor én jót akartam!

Tanító. A hózentrágeremet se varrtad meg! Mikor Napoleon győzelmeit tanítottam, leesett rólam a nadrág, röhögtek a gyerekek!

Etel sírva. Korán kellett elszaladni a borsóért.

Tanító. Nem varrtál gombot a mellényemre, hiányzik a madzag az alsónadrágomról, a fogkefém ereszti a szőrt, nem hegyezted meg a ceruzámat, görcs van a cipőzsinóromon…

Etel sírva. Korán kellett szaladni a borsóért, ma volt az idén először borsó és nagyon keresik, mert friss.

Tanító. És terád mégis büdöset sóztak.

Etel zokogva. Most már büdös is!

Tanító kiáltva. Ne bőgj! Ne bőgj az ebédembe, mert összetörök mindent!

Etel zokogva. Bocsáss meg, nem bírom visszatartani, úgy el vagyok keseredve. Újból felzokog.

Tanító ordítva. Ne bőgj, a teremtésit annak a keserves, büdös életemnek, a teremtésit annak a hétszentséges… Össze-vissza tör az asztalon mindent, felkel, fel-alá kezd járni, az asszony az asztalra borulva zokog.

Adjutáns harsányan. Mester!

Magister int, a függöny összecsukódik. Parancs!

Adjutáns. Őfelsége is úgy gondolja, hogy ebből elég volt, mert ez a jóságos tanító úr olyan komisz ember, hogy ez ugyis idekerül mihozzánk, ezen nincs mit rontani az ön masinájának. Már a nagy Dante megírta, hogy az ilyen ember itt nálunk sárban fog fulladozni, és sarat fog enni az idők végezetéig, mert haragosságban bűnös.

Magister. Sajnálom, pedig olyan jól indult. Mikor a virágokkal hazajött, avval a szelid pofájával, már azt hittem, ez a mi emberünk. Hát ha megengedik, másfelé keresgélünk. Megint vizsgálgatni kezdi a földgömböt a lupéval. Nézzük csak. Itt volna egy másik ember, kérem. Író. Költő. A nemes érzelmek költője. Ábrándozó, szelídlelkű…

Adjutáns. Nem rossz.

Magister közelebbről nézi a földgömböt. Mint látom, imádják a nők.

Adjutáns. Az se rossz.

Magister a földgömböt nézve. És még hozzá szerelmes is… nagyon szerelmes. Most, kérem szépen, épp most megy az imádottjához. Nézzük meg ezt a randevut?

Adjutáns. De még mennyire!

Magister még mindig a földgömböt vizsgálgatva. Be fogunk nézni a szép hölgy szalónjába. Mint az imént, nyílást varázsol a függönyre.

A függöny szétválik. Színes ernyős lámpa, chaise longue. Gyönyörű nő, színes pongyolában, áll a chaise longue mellett és karját tárja valaki felé, akit még nem látunk.

Magister. Nagyon szeretheti, mert tetszik látni, hogy várja? Csöngetés. Ő jön. Csöngetett.

Költő belép.

Magister. Itt van! Figyeljünk!

Palmyra. Csakhogy itt vagy, édes, édes, édes, édes, édes! Nagy csók. Óh, istenem, hogy vártalak!

Költő. Késtem talán, angyalom? Ijedten nézi az óráját.

Palmyra. Dehogy, gyönyörűségem! Csak én vagyok türelmetlen.

Költő. Mert nagyon fájna, ha csak egy percnyi késéssel is bánatot okoznék az én édes, szép babámnak.

Palmyra. Te jóságos!

Költő. Ne boruljon felhő egy pillanatra se a szépséges szemedre.

Palmyra. Te áldott, te jó!

Költő. És elhoztam ezt. Kis virágbokrétát ad át.

Palmyra. Ibolya? Most? Hisz ez a legnagyobb ritkaság!

Költő. Tegnap egy elejtett szavadból kivettem, hogy szereted.

Palmyra. Te gyöngéd… te áldott! Olyan bájos, olyan tiszta a jóságod, mint egy gyermeké. Hát csoda, hogy imádlak?

Költő. Így, így… Ezzel a rajongó mosollyal az arcodon, így csókoljalak agyon, így… Vadul csókolja.

Palmyra. Ne harapj, Albert!

Költő. Haraplak… megeszlek… mindenestül… Folytatja.

Palmyra. Ne, ne! Megfojtaszt! Megfulladok!

Költő. Nem esik jól?

Palmyra. De jól esik, csak…

Költő hirtelen. Csak?

Palmyra. Ülj le szépen ide mellém. Oly rég akarom ezt már neked megmondani. A szájához nyul. Nézd, vérzik a szám. Csupa vér.

Költő. Lecsókolom róla! Nekiugrik.

Palmyra. Ne, ne! Fáj! Maradj nyugton. Ez most jó alkalom megmondani, amit akarok. Sírni kezd. Olyan boldogtalan vagyok!

Költő. Miért?

Palmyra. Mert csak erre kellek neked.

Költő. Mire?

Palmyra. Csak erre az érzékiségre.

Költő. Csak erre? Hát nem szeretlek?

Palmyra. Szeretsz! De ahányszor együtt vagyunk, az első pillanatban rámveted magadat mint egy tigris. Én még veled soha egy félórát nem beszéltem, mindjárt nekemjössz és összeharapsz és megeszel… mikor én olyan boldog volnék, ha a lelkedet is érezném… Ha beszélnél velem az életedről, a gondolataidról, a bánatodról…

Költő. A bánatomról… mikor így ülsz, hogy térdig látni ezt a szép lábadat, ezt a karcsut… elébeborul… hiszen vérbeborul a szemem, olyan őrjítő… átöleli a térdét.

Palmyra sírva. Ne, ne! Látod, ez az! Látod, csak a testemet szereted! Zokogva rugdalódzik.

Költő. Nézd csak, hogy rugdalódzik a kis makrancos. Mellé ül, lefogja… Ejnye, milyen erős… dulakodik vele… ejnye, de haragszik most. Ilyenkor kell megfékezni, lefogni, szerelemmel legyűrni az ilyen dühös kis vadmacskát! Lefogta és csókolja.

Palmyra védekezik. Ne, ne! Albert! Egy szót, egy jó szót… Csak egyszer, csak egyszer egy csöndes pillanatot, hogy a válladra hajthassam a fejemet… megteszi… mint egy szomorú gyerek, így… és most csöndesen beszélj velem, beszélj, taníts, oktass, nemesíts… jó akarok lenni… hozzád méltó… tanulni tőled… és nézd… te küzdesz az életben… annyi irígyed van… mondd el nekem a bajaidat, hogy vigasztalhassalak.

Költő a haját szagolva. Milyen illatos a hajad! Valami speciális, vadító illata van a hajadnak. Meg kell ettől bolondulni.

Vadul megkapja a fejét, csókolja a haját.

Palmyra. Ne ezt! Egy jó szót! Én meghalok abba, hogy nem lehetek a barátod! Sír. A költő… a bús versek költője nem adja a lelkét… Pedig azért szeretlek!

Költő közelről néz az arcába. Mért ilyen vérpiros a szád… mért ilyen forró… mért ilyen duzzadt… Vadul csókolja.

Palmyra sírva. Az édesanyád meghalt… nem is mondtad meg. Pedig istenem… a könnyeidet letörölni, anyád helyett anyád lenni…

Költő. Mért szomorítsalak?

Palmyra. Ide se jöttél akkor.

Költő. A temetés után fáradt voltam.

Palmyra. Épp azért, pihenni, nálam.

Költő. Pihenni, nálad? Fáradtan jönni hozzád? Te égő, forró, te piros, te tűzparázs, te… te… Nekiugrik.

Palmyra sikoltva. Nem ez kell! Nem ez kell! Én kétségbe vagyok esve! Én megölöm magamat! Keservesen zokog.

Költő nagyon érzékien. Most… most… milyen tragikusan szép, mikor így zokog! Hát van-e istenibb perc, mint ezt a kis zokogó állatot csókkal elhallgattatni, megnyugtatni, felvidítani, felforralni… Amíg nem zokog, hanem sóhajt, amíg sikolt, amíg nevet… a gyönyörűségtől kacag… a könnyei közt sikoltva kacag… gyere, gyere… Átöleli, a chaise longuera akarja dönteni.

Palmyra őszintén felzokogva. Én megölöm magam! Én öngyilkos leszek! Én nem tudok így élni!

Magister int.

A függöny összecsukódik.

Magister némán, kérdő arccal, előrelép.

Adjutáns. Őfelségének két megjegyzése van. Az első az, hogy épp abban a pillanatban tetszett ráereszteni a függönyt, mikor érdekes kezdett lenni.

Magister. Azt belátom.

Adjutáns. A másik az, hogy önnek ebben igaza volt, mert ezt az érzéki gazembert kár tovább hallgatni, ez is biztosan a mienk. Őt az örökös forgószél fogja rángatni szennyes örvényében, mert bűnösen szeretett.

Magister. Magam is úgy vélem. De eleinte reménykedtem, mert nagyon szeretik a nők és ő is oly gyöngéden jött, mint az engedelem. Ha nem türelmetlen őfelsége, kutathatunk tovább.

Adjutáns. Bátran, akár holnapig is, ha már itt vagyunk. Kutassunk addig, amíg egy igazi jó embert, igazán tisztát, erkölcsöset, ártatlant nem találunk.

Magister. Nekem is ez a célom.

Adjutáns. Hát gyerünk tovább.

Magister vizsgálja a földgömböt a lupéval. Kérem alásan, volna itt egy erkölcsös, komoly férfi.

Adjutáns. Miféle?

Magister. Hivatalnok.

Adjutáns. Nem rossz. Milyen hivatala van?

Magister vizsgálódva. Postatiszt.

Adjutáns. Azok egyszerű, derék emberek szoktak lenni.

Magister vizsgálódva. Ez a főpostán ül. Vasárnap délután. Nagyon szeretik a főnökei. Tegnap volt a jubileuma. Ezüst evőeszközt kapott a kollégáitól. És egy albumot.

Adjutáns. Lássuk.

Magister. Otthon, vagy a hivatalban?

Adjutáns. A hivatalban.

Magister. Függöny!

A függöny szétválik. Postahivatal. A postás asztalánál ül és buzgón bélyegez leveleket. Egy nagyon-nagyon öreg, fehérszakállas, rongyos ember lép elébe, levelekkel a kezében.

Öreg. Jónapot kívánok.

Postás. Jónapot, mi tetszik?

Öreg. Lehet itt ajánlott levelet feladni?

Postás. Lehet. Ma vasárnap van, ma nem is lehet máshol, csak itt a főpostán.

Öreg. Bocsánat, akkor előbb kiszuszogom magamat. Nagyon messziről jövök. Nyolcvankétéves vagyok. Cseléd vagyok.

Postás. Isten éltesse. Na üljön le ott. Buzgón tovább bélyegez.

Öreg leül egy székre.

Postás. Nem akar egy korty vizet?

Öreg. De bizony kérnék alássan.

Postás egy pohár vizet nyujt ki neki. Itt van, friss, most hozták.

Öreg. Köszönöm szépen. Iszik. Isten fizesse meg.

Postás. Örülök, hogy jólesett. Visszaül a helyére, tovább bélyegez. Csak szuszogja ki magát. Az édesapámra gondolok, az is ilyen öreg, derék, munkás, szegény ember.

Adjutáns Magisterhez. Ez nagyon tisztességes ember.

Magister. Úgy látszik.

Öreg fölkel.

Postás. Nos?

Öreg. Kiszuszogtam magam, kérem. Tessék kérem. Ajánlott leveleket hoztam.

Postás. Adja ide.

Öreg. Tessék. Beadja.

Postás. Ez hat darab. Ezt így nem veszem fel.

Öreg. Miért, kérem?

Postás. Mert csak ötöt lehet feladni. Hathoz már consignatio kell…

Öreg. Mi az a consignatio? kérem?

Postás. Az egy lap papiros, egy jegyzék, amire fel kell írni a hat levél címzettjének a nevét és a címét, rá kell vezetni a feladó nevét, kiállítandó két példányban, az egyik ittmarad, a másik visszamegy. Visszaadja a leveleket.

Öreg. És öt levélnél ezt nem kell?

Postás. Nem. Ötöt még én irok be a könyvbe.

Öreg. És hatot már nem?

Postás. Nem.

Öreg. Miért nem?

Postás. Öreg, maga egy kicsit sokat kérdez. Ez a szabály. Írja fel a jegyzékre a címeket és hozza vissza. Gyerünk, gyerünk.

Öreg. Kérem alássan, én nem tudok írni.

Postás. Hát akkor vigye vissza a feladónak és az írja fel a hat címet.

Öreg. Kérem alássan, a feladó a Gellérthegy tetején lakik, oda most másszak fel az öreg lábammal? Éjfél lesz, mire visszaszenvedek ide.

Postás. A főpostán éjjel is van inspekció.

Öreg. De hát csak nem tetszik most engemet visszaküldeni a Belvárosból a Gellérthegyre azért a pár sor írásért?

Postás. Szabály, szabály.

Öreg. És ha a hatodik levelet nem én hoznám, hanem egy másik ember?

Postás. Attól felvenném.

Öreg. És tőlem nem veszi fel?

Postás. Nem.

Öreg. Miért?

Postás. Mert a másik ötöt is maga hozta.

Öreg. Hát tessék azt képzelni, hogy ezt az ötöt én hoztam, aztán én itt kimegyek az ajtón, megint begyövök, ne tessék rám visszaemlékezni és tessék felvenni a hatodikat külön. Tessék azt képzelni, hogy más hozta.

Postás. Öregem, én nem azért vagyok itt, hogy képzeljek, hanem, hogy a kötelességemet teljesítsem.

Öreg. De már annyi időt tetszett itt elvitatkozni, mintha azt a hatodikat is felvette volna.

Postás. Nem az idő a fontos, hanem a szabály. Mit ellenkezik? Lássa, ezért nincs rend ebben az országban.

Öreg. Szóval én most törjem az öreg lábomat fel a Gellérthegyre és vissza.

Postás. Bizony törje.

Öreg. És attól lesz rend ebben az országban.

Postás dühösen. Attól, hogy az emberek a kötelességüket teljesítik!

Öreg. Nahát, ha ez kötelesség…

Postás. Ne pofázzon, takarodjék innen. Mások is várnak. Mars!

Öreg. Nahát kérem, én visszamászok a Gellérthegyre, de azt megmondom, hogyha ez így van, ahogy van, akkor én megmondom, hogy kegyed micsoda. Kegyed kérem, kegyed egy…

Adjutáns harsányan. Állj!

Magister intésére a függöny összecsukódik.

Adjutáns. Őfelsége óhajtja ezt a mondatot befejezni. Őfelsége legmagasabb véleménye szerint ez a «kegyed» egy disznó és ő itt fog nálunk a vörös folyóban, gőzölgő forró vérben főni és bőgni évmilliókig, mert zsarnokságban találtatik bűnösnek. Ez se volt sikerült választás, Magister!

Magister. Mit csináljak, kérem? Pechünk van. Nagyon nehéz igazi jó embert találni. De találunk, kérem, addig nem megyünk haza, amíg nem találunk, még ha mindnyájan itt alszunk is. Keresgél a lupéval. Hopp! Itt van egy nagyon híres, népszerű ember, az ország jótevője, akit a tömegek bálványoznak… akit a nép szeret, imád…

A függöny szétválik. Színes posztóval bevont emelvényen egy szónok beszél.

Képviselő. Polgártársaim! Én, aki egész életemet politikával töltöttem…

Adjutáns ordítva. Elég!!!

Az udvar felháborodva. Elég! Ne lássuk! Vissza!

Nagy felháborodás, zaj, a függöny összecsukódik. A felháborodás zaja csak nehezen csillapul.

Magister. Bocsánatot kérek, ez nyilvánvaló tévedés volt. Ezer bocsánat!

A lárma elcsöndesedik. Ezalatt Magister tovább keresgél a lupéval.

Magister vizsgálgatva. Kérem szépen! Egy fiatal erdész! A természet embere. Próbáljuk meg?

Adjutáns. Lehet.

Magister. Szelíd fiú. Egyszerű ember. Szerény ember. Csöndesen éldegél egy házikóban az erdőszélen.

Adjutáns. Szeretik?

Magister. A felesége imádja.

Adjutáns. Szép a felesége?

Magister. Se szép, se csunya. Jó arca van.

Adjutáns. Nézzük meg.

A függöny szétnyílik. Pad az erdőszélen. Alkonyodik. A fa alatt ül János az erdész, és a felesége, a padon.

Ilonka. Milyen szép este. Mindjárt nyolc óra és még világos van.

János. Hosszabbodnak a napok. Itt a nyár. Szép a nyár az erdőn. Végtelenül szeretem az erdőt.

Ilonka. Én is, mert te szereted, jó uram.

János. Drága jó feleségem.

Ilonka. Én édes derék uram. Téged szeretlek legjobban a világon. De kapsz is jó vacsorát. Olyat főztem neked, édes egy uram, hogy őfelsége a király is lenyalná utána a tíz ujját. De meg is érdemled, mert ma sokat dolgoztál. Sokfelé jártál, alig láttalak. Mit csináltál egész nap?

János. Hát hogy is volt csak… hogy ki ne hagyjak valamit belőle. Reggel korán keltem, imádkoztam, aktákat írtam, megreggeliztem. Akkor a postára mentem, feladtam a pénzt az én drága jó öreg édesanyámnak, ahogy minden hónapban szoktam.

Ilonka. Mindig azt becsültem benned a legjobban, hogy így szereted az édesanyádat.

János. Ez az én legmélyebb érzésem, fiacskám. Az édesanyám. Áldja meg az isten hosszú élettel. Bizony. Egy könnyet töröl ki szeméből. Hát aztán onnan a postáról elmentem, meglátogattam a szegény öreg beteg vadőrünket, a Rezmegi Jánost, vittem neki egy üveg bort, egy egész fehér kenyeret és a sült csirkét, amit nekem sütöttél ebédre, azt odaadtam neki. Olyan hálás volt érte.

Ilonka. Aranyból van a szíved.

János. Kötelesség a betegen segíteni. Akkor megint hazanéztem, enni adtam a kutyának, macskának, stiglicnek, papagálynak, tengeri nyúlnak, a kis fehéregereknek, a leveli békának, a mókusnak, az aranyhalacskáknak és a selyemhernyóknak. Milyen jóízűen reggeliztek. Láttad volna.

Ilonka. Azok is szeretnek téged.

János. Aztán kimentem az erdőre, felmásztam a fára és visszatettem a madárfészket, amit a rossz gyerekek tegnap leszedtek. Hogy örültek a fiókáknak az öregek! Láttad volna!

Ilonka. Megáld érte az isten!

János. Aztán bennjártam a bírónál, megbocsátottam a vén Zsiga cigánynak, aki rőzsét lopott tegnap. Kibocsátottuk a kóterből. Sírva csókolt kezet érte. Nagyon megszántam, adtam neki egy öl fát a magunkéból és az öreg kockás szürke téli nadrágomat is neki adtam.

Ilonka. Jól tetted, édes fiam.

János. Azonkívül cipőt igértem neki.

Ilonka. Mindezt azért, mert rőzsét lopott?

János. Nem, angyalom, hanem azért, mert megtért bűnös és földhözragadt szegény ember.

Adjutáns suttogva. Mester!

Magister. Parancs?

Adjutáns. Ez kitünőnek mutatkozik.

Magister. Igen. Azért csak nézzük még egy kicsit.

Ilonka. Hát aztán mit csináltál?

János. Levelet írtam Balajkó Pistának, az iskolatársamnak, aki, tudod, meghívott, hogy menjünk fel hozzá Szentistvánkor Budapestre, legyünk a vendégei. Megírtam neki, angyalom, hogy mi nem szeretjük a bűnös, lármás várost, nem kell nekünk színház meg lóverseny…

Ilonka. Isten ments!

János. Semmiféle bűnös élvezete annak a romlott világnak. Majd csak megleszünk mi itt a jó isten erdeje mellett, a tiszta kék ég alatt, a friss patak partján, a mi tiszta szegénységünkben és harmóniánkban… az én hűséges hitvesemmel…

Ilonka. Jól tetted, szívem.

János. Na aztán, ahogy ballagok az erdőn, egyszerre csak lódobogást hallok… hát lassú trappban jön az úton a szépséges szép grófné az ő fekete lován…

Adjutáns. Hopp!

Magister. Parancs?

Adjutáns. Figyeljünk csak!

Ilonka. Alice grófné, aki szerelmes beléd. Mosolyogva cirógatja meg.

János megcsókolja a kezét. Bizony az, aki levélben írta, hogy otthagyná értem az urát… Emlékszel, hogy elszörnyűködtünk azon a ronda levélen?

Ilonka. Pfuj! Csupa érzékiség volt!

János. Milyen romlottság! Ilyen világszép fiatal asszony és meg akarja csalni az urát! Az isten verje meg az ilyet!

Adjutáns. Bravó. Ez egyre javul!

Magister. Kitünő… csak még egy kicsit nézzük…

János. Hát tudod-e, mit csináltam, mikor nagymessziről megláttam a fák közt, hogy ő az? Mint a macska, gyorsan felmásztam egy nagy fára, elbujtam a sűrű lomb közé, odabujtam előle. Eltrappolt a fa alatt, jobbra-balra nézegetett, engem keresett, láttam jól. Aztán, hogy nem talált, megfordult, eltűnt, visszavágtatott a kastélyba.

Ilonka meghatottan. Drága, jó, hűséges uram.

János. Nem adnálak én téged a világ legszebb grófnéjáért sem, édes jó feleségem! Büszke vagyok a férfi-tisztaságomra. Nem láttam én még nőt se fürödni, se táncolni. Nem is fogok.

Ilonka. Te drága, komoly! – Hát aztán mit csináltál?

János. Templomban is voltam, imádkoztam, hogy áldja meg a jó isten gyermekáldással a mi házasságunkat, aztán takarékba tettem egy kis megspórolt pénzecskét, hiszen tudod, édesem, arra spórolok, hogy vehessek neked egy zöldköves gyűrűt, amire úgy vágyol…

Ilonka. Köszönöm, édes uram, előre is.

János. Smaragdkő lesz benne.

Ilonka. Nem kell smaragd. Van egy szép, olcsó zöld kő is: a beryll. És a gyűrű ezüst is lehet. Nem cifrálkodni akarok én vele… Csak emléknek kérem, amit a koporsómba is elvigyek. Mikor kislány voltam, nálunk odahaza… egy pincében… egyszer kiástak egy régi, régi csontvázat… asszony volt. Az ujján gyűrű volt… akkor úgy sírtam… még akkor is rajta volt szegénykén az emlék, valakitől, akit szeretett… Csak ezért kérem tőled.

János. Megkapod édesem. Egyelőre, hogy lásd, hogy ma is gondoltam rád, vettem neked a búcsún egy szép mézeskalács-szívet, aztán hazajövet olyan boldog voltam, hogy a halálra kellett gondolnom, – mert hogy el ne bízzuk magunkat, és igazi jó kereszténynek mindez itt lenn csak rút siralomvölgye, mert a mi igazi életünk odaát van, a másvilágon.

Adjutáns. Hát kérem, ez nagyszerű.

Magister. Magam is azt hiszem. Eddig semmi hiba nincs benne.

Ilonka. Derék ember vagy, én édes jó uram, de kapsz is olyan rakott káposztát, mint senki fia ezen a világon!

János kitörő boldogsággal. Rakott káposztát! Oh, te kedves, jó asszony! De nem eszünk belőle sokat, mert a falánkság bűn. Mértékletesség!

Ilonka. Mindjárt készen lesz. Idáig hozza a szellő a szagát. Én csináltam.

János. Aztán hogy csináltad édesem?

Ilonka. Hát vettem, angyalom, egy kiló káposztát, megdinszteltem tejben. Egy kiló fiatal sertéshúst apróra vágtam, de nem őröltem, csak nagyon apróra vagdaltam, pörköltnek megcsináltam. Aztán egy csésze rizskását tejben megdinszteltem. Na már most a nagy lábasba tettem a káposztának a felét, fölibe terítettem az egész pörköltet, szépen lesimítottam, a fölibe teregettem a finom, puhára dinsztelt tejes rizskását, azt is lesimítottam, erre terítettem a káposztának a másik felét. Namár mostan ezt az egészet félliter jó friss vastag tejföllel nyakonöntöttem és be a sütőbe az egészet. Ott aztán elkezdett csöndesen suttogni, levedzeni, rotyogni…

Adjutáns vágyakozva kiált fel. Jaj, jaj, de jó…

Az egész udvar nyáladzik, csettint, csámcsog, morog, élvez.

Ilonka. Félóra alatt most majd egészen felrottyan, vigyáz rá a Marcsa… akkor megfogjuk, kivesszük, kifordítjuk, mint egy tortát, avval a szafttal együtt, amit kisírt magából. A tetejét körülrakjuk frissen sült füstölt kolbásszal…

Nagy zaj az udvar körében.

Ilonka… még pedig minden kolbász mellé odatesszük azt a vékony szeletke finom szalonnát, ami a tepsiben együtt sült vele. Ez az én rakott káposztám!

Adjutáns nagy lelkesedéssel. Bravó!!!

Óriási taps az udvar körében. Az összes ördögök morognak, vihognak, nyerítenek, csámcsognak és tapsolnak.

Ilonka. Most pedig megyek, megnézem, hogy hányadán vagyunk evvel a jó vacsorával. Majd kiszólok érted, édes uram, ha az asztalra tesszük, jó forrón. Elmegy balra.

János pipára gyujt. Mily boldog nyugalom… jó kis pipa… becsületben eltöltött nap… csöndes este… tiszta lelkiismeret… rakott káposzta…

Magister gyorsan, izgatottan, suttogva az Adjutánshoz. Kérném jelenteni Őfelségének, hogy én ebben semmi hibát nem találok, alkalmasnak tartom, nagyon ajánlom.

Adjutáns. Őfelsége helyesli az ön nézetét.

Magister. Hát akkor, kérem, én ezt az embert megfogatom és lehozatom. Ezen fogjuk kipróbálni a gépet.

Adjutáns. Őfelsége beleegyezik.

Magister tapsol. Calcabrina! Alichino!

Calcabrina és Alichino előugrik.

Magister. Nagy fekete gallért a nyakatok köré! Megtörténik. Érte mentek… a képre mutat,… oda, ni… jobbról-balról óvatosan közrefogjátok… megragadjátok, ide lehurcoljátok. Egykettő!

Calcabrina és Alichino, az egyik balra, a másik jobbra, kiszáguld.

János boldog arckifejezéssel üldögél, pipázgat, közben halkan ezt mondja: Beatus ille… qui… procul… negotiis… Szeliden dudolgatni kezd.

Calcabrina és Alichino nagy fekete köpenygallérba burkolózva, lopózva jelenik meg fenn a képen, jobbról az egyik, balról a másik. Egyszerre csak nekiugranak Jánosnak és felrántják a padról.

János rémülten. Mi az?! Gazemberek! Segítség! Rablók! Vadorzók!

Calcabrina. Ne ordíts!

Alichino. Velünk jössz!

János. Rablók! Segítség! Mit akartok tőlem!

Calcabrina. Ne ordíts! Huzzák jobbfelé.

János. Hova hurcoltok?! Segítség!!!

Alichino. Tömd be a száját!

Calcabrina betömi János száját, hirtelen.

János betömött szájjal fojtottan ordít.

Calcabrina. Fogd meg!

Alichino. Fogom!

Calcabrina. Vigyük!

Alichino. Gyerünk!

Elhurcolják jobbra. A szín üresen marad. Messziről még hallani ordítani Jánost, egyre elhalóbban, aztán csönd.

Magister int, a fekete függöny összecsukódik, ő előlép. A színpad kivilágosodik. Felséges uram, magas minisztérium, most Calcabrina és Alichino lehozza ide hozzánk ezt az embert, akit, úgy látom, mindnyájan elég ártatlannak, romlatlannak, jónak, becsületesnek találtunk arra, hogy rajta próbáljuk ki találmányomat, az emberrontó vörös malmot, a Corruptor Magnust. Az erdész úr azonban emberlábon jár, bármily hévvel rángatják is fürge ördögei. Miután az erdő széle, ahol őt látni szerencsénk volt, a pokolnak ettől a pontjától egybilliónyolcszázhetvennégyezermillióhatszázötvenhatezer kilométernyire fekszik, – tekintve Calcabrina és Alichino erős rángatását, – még mindig legalább tíz-tizenkét percnyi időt kell adnunk nekik arra, míg vele ideérnek. Nagyon kérném Őfelségét és magas kíséretét, hogy erre a rövid időre a bemutatásban szünetet méltóztassanak elrendelni, s azalatt talán a büffébe fáradni, ahol könnyű és kellemes sandvichekről és hűsítő italokról bátorkodtam gondoskodni. Tíz perc mulva megjön a kísérleti ember és akkor megkezdődhetik a találmány részletes bemutatása. Meghajol.

Zene harsan fel a színfalak mögött, – az iménti Ördöghimnusz – a Sátán és kísérete felmegy a lépcsőn a színpadra. Magister a középen áll és mélyen meghajolva balfelé mutat. Az udvar zeneszóra lassan kivonul balra. Magister utolsónak marad. Az összes többi ördögök a színpad jobbsarkában kuporognak, elől.

Magister fölegyenesedve, az ördögeihez, boldogan. Gyerekek, eddig minden kitünően megy! Tíz perc szünet!

Az ördögök mind kitódulnak jobbra, Magister futva siet az udvar után balra.

Függöny.

MÁSODIK RÉSZ.

Mikor a függöny felgördül, hasonló színpadot látunk, mint az első felvonásban. A különbség csak az, hogy jobbról-balról, egészen elől, keskeny, magasba nyuló vasszerkezetek látszanak, s a háttérben, pontosan az első felvonásbeli fekete függöny helyén vérvörös függöny van.

I. KÉP.

Jobbról besiet Draghignazzo, balról ugyanakkor a Magister. A színpad közepén találkoznak.

Magister. Nos?

Draghignazzo. Megjöttek.

Magister. Sértetlenül hozták ide? Nem történt az úton semmi baja?

Draghignazzo. Nem. Azt mondják, nem igen akart jönni, hát a hátukra vették.

Magister. A szép régi ördögtradició! Most hol vannak!

Draghignazzo. A tornácon. Várják parancsaidat.

Magister. Vigyék a laboratóriumba, vizsgálják meg, vegyék fel róla a kellő adatokat.

Draghignazzo. Már ez is megtörtént, mester. Minden rendben van.

Magister. Akkor megkezdődik a munka. Menj, várjatok parancsra.

Draghignazzo jobbra kiszalad.

Magister balra megy, kikiált a színfalak mögé. Jelentem felségteknek, hogy a kísérleti ember megérkezett. Ha nincs kifogásuk, méltóztassanak helyeiket elfoglalni.

Künn megszólal az Ördöghimnusz, az udvar bevonul a színpadra, a lépcsőn lemegy a zenekarba és elfoglalja helyét. A zene elhallgat.

Magister tapsol. Fel a függönyt!

A vörös függöny felemelkedik. Látjuk a gépet. Lomhán fordul a lendkereke. Sistereg, zug. Kéményeiből halvány, izzó füst száll. Kékes villanyszikrák pattognak fölötte.

Magister büszkén mutat rá. Íme a malom, felség!

Adjutáns rövidke szünet után, mely alatt az udvar megbámulta a gépet. Őfelsége véleménye szerint a gép külseje impozáns.

A gépen, már akkor, mikor a vörös függöny felhúzódott, láthatóak voltak őrhelyeiken Libicocco, Ciriatto, Farfarello és Barbariccia. Hajladoznak, olajoznak, lassan mozognak a gépen, mint gépkezelő munkások.

Magister. Köszönöm. Gondoskodni fogunk, hogy őfelsége a gép belsejét is láthassa. Sorba ki fogjuk nyitogatni a gépezetet takaró vaslemezeket, bele fogunk látni a szívébe a malomnak, s őfelsége figyelemmel kísérheti a gépezet működését. Harsányan kiált. Rubicante!

Rubicante jobbról megjelenik, parancsra vár.

Magister. A babákat!

A babák menete, Mima kivételével jobbról bevonul, Scarmiglione és Cagnazzo kíséri őket. A babák megállanak a gép előtt.

Magister vezényelve. Be a malomba!

Scarmiglione. Mind a helyére!

Cagnazzo. Mozduljatok, előre!

A babák felmennek a gépre és annak titkos nyílásaiban egyszerre mind eltünnek.

Scarmiglione miután a babák eltüntek, felszalad a gépre, elfoglalja kijelölt őrhelyét.

Cagnazzo miután a babák eltüntek, felszalad a gépre, elfoglalja kijelölt őrhelyét.

Magister harsányan kiált. Hozzátok be Mimát!

Mima jobbról megjelenik, Rubicante és Graffiacane kíséretében. Megáll a színpad közepén.

Magister. A helyére!

Graffiacane. A helyedre!

Rubicante. Éledj! Mozdulj!

Mima lassan felmegy a gépre, egy pillanatra megáll egy titkos nyílás előtt, majd hirtelen eltünik a nyílásban.

Graffiacane felszalad a gépre, elfoglalja őrhelyét.

Rubicante felszalad a gépmesteri hídra.

Meglehetős sötét van a színpadon. A gép már elcsöndesedett, most lassan jár, nesztelenül.

Magister harsányan. Felség, most, hogy úgy mondjam, meg van töltve a gép. Most benne vannak a kövek a malomban. Vezényelve. Munkások! Mindenki a helyén van?

A gépen levők. Igen!

Magister. Vigyázz! Csönd és figyelem! Pillanatnyi szünet után. Jöhet az ember!

Calcabrina és Alichino behozza Jánost, aki nem szívesen jön, rémült és csökönyös. Hármuk mögött jön Malacoda, aktákkal a kezében.

János rémülten. Jaj, jaj, végem van! Édes uramisten, hova jutottam!

Calcabrina. Csönd!

Alichino. Kuss!

János. Édes uramisten, hol vagyok!

Magister. Ön ugyan mástól kérdezi, de majd én fogok felelni: a pokolban van.

János. Jaj, jaj, isten segíts!

Magister. Ne féljen, ne ordítson, ne fohászkodjék. Egy óra mulva otthon lesz a rakott káposztánál.

János. De hát mit akarnak velem? Miért hurcoltak ide? Ébren vagyok, vagy álmodom? Élek, vagy meghaltam?!

Magister. Legyen szíves befogni a száját. Ne legyen kíváncsi.

János siránkozik.

Magister. Ha ön nem hajlandó befogni a száját, befogjuk mi. Fogjátok be a száját!

Calcabrina és Alichino megkapják, kezükkel betapasztják a száját, János elhallgat.

Magister. Malacoda! Megvizsgáltátok?

Malacoda előlép. Igen, mester. Átadja neki az aktákat, sorban. Ez itt a Röntgenképe. Ez a vérnyomás-vizsgálata. Ez a Wassermann-lelete. Ez a nedveinek vegyvizsgálata. Ez a hőfoka. Ezek az electrocardiogrammjai. A csomó többi részét is átadja. És ez is mind vizsgálati eredmény.

Magister igen gyorsan nézegeti, lapozgatja az aktákat. A Röntgen-képen egy kis szívtágulás látható. Felkiált a gépre. Szívmozgató áramok száztizennégyről száztizenötre! Tovább lapoz az akták közt. Átlagos hőmérséklet… szóval melegvérű ember… Felkiált a gépre. Hűtőkészülék negyvenöt! Lapoz. Vérnyomás… igen… Felkiált a gépre. Kis turbina vissza, kettő és egynegyedre! Aktába néz. Wassermann negatív. Felkiált a gépre. Higanyoszlopot kikapcsolni. Gyorsan átlapozza a hátralevő aktákat. A többi nem lényeges. Visszaadja Malacodának az aktákat.

Malacoda hátrahúzódik és láthatatlan kéznek kiadja a színpadról az aktacsomót.

Magister a két ördöghöz, aki Jánost fogja. Eresszétek el! Calcabrina és Alichino elereszti Jánost, és mind a kettő felszalad a gépre, elfoglalja őrhelyét.

Magister. Figyeljetek jól. Mindenki a helyén van?

Mindazok, akik a gépen vannak. Igen!

Magister. Felséges uram, most az következik, hogy a gépet be kell igazítanunk ennek az úrnak az egyénisége szerint. Most úgyszólván mértéket veszünk róla. Felkiált a gépre. Vigyázz!

Mindazok, akik a gépen vannak. Kész!

Magister Jánoshoz. Hány éves?

János. Harminckettő.

Magister a gépre. Áttétel huszonhét, tizennyolc! Jánoshoz. Sík földön született, vagy hegyen?

János. Alföldön.

Magister a gépre. Légritkaság kettő! – Vallásos?

János. Igen.

Magister. Turbina nyolc, át az ötre! – Szereti a pénzt?

János. Hát… Jó ha van.

Magister. Váltócsap tizennégy! – Szülei élnek?

János. Az édesanyám.

Magister. Szereti?

János. A legjobban a világon.

Magister. Főáram, nagykör, negyven! – Volt Párizsban?

János. Soha.

Magister. Négyes kapcsoló, hatezer ampére! – Jó tanuló volt?

János. Tiszta kitünő.

Magister. Hatos át a kettőre! – Volt szerelmes?

János. Szerelem… hát kérem…

Magister. Ne dadogjon. Volt szerelmes? Sírás, csók, ablak alatt séta, fájdalom, öröm, levél, ágy, vágy?…

János. Nem, kérem.

Magister. Ön a fára mászott a szép grófné előtt.

János. Igen, kérem.

Magister. Miért tette ezt? Nem bizott az érzékeiben?

János. Hát… kérem… emberek vagyunk… ami biztos, az biztos.

Magister. Félt az érzékeitől.

János. A bujasággal nem harcolni kell, hanem futni előle. Az egyházatyák is ezt tanítják. A bibliai József is futva maradt tisztán.

Magister felszól a gépre. A kompresszorok be! A nagy kazán alá tizenhatezer kalória! – Ön a feleségének zöldköves gyűrűt igért.

János. Igen.

Magister. Köszönöm, készen vagyunk. Az udvarhoz. Ha parancsolják, elkezdhetjük.

Adjutáns. Méltóztassék!

Rubicante telefonál fenn a gépen. A nagy kazán alá tizenhatezer kalória.

Malacoda. Kompresszorok rendben?

Rubicante. Rendben.

Magister. Malacoda, a munkazubbonyomat! Leveti a frakkját.

Malacoda láthatatlan kéztől hosszú, vérvörös munkaköpenyt vesz át és felsegíti a Magisterre. A frakkot kiadja a színpadról.

Magister. Fogd meg!

Malacoda megfogja János karját.

Magister felszalad a gépre, a gépmesteri hídra, a kapcsolótáblához. Még csak egyet, felséges uram! A gépen igen érzékeny jelzőkészülék van. Egy nagy csengő. Ahányszor az ember, akit a gépbe teszünk, rosszat cselekszik, a csengő automatikusan megszólal. Minden aljasságra megkondul. Ezért neveztem el aljasságjelzőnek. Méltóztassék figyelni, azonnal be is mutatom egy példával, hogy hogyan működik. Malacoda!

Malacoda. Parancs, mester!

Magister. Mondj egy mondatot, amelynek a végén valami aljasság van. Várj. Belekapcsollak a sugárba. Rávilágít.

Malacoda. A szülék felnevelik a gyermeket, testi és lelki táplálékot adnak neki, de ha a gyermek felnő és eltávozik a szülei házból, ha érdeke úgy követeli, bátran fordulhat szülei ellen is, mert érdeke ellen senkisem tartozik tisztelni apját és anyját. Megkondul a jelzőharang.

Magister. Kifogástalanul működik. Leveszi Malacodáról a fénysugarat. Tehát indulunk. Rubicante! Play?

Rubicante aki a gép másik oldalán, a másik kapcsolótáblánál áll. Ready!

Magister. Bekapcsolás!

A gépen levő munkásördögök mind megmozdulnak és a géphez nyulnak.

Magister harsányan vezényelve. Fütők, előre!

Jobbról-balról beszalad a színpadra hat-hat, összesen tizenkét apró ördögfióka. Vérvörösbe öltözött kis gépészinasok. Néhányan kis vastalicskán szenet tolnak be. Akiknek közülük nincs talicskájuk, felszaladnak a gépre és a két nagy kémény alatt sorban egymás mellé kuporodnak, úgy ülnek ott, mint madarak az ágon. Halványan izzó piros fény világítja meg őket. Rubicante «nyisd ki» vezényszavára a talicskások egyszerre ugyanabban a pillanatban nyitják ki a kis vasajtókat, melyek mögül a tűztorkokból rettenetes tűz világít ki. Egy-egy lapát szenet dobnak a torkokba. Aztán hirtelen, Rubicante «csukd be» vezényszavára egyszerre becsapják a vasajtókat. Elfoglalják kijelölt helyeiket, lekuporodnak talicskájuk mellé.

Fiókák karban, valamennyien.

Dohog a tűz,
Lobog a tűz,
Robog a tűz,
Hejj! Hejj!

Kórusban visítanak.

Magister harsányan vezényelve. Indulunk! Vigyázz! Előre! Nagyot mozdít egy emeltyúkaron.

A gép megindul. Pattog, szikrázik, füstöl, sistereg, dübörög. A nagy lendkerék lassan, lustán fordul. Színes fénysugarak villognak a gép különböző részein. Ez az egész zaj és mozgás lassan elcsöndesedik és meglassudik

János rémülten bámulva ezt. Jaj, jaj! Uram segíts

Magister harsányan. Fogd meg! Fel a malomra!

Malacoda megragadja a rémüldöző Jánost, bal szélről a gép talapzatára, az emelvényre állítja. Ő maga felszalad a gépre, a Magister mellé.

Meglehetős sötét van a színpadon. A gép elcsöndesedik, lassan jár. A munkásördögök mozdulatlanul állnak helyeiken, csak Magister, Malacoda és Rubicante dolgozik, igen kis mozdulatokkal, fenn a kapcsolók, emeltyűk, kerekek közt.

II. KÉP.

A gép bal szélső vas fedő-táblája nagy dübörgéssel eltolódik helyéből. Helyén világítani, majd kápráztatón kezd ragyogni, szikrázni egy ékszerészkirakat.

János bámulva nézi ezt, előtte áll. Szent isten, mi ez… Nézd csak már no! Olvassa a felírást. «Ékszerész…» Bámulja a kirakatot. Hatvanmillió… nyakék… fülbevaló… hetvenmillió… gyémánt, arany, zafir, topáz… gyűrű… húszmillió… gyöngy… az is gyöngy… kétszázmillió… fekete gyöngy… háromszázmillió… Hogy ragyog! Nézni se birom. Az embernek belefájdul a szeme. Jaj de fényes, de gyönyörű. Höj, haj… smaragdgyűrű… zöldköves smaragdgyűrű… és mennyi! Egész sor. És még egy sor. Kettő, három, hat, nyolc sor. Mind csupa zöldköves gyűrű. Jaj ha ezt látnád, édes Ilonkám! Éppen ilyet akartam venni neked édesem! De hát hol veszi az ember a pénzt az ilyesmihez! Hogy örülnél neki édes Ilonkám, drága jó feleségem! Tizenhárommillió. Harmincnégymillió. Hát ha száz évig dolgozom is… Lesz nekem valaha tizenhárommillióm, hogy ezt megvehessem neked? De fáj érte a szívem. Hát lehet ennyi pénzt keresni? Hát lehet valaha ennyi pénzhez jutni!

Magister harsányan. Igenis, lehet! Nekifekszik a gépezetnek. Áttétel tizennégy! Kapcsold!

Rubicante. Kész!

Magister. Lassan fordítsd. Lassan indítsd. Sötétben bocsásd rá az áramot. Lassú átmenettel a fénysugarat. Nagyon ügyelj a finom hanglemezekre.

Rubicante. Úgy vigyázok rájuk, mester, mint a szemem világára.

Magister. Megvan?

Rubicante. Parancs szerint.

Magister. Vigyázz. Előre! Berregés, dörgés.

A kép hirtelen elsötétül. Dübörgés.

III. KÉP.

A gépnek az ékszerészkirakat mellett levő része megnyílik és baccarat-asztal ugrik onnan elő. Zöldfényű lámpa világít. Körben állnak frakkos játékosok.

Croupier. Mindenki tett? Nincs tovább.

Első játékos. Kérek!

Kártya repül.

Első játékos. Kilenc!

Croupier a háta mögött álló Jánoshoz. Ön nyert. Pénzt olvas. Öt, hat, hét, nyolc, tíz és tíz, az húszmillió. Nagy köteg pénzt nyom a markába.

János. Én, kérem? Hát mi ez?

Croupier miközben a többi játékosnak is fizet. Ön megnyerte a tétet, ne kérdezzen annyit. Gyerünk tovább. Tessék tenni. Mindenki tett?

János. Dehát én ezt mért kaptam, kérem? Ez nekem nem jár! Visszadobja a pénzköteget az asztalra.

Játékosok. Psszt!

Croupier. Mindenki tett, nincs tovább!

Első játékos. Kilenc!

Croupier. Nyert. Jánoshoz, újra pénzt olvasva. Ön megtette az egész húszmilliót. Ön ismét nyert. Fizet neki. Húsz, harminc, és tíz, az negyven. Tessék. Dupla köteget nyom a markába. A többi játékosnak tovább fizet. Huszonöt… hatvan… tessék.

János csodálkozva. Negyvenmillió! Dehát kéremalássan…

Croupier türelmetlenül. Ne tessék zavarni a játékot, tessék csöndben maradni. A játékosoknak tovább fizet. Nyolcvanöt, tizenhat…

János. Dehát kérem, én nem akarok kártyázni! Minek tömik belém ezt az istentelen sok pénzt! Itt van, egyétek meg! Az újabb köteget is visszadobja az asztalra.

Első játékos. Kilenc!

Croupier Jánoshoz. Ön megint nyert!

Második játékos. Kitünően játszik!

Első játékos. Merészen játszik!

Croupier pénzt olvas. Negyven és negyven… nyolcvanmillió! János markába nyomja. Gyűrű, smaragdgyűrű, nyolcvanmillió, Ilonka. A játékosokhoz. Tessék tenni! A szín lassan sötétedik. Mindenki tett? Sötét van, az egész látomány eltünik. Mindenki tett? Nincs tovább.

Sötét van, csak Jánost látni halványan megvilágítva, amint ott áll, két kezében két hatalmas köteg bankóval.

A lendkerék szikrázik és fordul.

János ezalatt. Milliók… milliók… Hogy történt ez? Mi történik itt velem? A fejem forró. A szám kiszárad. A kezem reszket. És ez a csomó pénz. Milliók…

IV. KÉP.

A gépnek János közvetlen közelében levő vasfedője nagy dübörgéssel kinyílik. Aranybrokátos szalónfal egy darabkája látszik, melyen aranyozott falikar ragyogva világít. Arany fotelben ül Mima, dekoltálva, isteni szépen, legyezi magát. János bambán áll mellette, két kezében a pénzkötegekkel.

Mima mintha egy beszélgetést folytatna. Nincs igazad, édes szívem. A pénz nem piszkolja be a szerelmet. Igen, volt idő a multban, mikor pénz és szerelem két külön dolog volt. De ma… mikor egy asszonynak csakhogy tiszta lehessen, milliók kellenek… És lásd, én imádlak, szeretlek… és az uram szegény, neki nincsenek meg az anyagi eszközei, hogy engem, aki szép és fiatal vagyok, méltón lásson el… És tudod, hogy őt gyűlölöm, és téged szeretlek, mert tiszta vagy, romlatlan, erős és szenvedélyes, mint egy lovag… te forró szerelmem, te… hát bánom én, hogy pénzt adsz, hát kevésbé szeretlek azért? Hiszen ugyis arra költeném, hogy neked tessem, violaszín fátyolharisnyára… habos ingre… selyemköntösökre… amiket leszaggass rólam… hogy elcsábítsalak végre… hogy megtörjelek végre, hogy felgyújtsalak ebből a férfi-szüzességedből… te drága… Ne resteld, add ide azt a pénzt.

János. Nekem nem kell. Nem is az enyém. Ha úgy vágyódik rá… boldog vagyok, hogy segíthetek az embertársamon. Mind a két köteg pénzt átadja neki.

Mima. Oh, köszönöm, köszönöm! A keblébe rejti a pénzt. Tudom, hogy nem szerelemből adod. Nem szeretsz. Jóságból adod. Még nem szeretsz. De ezen a pénzen megveszlek. Szeretni fogsz.

János. Mindenkit szeretni kell, aki szenved.

Mima feláll. Engedd meg, hogy megköszönjem.

János. Már megköszönte.

Mima kezet akar neki csókolni. Te jóságos!

János elhúzza kezét. Ugyan! Férfinak… kezetcsókolni!

Mima. Hát a homlokodat. Közeledik hozzá.

János. Nem jár érte semmi, még egy szó sem.

Mima idegesen. De nekem kell, hogy egy csókkal köszönjem meg. Ne alázz meg!

János. Nem… az bűn!

Mima. A hálának a csókja bűn? Megalázol. Fájdalmat okozol. Pénzt adtál és megvetsz. Nem vagyok testvéred, akivel jót tettél?

János. Testvérem. Istenem… hol vagyok?… Mi ez?

Mima. Megalázol?

János. Nem… nem.

Mima homlokon csókolja. Köszönöm, köszönöm, hogy a méltóságomat visszaadtad. Megcsókolja a szemét. A szemedet… azt a szomorú, szép szemedet…

János védekezve. Ne, ne… elég…

Mima csókolja. Nem, nem elég! Nekem nem elég! A szádat! Megcsókolja a száját.

János. Istenem! Megégetsz! Mi ez?

Mima csókolja. Szeretlek… csókollak… végre csókollak… szeress engem…

János. Szikrázik az ajkad! Megégetsz!

Mima. Csókollak! Forróbban csókolok, mint a feleséged?

János. Oh! Fájdalmasan kiált fel. Jaj, a feleségem!

Magister kárörvendően, harsányan. Most mássz a fára, ha tudsz!

Fiókák kórusban visítanak. Hejj! Hejj!

Mima. Ne gondolj a feleségedre. Részegedj meg a számtól. Érzem, hogy ízlik, te szemérmes férfi, te… ölelj meg. Oh, de forró a szád!

János. Bocsáss el! Meggyulladok!

Mima. Égsz már. Olyan vagy mint a tűz. Kívánsz? Nagyon kívánsz?

János. Oh milyen rettenetes bűn! Ki vagy te? Megcsaltál! Befontál. A jóságommal visszaéltél… nem vagy hálás… csupa érzékiség vagy!

Mima érzékien. Kívánsz?

János kínlódva, lihegve. Nem!

Mima. Ne hazudj! Hazudni bűn. Kívánsz?

János fájdalmasan kiált fel. Istenem, de magamra hagytál!

Mima. Kívánsz?

János. Kívánlak! Most, ebben a percben igen… de tudom, hogy bűn… hogy meg fogom bánni… csak a testem kíván… most, ebben a percben… a bűnös testem!

Mima kacéran. Szebb vagyok mint a feleséged! Na hazudj!

János. Szebb vagy.

Mima. Forróbb vagyok.

János. Forróbb vagy.

Mima. Izgatóbb vagyok! Ne hazudj!

János. Megbolondítasz!

Mima. Te forró legény!… Na? Kell még a feleséged? Kell most a feleséged? Ne hazudj!

János. Most… most nem kell… most… most csak te…

Mima. Most megcsalod!

János. Megcsalom! Megcsalom! Vadul megcsókolja.

Megkondul a jelzőharang.

Magister fenn a gépen. Hurráh! Az első rosszaság!

Fiókák. Hejj! Hejj!

Magister. Rakjatok a tűzre!

Rubicante. Nyisd ki!

Talicskások és a többi fiókák, akik a tűztorkok közelében vannak elhelyezve, raknak a tűzre.

Ezalatt tart a nagy, néma csók.

Rubicante. Csukd be! Hatalmas csörrenéssel csapódnak be a vasajtók.

Csönd.

Mima miután szétváltak egymástól. Ha tisztességes ember vagy, elhagyod a feleségedet.

János. Nem… azt nem…

Mima. Tudod milyen aljasság az, együtt élni egy nővel, ha az ember mást szeret?

János. Ne bolondíts!

Mima. Ilyen aljasságot akarsz elkövetni? Hogy fogsz a szemébe nézni? Hogy fogsz az ágyába feküdni? Birod azt? Elhagyod! Elhagyod!

János fájdalommal. Elhagyom…

Mima. Mert szeretsz.

János. Soha… ilyen égőt… ilyen illatosat… ilyen bűnöset nem öleltem. Te boszorkány. A nyelved mint a gyík… a hajad, mint a napsütött bazsalikom illata a réten… forró nyári délben… meleg és édes…

Mima. És édesem… sok pénzt hoztál, rengeteget hoztál, nyolcvanmilliót…

János. Már meg is olvastad?

Mima. Mialatt olyan hosszan csókoltál… jaj de jó volt… mialatt az a hosszú csók volt… itt a keblemen gyorsan megolvastam. De szerelmem, ez kevés. Még kell. Sok kell.

János. Hozok még!

Mima. Hol veszed?

János. Ott, ahol ezt vettem. A kártyaasztalon. Szenvedéllyel. Megyek vissza… nyerni… milliókat… neked!

Mima diadalmasan. Kártyázni mégy?

János. Kártyázni megyek!

Kondul a jelzőharang.

Magister. Hurráh!

Fiókák. Hejj!

Mima. Na most menj, menj, szívem, szent isten, minden pillanatban jöhet az uram!

János elbódul. Még csak egy csókot. Még ölelj meg egyszer. Nem tudok elválni tőled.

Nagy csók.

V. KÉP.

Még egy vasfedő nyílik, ezáltal a szoba megnagyobbodik, függöny látszik. A függöny mögül megjelenik Alfonz, csinos, elegáns, hideg és gonoszarcu fiatal férfi. Vár, míg a nagy csók véget ér. János meglátja és harcrakészen néz rá.

Alfonz. Bravó! Ez szép, forró, őszinte csók volt!

János izgalommal. Ön a férje?

Mima gyorsan. Hála istennek, nem. Még csak az kellett volna. Ez a legjobb barátom. Szenvedélyesen. A legjobb barátom. Bemutatja. Alfonz!

János kezet fog Alfonzzal.

Mina. Szeresd Alfonzot, édesem, szeresd nagyon. Hogy jöttél be ilyen titokban?

Alfonz. Hátul, a tapétaajtón.

Mima. Hogy megijesztettél. Jánoshoz. Szeresd Alfonzot, ő neked is jó barátod lesz.

János. Én mindenkit szeretek.

Mima. Én nem. De őt szeretem. Ő minden bajból mindig ki fog segíteni bennünket. Ő gonosz, okos, ügyes, hideg, aljas és szép.

Alfonz. Ön most a szeretője a nagyságos asszonynak?

János. Én őt sajnáltam és ő felkorbácsolta az érzékeimet. Azt a piszkos szót visszautasítom!

Alfonz. Szereti.

János. Most igen.

Mima elejti a pénzköteget. Jaj! Leesett a pénzem.

Mind a hárman lehajolnak a pénzért.

Alfonz. Milliók és milliók. Ezt a sok pénzt ön adta neki?

Mima igen gyorsan. Nem ő adta, nem tőle van. Esküszöm.

János. De igen, én adtam.

Mima szemrehányóan. János!

János. Nem hazudhatom.

Alfonz. Nem hazudhatik?

János határozottan. Nem.

Alfonz. Inkább lovagiatlanul közhírré teszi, hogy pénzel egy férjes asszonyt?

János. Tiszta érzéssel adtam. Nem akarok érte semmit. Hazudni pedig nem tudok.

Mima. Majd megtanulsz, ha engem akarsz szeretni!

Élesen szólal meg az előszobacsengő.

Mima rémülten. Csöngettek! Ez az uram! Bujj el!

János. Nem bujok el, mert nem vétettem semmit.

Ujabb csöngetés.

Mima. Bújj el, az istenért, tönkre akarsz tenni? Alfonz, segíts!

Alfonz. Jőjjön ide a függöny mögé… Megfogja a karját, hátrahúzza a homályba.

VI. KÉP.

A gép bal szélső vasfedője elmozdult helyéből és helyén világítani kezd egy előszobaajtó üvegje. Az üveg mögött látni a férj árnyékát. A szín jobbszéléről az emelvényen végigsiet egy szobalány és kinyitja ezt az előszobaajtót.

Férj belép. Haragosan. Meddig kell csöngetnem, hogy kinyissa?

Szobalány. Mindjárt jöttem, nagyságos úr.

Férj. Mit csinálnak itt velem? A kulcsot nem akarják ideadni, váratnak az ajtó előtt. Mi folyik itten? Mi történik itt?

Szobalány sírvafakad. Én nem tehetek róla, nagyságos úr. Sírva megy el balfelé, eltünik a gép egy sötét oldalnyílásában.

Az előszobaajtó elsötétedik.

Férj Mima felé megy.

Mima hamisan, tettetett közvetlenséggel. Jóestét édesem. Te csöngettél olyan sokáig?

Férj izgatottan. Miért nem nyitjátok ki rögtön az ajtót?

Mima. Ne légy oly ideges, te engem agyonkínozol, én megölöm magamat.

Férj. Mit várattok az ajtó előtt? Mi történik itt? Hetek óta történik itt valami a házamban! Érzem, szagolom, tudom. Te megváltoztál. Nyugtalan vagy. Sose vagy itthon. És ruhák, új ruhák, harisnyák! Egy szegény ember felesége izgató selyemharisnyákban!

Mima. Te bolond vagy! Kikérem magamnak! A lábát mutatja. Ez a rongy? Ez műselyem! Mercerizált pamut!

Férj. Ez igazi selyem!

Mima. Esküszöm boldogságomra, az életemre, a te boldogságodra és életedre, hogy műselyem. Te bolond vagy. Én ezt nem fogom türni.

Férj. Hallgass! Most is ez a tétova nézés, ez a rémület a szemedben. Ki volt itt?

Mima. Senki!

Férj. Ki van itt?

Mima. Te őrült vagy! Itt nincs senki. Béla, te egészen kijöttél a sodrodból, esküszöm mindenre, ami nekem szent, hogy itt nincs senki!

János váratlanul előlép.

Mima… csak ez az úr…

Alfonz előlép.

Mima… és Alfonz. Hirtelen. Csak ez az úr és Alfonz. Esküszöm, nincs itt senki más.

Kínos pillanat.

Férj. Kicsoda ön?

János. Jánosi János vagyok.

Férj. Hogy kerül ide?

Alfonz bátran. Velem jött. Én hoztam.

János. Nem igaz.

Mima szándékoltan odébb lép, láthatóvá válik a földön egy nagy pénzköteg.

Férj meglátja ezt. Mi ez a pénz? Felveszi a földről. Megöllek!

Mima. Ez nem az enyém. Mi közöm hozzá?

Férj. Hát kié?

Mima. Alfonzé.

Férj gunyosan nevet. Alfonzé? Nálad ennyi pénz? A századrészét se bízza rád soha senki! Hacsak nem loptad…

Alfonz. Az enyém. Jánosi János úrtól kaptam.

Férj. Ki ez az úr?

Alfonz. Jó barátom. Iskolatársam. Fiatal politikus, azért hoztam ide, hogy bemutassam neked.

Férj Jánoshoz. Ön adta ezt a pénzt? Milliókat?

János bátran. Én adtam.

Férj. Kinek adta?

Mima aki János mellett áll, titokban, gyorsan, suttogva. Az istenért, ha van szíved, ments meg a szégyentől és a haláltól!

Férj sürgetőleg, erősen. Kinek adta?

János rövid habozás után, Alfonzra mutatva. Ennek az úrnak adtam!

Kondul a jelzőharang.

Magister diadalmasan süvítve. Hazudott!!!

Fiókák kórusban. Hazudott! Hejj! Hejj!

Kis szünet. A férj leteszi a karosszékre felsőkabátját és kalapját.

Férj Alfonzhoz. Hát kérlek alássan. Beszéljünk őszintén és nyersen. Te hazudsz és ez a gazember is hazudik. Te most meg akartad menteni ezt az asszonyt. De már nem lehet. Én mindent tudok. Ez az ember a szeretője. Régóta figyelem ezt az aljasságot. Jánoshoz. Gazember! Valld be! Szereted a feleségemet!

János. Becsülettel fogok felelni. Én ezt a szép hölgyet mélyen megsajnáltam. Nem tagadom, hogy a bűnös érzékeim kívánják őt. Ha ez az?…

Férj. Igenis, ez az.

János. Akkor szeretem.

Férj. Gazember! Öklével az arcába üt.

János védekezik.

Mima felsikolt.

Alfonz közibük lép.

Az egész egy pillanat.

Férj fájdalmasan ordít fel. Aljas banda vagytok mindnyájan! Még találkozunk! Hirtelen felkapja felsőkabátját és kalapját a karosszékről, elrohan balra, eltünik a bal szélső sötét nyílásban.

Kis szünet.

Alfonz. Bravó! Ez szép, forró, őszinte ütés volt.

Mima. Megszégyenített téged… megalázott téged édesem… jóságom… Ráborul.

János mély, fájdalmas szégyenérzettel. Belehalok a szégyenbe.

Alfonz hidegen, élesen. Vagy ő hal bele.

János csodálkozik. Ő?

Alfonz hidegen. Ilyen az élet. A sajnálatból pénz lesz, a pénzből csók, a csókból pofon, a pofonból párbaj, a párbajból halál. De ez a halál lehet az övé is.

János. Hogy én megöljem szegényt?

Alfonz. Sajnálja?

János. Nagyon.

Mima hirtelen, hiszterikusan. Ha nem verekszel meg vele, én kinevetlek, megutállak, lenézlek… és talán még én is megütlek. Tönkretettél és nem állod meg a helyedet.

János elszántan. De megállom a helyemet.

Mima. Kiállsz vele.

János. Kiállok.

Mima. Rácélzol és rálősz.

János. Igen.

Jelzőharang. Sötétség. A vasfedő becsukódik.

Magister diadalmasan süvít. Megbarátkozott a gondolattal, hogy embert öljön.

Fiókák. Embert akar ölni! Hejj! Hejj!

A gép zártan áll, minden vasfedője be van csukva.

Magister. Tisztelettel kérek csöndet és figyelmet, míg a párbaj lefolyik. Nagyon kell vigyáznunk, hogy a golyók úgy repüljenek, ahogy kiszámítottuk. Rubicante, vigyázz! Kapcsolás: kettő, hat tized. Feszültség mennyi?

Rubicante. Nyolcszáztíz, huszonkettő.

Magister. Főkapcsoló, egy fordulat, előre!

Berregés, dörgés. Aztán csönd. Aztán két pisztolylövés hallatszik.

Magister. Nos?

Rubicante telefonál. A mester pontos jelentést kér a párbajról. Köszönöm. Átszól a magisterhez. A golyók pontosan repültek. A földi ember könnyű sebet kapott.

Magister. Akkor mehetünk tovább. Vigyázz. Előre!

VII. KÉP.

A gép egy fedő-táblája dübörögve nyílik. Karosszékben ül János, bekötött homlokkal. Mellette áll Alfonz.

János. Mit mondott az orvos?

Alfonz. Hiszen hallottad.

János. De mikor kikísérted, kint mit mondott?

Alfonz. Ugyanazt, amit bent. Néhány napig maradj nyugodtan. A golyó nem sértette meg a csontot. Semmi az egész.

János. Te hűséges jó barát! Mellettem álltál a párbaj nehéz órájában. Most is itt ápolsz, mintha a testvéred volnék.

Alfonz. Mindnyájan testvérek vagyunk. De most másról van szó. Mi lesz az asszonnyal?

János izgatottan. Hol van most?

Alfonz. Ne izgasd magad. Visszament a régi lakásba, megpróbálja megkapni az urától a ruháit és az ékszereit. De nem hiszem, hogy megkapja. Az ura gyűlöli. Koldussá akarja tenni.

János. És mindez miattam történik.

Alfonz. Szeret téged. De szegény. Egy szál ingben áll a világban. A rokonsága előkelő és befolyásos. Ezért rettenetes a helyzete most. Kidobott asszony.

János. Édes, szép, mártir angyalom.

Alfonz. A részvénytársaságod megalakul. Holnapután vezetem be a Kátai vasrészvényeket a tőzsdére. Ha ez sikerül…

János. Ha sikerül… fényben fürösztöm ezt a drága nőt… A világ királynőjévé teszem!

Alfonz. Egyelőre csak koldussá tetted.

Mima belép.

Mima. Cicám, drágám, kutyám, paripám, hogy vagy? Jobban vagy? Megcsókolja. Dohányszagú vagy. Hát szabad cigarettáznod? Az uram kilökött. Egy inget nem engedett elhozni. Pöröljem be? Azért se pörölöm be. Súlyos a sérülésed?

Alfonz. Nem.

Mima. Hála istennek. Autotaxira nem volt pénzem. Konflison jöttem. A konflisban sírógörcsöm volt. Imádlak. Az ezüst retikülömet se adta ki. Volt egy zománc bonbonniérem, Párisban vettem, kilencszáznégyben, aránylag olcsó volt, azt se adta ki. Ugye a golyó nem érintette a csontot? Borzasztó lett volna, ha a csontot érinti. Egy fagylaltot ettem, úgy odavoltam. Émelygett a gyomrom az izgalomtól. Szeretsz?

János. Imádlak.

Mima. Előbb azt hittem, hogy a hal volt rossz, amit tegnap ettünk. De csak idegesség volt. Kilökött nő vagyok. A válópört beadta. A hajtűimet sem tudtam megkapni tőle. Az anyámnál lakom. Nagyon szépen lakik. De konyhaszag van a lakásban. Imádlak. Tudod, a konyha belenyílik az előszobába. Milyen sápadt vagy. Így szép vagy. Te, a kocsiban olyan rosszul voltam, igazán azt hittem, hogy halmérgezés. Szeretsz?

János. Meghalok érted.

Mima. Az nem sikerült, hála istennek. De most tenni kell valamit. Keservesen sírva fakad. Ezt rendezni kell. Én nem élhetek így tovább egy napig sem. Alfonz, mondd meg, mit kell tennem. A bátyám főispán, a nagybátyám államtitkár, mit csináljak egy ingben az utca kövezetén?

Alfonz. János segíteni fog.

Mima. A pénzzel nem érek sokat. A becsületem! A pozicióm!

János. Mindenem a tiéd.

Alfonz. Feleségül fogod venni. Ez kötelességed. Elfordul és a szemét törli.

János. Miért remeg a hangod? Miért fordulsz el?

Alfonz. Mert én is szeretem.

Mima idegesen. Alfonz, ne komplikáld a dolgot. Nagyon kérlek.

János. Nem komplikálja, sőt egyszerűsíti. Drága jó barátaim, testvéreim legyetek egymáséi. Mély fájdalommal. Én lemondok.

Alfonz. Hogy képzeled, hogy én a boldogulásának útjába állok?

János. Ha szereted…

Alfonz. Szeretem, de koldus vagyok. Koldusabb, mint ő.

János. Én gazdagokká teszlek benneteket.

Alfonz. Az nem segít rajtam. Ő téged szeret.

Mima idegesen, türelmetlenül. Minek komplikálod, te buta, minek komplikálod?

János Alfonzhoz. Hogy fáj a szívem most érted, te jóságos, hű barát… Mimához fordul… és teéretted, aki olyan régen szereted ezt a fiút! De nem birom, gyönge vagyok… belepusztulok, ha nem rabollak el tőle! Mimához. Én elviszlek, elveszlek, mert megbolondulok érted… mert tönkretettelek és meg akarok részegedni attól, hogy hogyan emellek fel a porból a csillagokig… légy az enyém!

Mind megmozdulnak. Levélhordó jön.

Levélhordó. Ajánlott levél. Jánosi János úr.

János. Én vagyok.

Levélhordó. Tessék aláírni. Átad egy levelet és feléje nyujtja a könyvet.

János átveszi a levelet, aláírja a könyvet.

Levélhordó. Jónapot. A könyvet visszaveszi, elmegy.

János bámulja a borítékot.

Mima. Milyen furcsán nézed. Ismerős írás?

János. A feleségem írása.

Mima. Hát… még emlékezel rá? Még megvan?

János. Az utolsó kis maradványai vannak még meg. Annyi esztendő. Szerettük egymást. Ő oly jó és derék.

Mima ráborul Alfonzra. Meghasad a szívem. Hisztérikusan… nem töltöttem be a lelkét egészen, maradványokról beszél, felesége van. Meghalok ebbe. Görcsösen ragadja meg Alfonzot. Féltékeny vagyok, szerelmes vagyok, éhes vagyok!

János. De édesem!

Mima. Ne nyulj hozzám! Dicsérd a feleségedet! Háziasabb mint én. De szárazabb a szája mint az enyém. Nem olyan síma a bőre a derekán. Nem olyan forró mint én. Te nem tudod úgy csókolni, mint engem, mért haraptad meg tegnap a mellemet, ha még van más asszony, akire gondolsz?!

János. De szerelmem!

Mima türelmetlenül, idegesen. Alfonz, vigyél magaddal.

János. Nem engedlek, nem, nem!

Mima Alfonzhoz. De vigyél! Én nem birom ezt! Hetek óta ez a zaklatott élet… és soha egy nyugodt éjszaka az ágyamban… a megnyugtató férfi mellett. Már tizedik napja, nem tudom, mi az, férfi. Éhes vagyok, szomjas vagyok, fiatal vagyok és ő leveleket kap! Vigyél magadhoz, csókolj, amíg elájulok.

János. Ne őrjíts meg, te boszorkány!

Alfonz szenvedéllyel. Ha megölellek, meghalunk bele mind a ketten!

János nagyon szenved, leborul Mima lábához. Ne gyötörj! Miért kínozol?! Felkiáltva. Mi ez? Kőrisbogarat ettem, hogy ordítanak az érzékeim és ég a lágyékom utánad! Ordítva. Én elhagyom a feleségemet!

Csönd.

Mima. Kelj fel.

János felkel.

Mima. Add ide a zsebkendődet.

János zsebkendőjét átadja neki.

Mima. Megtörülöm a szemedet. Egy ilyen nagy legény. És sír. Egy ilyen szép nagy legény. Szeliden simogatja. Milyen forró a szemed a sírástól. Mutasd azt a levelet.

János a felbontatlan levelet feléje nyujtja.

Mima. Nem, nem. Csak bontsd ki te.

János felszakítja a levelet.

Mima. Mit ír?

János miután belepillantott a levélbe, eltakarja az arcát.

Mima türelmetlenül. Mit ír?!

János. Hogy térjek vissza hozzá… mindent megbocsát… hogy gyerekünk fog születni… teherben van… kínlódik…

Mima Alfonzhoz, nagyon fájdalmasan, de gyorsan. Kérlek, vigyél. Vigyél, nem birom. Jó, hogy nem küldtem el a kocsit.

János. Én boldogtalan életem!

Mima gyorsan, türelmetlenül, fájdalmasan. Kérlek, vigyél, ezt már nem óhajtom hallani, ezt az apai drámát. Jánoshoz. Gratulálok, fiam, menj haza pelenkát mosni, én belepusztulok, de odadobom magam ennek a csirkefogónak és tépje össze a testemet, az életemet ez a gazember, ez a szép, hideg gazember, pusztuljon el az ölemben, de kábítson el mint a morfium és csókoljon a halálba. Isten veled, te, papa. Sírj tele egy pelenkát.

János felkiáltva. Miért kínozol?

Mima. Nem kívánhatom egy apától, hogy a feleségét és a gyerekét elhagyja.

János nagy meggyőződéssel. Hát lehet azt?!!

Mima. Tudom, hogy nem lehet. Alfonz szájához közelíti a száját. Itt az én vigasztalásom. Tudom, hogy nem lehet. Miért nem borotválkoztál, te lump? Úgy szursz.

János. Egy kis idő… majd kieszelünk valamit, mindennek megvan a módja.

Mima. Gyerünk innen, ezt nem tudom hallgatni. Azonnal meg fogsz borotválkozni. Készüljünk fel erre a forró elpusztulásra. Hiszen te tanítottál sikoltani… gyere! Tizedik napja nem tudom, mi az: férfi, pedig engem nem így szoktattak. Az uram unalmas volt, de megbízható. Jánoshoz. Isten veled, te apa. Majd sürgönyözd meg, hány kiló a gyerek.

János. Ne kínozz!

Mima. Nem lesz olyan szép gyerek, mint amilyent én tudtam volna neked szülni! Mindenesetre sürgönyözzél.

János a lábához borul. Én nem birom! Te látod a lelkemet, én uram isten, engem megmérgezett a testi szerelem! Maradj itt, te bálvány, te…

Mima titokban int Alfonznak, hogy távozzék.

Alfonz lábujjhegyen elsompolyog.

Mima megcirógatja az előtte térdelő János fejét.

János. Én… én esküszöm, hogy elhagyom érted a feleségemet és a szegény kis gyerekemet… esküszöm… Átöleli a lábát.

Mima diadalmasan mosolyog.

Jelzőharang.

A vasfedő becsukódik.

Magister diadalmasan süvit. Aljas lett!

Fiókák kórusban. Aljas lett! Hejj! Hurráh! Hejj! Hejj!

Hirtelen sötétség.

Magister. Vagyok bátor felhívni felséged figyelmét arra, hogy még tizenöt perce sincs, hogy ezt az embert őrli a malom, és máris: hazudott, házasságot tört, emberre lőtt, elhagyta a feleségét és megtagadta gyermekét.

Adjutáns. Őfelsége el van ragadtatva!

Magister lelkesen. És ez még semmi, felséges uram!

Adjutáns. Lássuk tovább!

Magister vezényelve. Rubicante! Át a másik kapcsolóra. Harmincnégyezer Ampére! Két fordulat! A felső kazánban a tűzre!

Rubicante. Nyisd ki!

Fiókák csak fenn, a gép felső részén raknak a tűzre.

Lobog a tűz,
Robog a tűz,
Hurráh a mester!
Hejj! Hejj!

Rubicante. Csukd be!

A vasajtók becsapódnak.

Magister. Mehet?

Rubicante. Kész!

A gép zártan áll. Minden vasfedője be van csukva.

Magister. Indítsd a fényes karriért!

Rubicante. Mit kapcsoljak be előbb? A tőzsdét, vagy a politikát?

Magister. Mindig előbb a politikát, és utána a tőzsdét. Politika, előre!

A gép dübörög, aztán elhallgat. Sötét van. A zárt gép belsejéből hallani egy kortestanya lármáját. Aztán halljuk Alfonz harsány hangját.

Alfonz hangja. Választópolgárok!

Parasztok hangjai. Halljuk! Halljuk!

Alfonz hangja. Eljöttem ide közétek, hogy képviselőtökül ajánljam Jánosi János urat. Jánosi János maga a tiszta becsület. Jánosi János a leggazdagabb ember hazánkban. Jánosi János menyasszonya a legelőkelőbb családból való. Jánosi János megépítteti a vashidat, megszerzi a dohánygyárat, összevásárolja a kátai vasművek részvényeit, kibővítteti az üzemet, minden embert boldoggá tesz, mindenkinek elengedteti mindennemű adóját és mindenkinél keresztapaságot vállal!

A parasztok hatalmasan éljeneznek.

Alfonz hangja. Ezek után határozatilag kimondom, hogy Jánosi János urat jelöljük képviselőnek!

Dörgő éljen.

Alfonz hangja. Most pedig vonuljunk küldöttségileg a mi szeretett képviselőjelöltünkhöz!

A sötétben, a gép méhéből erőteljesen zendül fel a régi magyar kortesnóta.

Jaj de magas, jaj de magas
Ez a vendégfogadó!
Van-e benne, van-e benne
Jánospárti szavazó?
Ha nincs benne Jánospárti szavazó,
Dűljön össze ez a vendégfogadó!

Dörgő éljen.

Magister. Vigyázz! Előre!

Dübörgés. Egy vasfedő kinyílik.

VIII. KÉP.

Kertre nyíló szép szoba. János egyedül áll a szobában. A kertben, az ablak alatt megjelenik Alfonz, lengeti kortestollas kalapját és beordít.

Alfonz. Éljen a mi szeretett képviselőjelöltünk!

Parasztok hangjai. Éljen!

Mima lelkendezve siet be. Édes szívem, paripám, itt van a küldöttség. Alfonz vezeti a küldöttséget. Milyen boldog vagyok. Itt vannak a kedves kátai parasztok, képviselőjüknek akarnak téged.

János. Hívságos földi dolgok ezek. Fájdalmasan. Nem volna jobb elutazni együtt, mindent felejteni, napfényes Riviera, kék ég, tenger, rózsák, boldog szerelem…

Mima. Te elfelejted édesem, hogy én egy kirugott nő vagyok, semmi pozicióm nincs, a bátyám főispán, a nagybátyám államtitkár, és te még el se vettél, csak viszonyozunk, mert még nincs végük a válópöröknek.

János. Az néhány nap kérdése.

Mima. Épp azért, mire egymáséi leszünk, minden legyen rendben. Te Kátán képviselő leszel és a Kátai vasrészvényt bevezetik a tőzsdére.

János. Holnap…

Mima. Holnap ilyenkor már gazdagok leszünk. Királyok leszünk.

Alfonz belép.

Alfonz. Itt a küldöttség. Fogadd őket szívesen. Megválasztásod biztos.

Mima. Képzeld, vonakodik!

Alfonz. Hogyan? Vonakodol, szerencséd küszöbén? A részvényeidet óriási izgalommal várják. Azt mondják, szenzáció lesz holnap a tőzsdén.

János Alfonz kezét szorongatva. Ezt mind, mind neked köszönhetem, te hűséges jóbarát… A párbajban az életemet… a szívemben az imádott nőt köszönhetem neked. Most karriert… gazdagságot… Hogyan hálálom ezt meg neked?

Alfonz. Tiérettetek az életemet is. Tiszteletteljesen kezet csókol Mimának.

Mima felkiált. Ne harapd a kezemet. Mindig megharapsz, mikor kezetcsókolsz.

János. Ugyan, édesem.

Alfonz. Bejöhet a küldöttség?

János. Bejöhet.

Alfonz. Választópolgárok!

Néhány paraszt jelenik meg, színes népviseletben.

Alfonz szónoki pózban áll János elé. Van szerencsém Nagyságodnak bemutatni a kátai küldöttség tagjait. Nagy János, Kis János, Nagy Péter, Kis Péter, Nagy István, Kis István, Nagy András, Kis András. – Mélyen tisztelt, nagynevű hazánkfia, szeretett vezérünk és politikai példaképünk!

Parasztok. Éljen!

Alfonz. Azon kérelemmel járulunk magas színed elé, kegyeskedjél elvállalni a kátai kerület képviselőjelöltségét. Tudjuk, hogy ez nagy áldozat neked, aki nem keresed a szereplést. De a népnek szüksége van a te ragyogó tehetségedre, a te tiszta becsületedre és a te hatalmas munkaerődre!

Parasztok. Éljen!

János kérdőleg néz Mimára.

Mima suttogva, gyorsan. Vállald el! Kirugott nő vagyok! Nincs pozicióm! Szeretlek!

János. Teéretted beledobom magam ebbe a szörnyűségbe. Egész életemben irtóztam a politika piszkától. De teéretted elvállalom. Istenemre, csakis teéretted, senki másért! A parasztokhoz, hangosan. Választópolgárok! Elvállalom! De kiért vállalom? Istenemre… csakis a népért vállalom, senki másért!

Jelzőharang.

Sötétség. A vasfedő becsukódik.

Magister diadalmasan. Csaló lett!

Fiókák. Csaló! Csaló! Hejj! Hejj! Hurráh!

Magister. Gyorsan, tovább!

Magister, Malacoda és Rubicante a szerkezetekhez nyúl.

IX. KÉP.

A gép zártan áll ismét, mint az imént a kortesjelenetnél. De most Mima és János a gépen kivül, a gép előtt marad. Onnan mindketten lassan előrejönnek, bal felé a színpad szélére. Ott leülnek, mint valami meredek partról a zenekarba lógatják a lábukat. Halvány sugár kíséri és világítja őket.

Magister. Vigyázz a sugárral! Pontosan kísérjed őket! Erősebb áram!

Rubicante a szerkezethez nyúl, a gépből tompa berregés hallatszik, a sugár hirtelen nagyon erősen világítja meg őket.

János. Alfonz boldogtalan lesz.

Magister a lehunytszemű Mimára mutat. Kapcsold be a hangját!

Mimát sugár éri. Kinyitja a szemét és megszólal.

Mima. Az oly szép, mikor egy férfi boldogtalan. Megöleli. Esküszöm cicám, esküszöm, hogy nem volt soha viszonyom Alfonzzal.

János. De édesem… nem kérdeztem.

Mima. Mégis esküszöm. Néha megharapta a kezemet, de tovább nem mentünk soha. Esküszöm! Nem hiszed.

János. De hiszem.

Mima. Esküdj meg, hogy hiszed.

János. Esküszöm, hogy hiszem.

Mima. Ez nem elég. Esküdj meg, hogy nem volt viszonyom vele.

János. Esküszöm.

Jelzőharang.

Mima. Látod, így szép, ha hiszel bennem. Akkor mindjárt nekem is van bizalmam. Mi egyszer együtt nyaraltunk vele.

János. Kivel?

Mima. Alfonzzal. Én az uramat akkor gyűlöltem. Én akkor meg voltam bolondulva. És mindössze azon az egy nyáron, akkor is csak egy hónapig volt vele viszonyom. Esküszöm. Most megint nem bízol bennem. Nem hiszed.

János. De hiszem.

Mima. Esküdj meg, hogy hiszed.

János. Esküszöm.

Mima. Ez nem elég. Esküdj meg, hogy csak egy hónapig volt vele viszonyom.

János lehajtja a fejét.

Magister harsányan. Rakjatok a tűzre!

Rubicante. Nyisd ki!

A vasajtók kinyílnak. Mindenütt raknak a tűzre. Az ajtók nyitva maradnak.

Mima. Esküdj meg, hogy csak egy hónapig volt vele viszonyom!

János. Az imént… megeskettél… az ellenkezőjére.

Mima. Esküdj meg, hogy csak egy hónapig volt vele viszonyom.

János hallgat.

Magister izgatottan, harsányan. Még egyszer rakjatok a tűzre!

Megint raknak a tűzre. A tűz iszonyúan világít.

Mima. Esküdj meg, hogy csak egy hónapig volt viszonyom vele.

János megadva magát, szégyenkezve. Esküszöm.

Magister. Na végre!

Jelzőharang.

Fiókák felsikoltva. Hejj!

Rubicante. Csukd be!

Minden vasajtó becsapódik.

Mima feláll. De most nem ez a fontos. Mi lesz velünk kettőnkkel?

János előtte térdel. A feleségem leszel.

Mima. Ne szavald ezt ilyen ünnepélyesen, ez egészen természetes.

János lelkesen. A hitvesem leszel.

Mima. Nem a hitvesed leszek, kérlek, ne cifrázd. Te elveszel engem, mert kutyakötelességed, te egy rendes ember vagy. Ha nem tennéd, gazember volnál.

János. Miért bántasz? Nem hat meg ez a halálos szerelmem?

Mima. Bocsáss meg, cicám, én szép vagyok, fiatal vagyok, – akkor volnék meghatva, ha vén, csunya dög volnék és te mégis imádnál. De így… légy te meghatva.

János. A porban térdelek előtted.

Mima. Az semmi. Nekem repülés kell. Ki a porból. A csillagokig fel, bűnben, élvezetben, szilajságban! Simogatja a fejét. Nem vagy elég gazdag.

János. Most indul el a pénzem. Ma indul el a tőzsdén a karriérem. Oh, hogy gyűlölöm a tőzsdét… Ezt a gaz rablást!

Mima. Ne gyűlöld! Milliárdok kellenek. Nem tudok szegény lenni. Aki szegény, annak szaga van. Ne légy szegény! Hatalmas légy!

A gépből halk, morajló zúgás hallatszik.

Magister. Négyes kapcsoló! Tőzsde! Előre!

Az összes ördögök a szerkezetekhez nyúlnak, a moraj erősbödik.

János. Mi ez a zúgás?

Mima felragyogó arccal. Figyelj csak. A tőzsde! Ma van a nagy nap. A te részvényeid napja!

Egy börziáner hangja a gép belsejéből. Adok Kátait!

Második börziáner hangja ugyanonnan. Veszek Kátait!

Moraj, zúgás.

János feláll, izgatottan. A Kátai részvény… Most vonul be a tőzsdére! Oh, elveszett tisztaságom!

Mima megragadja a karját. Az én új, nagy, vad életem, veled! A forró, meztelen rabszolgád lenni… pénzért, pénzért! Rettenetes gazdagságban élni… Akarod?

János. Akarom!

A zúgó moraj erősbödik, kihallani belőle szakadatlanul ezt a szót: «Kátai!» «Kátai!».

Mima. A hatalmad előtt térdelni… pénz, pénz kell! Félni tőled… mert pénzed van… pénz! pénz! Felnézni rád, mint egy istenre, pénz… pénz! Puha selymekbe csavarodni, neked, a pénzedért… aranytól csörögni… pénzzel, pénzért… illattól ájulni… pénzzel, pénzért, pénz, pénz…

János a morajt túlkiáltva. Mások éheznek, milliók éheznek!

Mima még jobban túlkiáltva a zúgást. De én egy tündérkertben szaladok eléd, mert pénzed van, damaszkuszi rózsák közt… fátyollal a testem körül… nevetve, szerelmesen, úgy-e, az kell?

János. Oh szegény koldus testvéreim!

Mima fokozva a hangját. Drága pénzért… tiszta rózsaolajban fürödni… neked! Aranypiros madarakat akarok… pénzért! tollas halakat… repülő kocsit!

A zúgás már nagyon erősödik. Kihallani a morajból ezeket a kiáltásokat: «Kátai egy és félmillió!» – «Kátai! Kátai!» – «Veszek Kátait három millióért!»

János. Hogy zúg, hogy dagad, mint a tenger!

Mima. A mi gazdagságunk!

János. Pénz! Pénz!

Mima. Mit tudod te, mi az? Csak egy asszony tudja igazán szeretni a pénzt!

János. Az én erőm!

A zúgás erősbödik. Ilyeneket hallani: – «Kátait veszek!» – «Négymillió!» – «Veszek ötért!» – «Hat!» – «Nyolc!» – «Tízmillió!»

Mima. Hogy zeng a te királyságod… És az én rabszolgaságom! Pénz! Pénz!

A zúgásból mint zenekíséretből most már a kiáltások egyre tisztábban hangzanak: «Húszmillió!» – «Ötvenmillió» – «Kátai!» – «Adok hatvanért!» – «Kátai!» – «Hetvenmillió!» – «Százmillió!»

János elragadtatva kiált fel. Király vagyok!

Mima. Több vagy! Vezérigazgató vagy!

A gépből harsogva: «Száztízmillió!» – «Százhúszmillió!» – «Százharminc!» – «Kátai!» – «Negyven!» – «Ötven!» – «Veszek!» «Kátai!» – «Százhatvanmillió!» – A vad ordítás a végsőkig fokozódik. Majd az éles tőzsdei csengő lezárja a lármát: vége a börzeidőnek. Az ordítás gyorsan lecsillapul. Az utolsó hangok, egyre halkabban: «Száznyolcvanmillió!» – «Kétszázmillió!»

Mima. A világ királya lettél.

János. Szerelmem!

Mima. Most a menyasszonyod vagyok.

A zúgás egészen elhallgatott.

János a nagy csöndben. Áldva legyen a pénz, amiért téged nekem megszerzett. Áldva legyen a pénz. Zokogva. Áldva legyen a véres, a piszkos, a rettenetes pénz… áldva legyen… én, szegény koldusa a te szerelmednek leborulok előtte… Mima elé térdre borul sírva.

Jelzőharang.

Magister diadalmasan mutat a térdelőre. Pénzimádó lett!

Fiókák. Hejj! Hejj! Börzézett! Ajjajajjajjajj!

Mima. Kelj fel!

János felkel, letörli könnyeit.

Mima. Gyere az esküvőre!

Balról egy ördög ugrik be, magasan tart Mima feje fölé menyasszonyi koszorút. A koszorúról tengersok hosszú fehér fátyol hull alá. Egy ördögfióka cipeli a nagy fátyol végét. Mima felnyúl a koszorúért és a fejére illeszti, mintha megkoronázná magát.

A gépből orgonaszó hallatszik. Boldog nászinduló.

Mima. Isten és ember előtt összekötjük testünket és lelkünket!

Kezet fognak.

X. KÉP.

Mintha meghasadna a gép, alulról egészen a legmagasabb pontjáig, a középen óriási gótikus templomkapu nyílik, templomba látunk. Oltár, gyertyák, színes ablak, dús, ragyogó kép. Az orgona szól.

János és Mima a kapu előtt áll.

János ünnepélyesen. Új életre indulsz velem.

Mima. Veled, királyom.

János. Enyém a lelked.

Mima. A tied, királyom.

János. A tested.

Mima. A tiéd, királyom.

János. A multad, a jövőd.

Mima. A tied, királyom.

János. A tekinteted, az ajkad, a melled.

Mima. A tied.

János. A karod és a térded szorítása.

Mima. A karom… a térdem…

János. A lélegzeted.

Mima. És a sikoltásom…

János. A könnyeid és a véred…

Mima. És a termékenységem… amiből ezer és millió évre indul a nagy család fája…

János. Enyémek mind… fiak, unokák… generációk…

Mima. A testem szakadásával… örökítem meg a te életedet… a gyermekemben és annak gyermekében.

János. Holtomiglan. Holtodiglan.

Elindulnak, be a templomba. Egyszerre megállnak, mert Ilonka jön ki a templomból, kezében párolgó fazékkal.

Az orgona elhallgat.

Ilonka nagyon fájdalmasan, de egyszerűen. János, édes jó uram! Hol maradsz olyan sokáig? Mért nem jössz vacsorázni? Nézd, már kész a káposztád, édesem… Itt van, nézd, ha nem jössz, odasül, kiszárad! Drágám! Elveszti az ízét… Nézd, a káposztád, édesem! Az én szeretetem fől benne! Az én szívem jósága illatozik benne! Az én hűségem a tápláló ereje, az íze, a zamatja! Az én gondosságom, az én szorgalmam, az én hitvesi forróságom párolog benne… az én szerelmem sirdogál benne… Az én kisgyerekem hangja pityereg benne… gyere haza, János, gyere már vacsorázni… nézd, itt a te káposztád… az én könnyeimtől ilyen forró… gyere vacsorálni… Letérdel előtte.

János. Nem megyek.

Ilonka felkel és sírva indul jobbfelé. Kis távolságban megáll a gép előtt.

Mima. Ismered ezt a szegény asszonyt?

János lehajtja a fejét, nem felel.

Mima. Ki volt ez a szegény asszony?

János dacosan felveti fejét. Nem tudom!

Jelzőharang.

Magister harsányan. Megtagadta a feleségét!

Hirtelen nagy erővel, harsányan zúg fel az orgona.

János a karját nyujtja Mimának.

Mima belekapaszkodik és hozzásimul.

Az orgonaharsogásban büszkén vonulnak be a templomba. A nagykapu becsukódik mögöttük. Az orgona elhalkul.

Ilonka lassan, sírva megy végig a gép egész frontján balfelé, bal szélen eltűnik.

Magister. Megtagadta a feleségét, a káposztát és a magzatot is, felséges uram, a magzatot is, amit az asszony a méhében hord.

Fiókák. Megtagadta, hejj! Megtagadta, hurráh! hurráh! hejj! hejj!

Magister. Az időkereket bekapcsolni! Rohannak a szíjak?

Rubicante. Rohannak, mint a forgószél!

Fiókák. A szíjjak, a szíjjak, a szíjjak!!!

Magister. Fut az idő! Rubicante! Napok, hetek, hónapok előre!

Rubicante. Kapcsolom, bontom, transzformálom! Fut az idő!

Magister. Centrifúga!

Rubicante. Kész!

Magister. Előre!

Dübörgés. Egy vasfedő nyílik.

XI. KÉP.

Lámpa alatt ül János és levelet olvas.

János olvas… «Drága jó uram»… – azt írja: «drága jó uram, jól vagyunk itt Gradóban, a gyönyörű adriai tenger partján. Egész nap fürdöm és sétálok, rád gondolok és alig várom a napot, hogy ismét nálad lehessek. Haragszom arra a nyomorult politikára, amely a parlamenthez láncol és nem engedi, hogy itt a tenger partján ülj mellettem és cirógasd gyönyörű kis gyermekünket, akinek csodájára jár az egész fürdőközönség. Mult levelemben azt írtam, hogy a jövő héten hazautazunk. De a gyerek oly szépen fejlődik, hogy az orvos azt mondta: még legalább négy hétig…» Felnéz a levélből, ismét belenéz… ezt írja: «az orvos azt mondta, még legalább négy hétig maradjunk, élvezzük ezt a gyönyörű időt, a tengert». Felnéz. Micsoda orvos mondta ezt? És mért mondta ezt egy orvos? Hogy kerül oda hozzájuk… az én gyerekemhez… orvos?… Olvas. «De a gyerek olyan szépen fejlődik, hogy az orvos azt mondta… még legalább négy hétig…» Rémülten. Istenem! Édes jó istenem… csak nincs valami baja annak a gyereknek!!!

Sötétség. A vasfedő becsukódik. Dübörgés. Másik vasfedő nyílik.

XII. KÉP.

A sötétből asztalmagasságú emelvényen piciny gyerekkoporsó bontakozik ki. Két gyertya. Jobbról áll Mima, talpig gyászban. Balról János. Köztük a kis koporsó.

János. Mikor azt a levelet írtad Gradóból, mindjárt rosszat sejtettem. «Az orvos azt mondta, hogy még legalább négy hétig maradjunk…»

Mima. Pedig, hogy vigyáztam, mikor írtam.

János. Mindent tudtam.

Mima. Akkor már csak csont és bőr volt szegényke. Zokog. Mindent megtettünk, de hiába.

János. Minden reményem. Az én kis életkém. Az én kis gyertyalángom, ami az én végtelen nagy szerelmem tűzvészén gyulladt.

Mima. Szerelmem… ha láttad volna… mielőtt lecsukódott a kis szeme… egyszerre váratlanul rámnézett, komolyan és mélyen. Olyan volt a tekintete, mint a tiéd, mikor a szerelemtől sötét… Ezzel a tekintettel… mintha visszaadta volna a kis életét nekem…

János. Milyen rettenetes és milyen szép: ebben a szent fájdalomban újra meg újra csak téged szeretni!

Mima. A zokogásban… terád gondoltam… abban az iszonyú pillanatban, mikor kihült, megfehéredett, elhervadt szegényke. Valami felséges vágy fogott el… utánad… hozzád menni… összeforrni veled! Ahogy erre a hideg, fehér kis csecsemőre néztem… mintha megmozdult volna a testemben az az ezer meg ezer másik… a többi… csupa rózsaszínű, édes, születésre váró… égni kezdett a testem, a lágyékom, a mellem… az anyaságom… utánad… hogy jőjj… belevadultam a vágyba: életet, életet adni… tőled, veled… hogy jőjj… és gyujtsd életre őket bennem, mind! A szám kiszáradt, a csókod után lihegtem az éjszakában… de oly messze voltál… sikoltottam, hívtalak… aztán… elájultam… úgy találtak meg… a kis ágya mellett… a földön… szerelmem… párom… hím-állatom… emberteremtő istenem!…

János leborul a koporsó elé.

Alfonz nesztelenül megjelenik Mima mögött.

Kis szünet. Mima lecsukott szemmel, sápadtan áll.

Alfonz suttogva. Eljöttem. Egy percre. Egy pillanatra. Hogy lássalak. Hogy érintselek. Hogy megcsókoljalak. Mima mellé áll.

Mima lassan kinyitja a szemét és Alfonz vállára hajtja a fejét. Szívem… édes, édes szívem…

Alfonz suttogva. Egy könnyet sírj csak az arcomra, aztán megyek, bujdosom tovább. Egy könnyet nekem, szegény árva apának… akinek a gyereke itt fekszik halva… és másnak kell adnom még ezt a szent fájdalmat is…

János felmozdul, mert ezt hallotta, most rémült arccal, feszülten figyeli őket.

Mima suttogva. A temetőben légy ott. A tömegben vegyülj el. De úgy állj, hogy szembenállj velem. És nézz a szemembe folyton. Meredj a szemembe… És én is a te szemedet fogom nézni, folyton, folyton… amíg a földbe nem teszik a mi édes gyerekünket…

Alfonz. A mi gyerekünket.

Mima. A szemedet akarom látni a temetőben. A sötét tekintetedet… Mielőtt lecsukódott a szeme, rámnézett… olyan volt a tekintete, mint a tied, mikor a szerelemtől sötét… Mintha visszaadta volna nekem az életét, szegényke… és akkor vártalak, vártalak, hogy jőjj… úgy égtem utánad… sikoltottam, hívtalak… de oly messze voltál, aztán elájultam… úgy találtak meg a kis ágya mellett… a földön… szerelmem… Most menj, menj szívem… és a temetőben a szemedet… a szemedet… azt a tekintetet, amivel a kisgyereked meghalt…

Alfonz. Szomorú, bűnös szerelmem! Forrón megcsókolja Mimát.

János fölemelkedik. Ugyanazok a szavak… ugyanazok a szavak…

Hárman sokáig néznek egymásra.

János állatian felhördülve. Rablók! Csalók! Ringyó anya! Ringyó anya! Meghaltok! Rájuk rohan.

Mima eltűnik.

Alfonz lefogja János kezét.

János sírva, ordítva. Ölj meg! Nem akarok tovább élni! A földre borul. Nem akarok tovább élni! Istenem, vedd el ezt a kínt belőlem, az életemmel együtt! Meghalni! Meghalni!

Alfonz rettenetesen, kegyetlenül. Itthagyni? Nekem adni?

János rémülten ordít fel. Nem! Nem!

Alfonz hideg gúnnyal. Meghalni?

János. Élni! Élni! Visszavenni tőled! Szeretni! Megbüntetni! Megölni! De szeretni, imádni!

Alfonz kegyetlenül. Ha férfi vagy, el kell válnod tőle.

János. Nem! Élni! Megbocsátani neki! Megtisztítani a bűntől! Megölelni és csókolni! Belepusztulni! Visszavenni! Gyűlölni és imádni! Ismét a földre borul.

Alfonz erősen, parancsolóan. El kell válnod tőle!

János állati ordítással, felzokogva. Nem!!!

Sötétség. Jelzőharang. A vasfedő becsukódik.

Magister süvítve. Összetört! Aljas lett!

Fiókák. Hejj! Hejj!

Magister lelkesen, kéjelegve. Most fogja jól a malom! Most van benn jól a hengerek közt, most röpítik a szíjak, a kerekek! Most lett jó anyaggá, felség! Most kerül a nagy koptatóba! Előre, Rubicante, be a nagytáblát… mind a tizenkét kapcsolót! Fenn ég a nagy kalória?

Fiókák. Ég! Ég!

Magister. Félfordulat, sugárosztó, hatezerötszáz! Vigyázz!

A gépen levők mind. Mehet!

Magister. Előre!

Dübörgés. Egy vasfedő nyílik.

XIII. KÉP.

A válópört vezető bíró előtt hárman állnak: János, Alfonz és a gyászruhás Mima.

Bíró. Szíveskedjék elmondani, mik voltak indokai, hogy a válópört itt jelenlevő férje ellen megindította.

Mima. Kérem, én nem tudom magamat jogilag kifejezni, bíró úr, ő engem megrontott, a züllésbe kergetett.

János. Én? Téged?

Mima. Azzal kezdte, hogy ezt az urat odahozta a házhoz.

János. Én hoztam oda?

Bíró. Ne tessék közbeszólni.

Mima. Ez az úr kérem, Alfonz úr, ez írta a kortesbeszédeit, kérem, ez mondta neki, hogy milyen nyakkendőt vegyen, ez volt az esze, a jobbkeze, kérem, ez csinálta az egész karrierjét és ezért kényszerített engem, kérem, hogy odaadjam magamat neki.

János. Iszonyú dolgokat beszél, bíró úr, ez a szegény nő megzavarodott!

Bíró. Ne tessék folyton zavarni.

Mima. Én ezt az urat ki akartam dobni ezerszer, de ő folyton jött, hogy édes cicám, tűrd meg, édes cicám, csókold meg, ő a mi szerencsénk… és kéremszépen, éjszakákon át ott volt nálunk Alfonz úr és ő direkt elment hazulról, ez akkor volt, mikor a részvényeit bevezették… pénzért kérem, nyomorult pénzért, odadobta a feleségét egy ilyen kalandornak, csakhogy ő képviselő és milliárdos lehessen! Zokog. Pénzért, pénzért, amit úgy útálok!

János. Bíró úr kérem, erre én nem tudok felelni. Ezek oly szörnyű hazugságok. Valami hipnózisban beszél, nem lehet, hogy ilyen romlott, az nem lehet, én még most is hiszek benne!

Magister. Rakjatok a tűzre!

Rubicante. Nyisd ki!

Kinyílnak a vasajtók. Tűzvillanás. Raknak a tűzre.

Rubicante. Csukd be!

Becsapódnak a vasajtók.

Magister. Majd adok én neked, hinni benne! Tovább!

Mima. Hiszel bennem? Hát ha hiszel, hidd el, amit most mondok. Örülök, hogy most rákényszerítlek a válásra. Fizetni fogsz, most lesz pénzem, most végre azé lehetek, akit szeretek, nem a tied, te gyűlöletes, bamba, te szenteskedő, te útálatos! Felordít. Szabadulni tőled! Tőled szabadulni!

János. Nem engedem elzülleni! Elpusztul, ha elhagyom. A bíróhoz nagy fájdalommal, szinte kiabálva. Bíró úr, ez az asszony a legértékesebb anyag… ha van, aki vezeti… Ha most elválunk, elzüllik, a piszokba keveredik, nem bírom ki ezt a gondolatot! Én meg tudnám még menteni.

Mima. Nem kellesz! Nem vagy te jó! Szerelmes vagy! Pfuj! Nem kellesz, ittmaradsz és én megyek a cimborámmal Montecarlóba kártyázni, pezsgőzni és csókolózni!

Bíró. A törvény szerint ki kell mondanom a válást. Önök nem férj és feleség többé. Fölkel, eltűnik.

Alfonz. Gyere. A jegyek megvannak, az autó lenn vár, a vonat egy óra mulva indul. A karját nyujtja.

Mima. Egy pillanatra! Menj csak előre, valamit akarok még ennek mondani.

Alfonz eltűnik.

Mima Jánoshoz lép. Ha volt férfi ezen a világon, akit szerettem, az te voltál.

János. Szívem! Szegény szívem!

Mima. Ha volt valaki, aki megégette az életemet, az te voltál. Azért öllek meg, mert szeretlek. Azért kínozlak agyon, mert látni akarom, meddig ér a szerelmed. Retteneteseket csinálj értem, őrülj meg értem, a földön fetrengj értem, haldokolj értem… mert ez is még mind kevés lesz. Hizelkedve. Cicám… Montecarloba megyünk… jőjj utánam… siess, mert minél később jössz, annál többször leszek az övé… Gyere, utánam, ments meg! Vegyél vissza tőle!

János. Utánad megyek… A kezedet.

Mima. Nem… nem… Indul.

János. Egy csókot… Ölelni akarja.

Mima. Nem, nem! Szeliden visszatolja. Itt most egyet se… ott lenn a tengernél ezret, milliót! Elsiet.

János. Utánad megyek! Elrohan.

Sötétség. Jelzőharang. A vasfedő becsukódik.

Magister. Most meg van puhítva minden rosszra! Most előre a legnagyobb kalóriákkal! Hajjhó! Fiókák! Búgnak a nagy tüzek?

Fiókák. Búgnak! Hejj!

Magister. Időkerekek! Indítsd!

Rubicante. Kész!

Magister. Minden sugár együvé! A színkeverő lombikokat izzásig hevíteni! Jelentést!

Rubicante telefonál. A szineket! Kéket, mint a tenger. Kéket, mint az ég. Fehéret, mint a márvány. Megvan? Na most: pirosat, zöldet, sárgát, okkert, karmint, kobaltot. Virágot, napfényt, tengert!

Magister. A húros hangszereket édesen és halkan.

Rubicante a telefonba. Hegedű. Viola. Gordonka. Édesen, mint a fájdalom!

Magister. Jelentést!

Rubicante egy nyíláson benéz a gép belsejébe. A színek lángolnak, mester. A nap süt, az ég ragyog, a tenger szikrázik. A levegő lágy, mint a méz. A vonók finoman suhannak a húrokon. A telefonba. A virágok? Magisterhez. Pillanatnyi pontossággal nyíltak, mester. Az illatvezetékek precizen dolgoznak. Egyéb parancs?

Magister. Nincs.

A gép belsejében édes zene szólal meg.

Fiókák. Muzsika! Édes! Édes! Édes! Hejj!

Magister. Vigyázz! Az összes táblákat félre!

A gépen levők mind. Kész!

Magister. Előre!

Dübörgés. A gép alsó része végig megnyílik.

XIV. KÉP.

Montecarlo. Tengerpart. Ragyogó ég, virágok, tenger. Két pad. Az összes vasfedők nyitva vannak a színpad egész szélességében. Könnyű kvartett-zene.

János szomoruan ül egy padon.

Francia nő jön balról. Szomorú ember, ki vagy?

János. Idegen vagyok.

Francia nő. Adj egy aranyat.

János. Nincs. Az utolsó pénzemen utaztam ide, Montecarlóba.

Francia nő. Hát akkor mibe fogsz játszani?

János. Az életembe.

Francia nő nevetve. Kinek kell a te életed?

János. Egy nő után jöttem ide. Talán annak kell.

Francia nő. Nő után? Pénz nélkül? Nevet és elmegy jobbra.

Kis szünet. Zene. Csoport jön balról: két nő, két férfi, nevetve, hangosan beszélgetve, mennek át a színen, kimennek jobbra.

Mima belép, elegáns kokottnak van öltözve.

János. Szívem! Felugrik a padról.

Mima. Eljöttél! Utánam jöttél! Nagy csók. Ülj le ide.

János. Alfonz hol van?

Mima. A rendőrségen. Most bocsátják el, egész éjszaka fogva volt. Sír. Szegény édes babám egész éjjel a börtönben volt. De most kibocsátják. Kifizettem érte az összeget. Lopott szegény, énmiattam lopott, aranyakat. De kevés volt még az is. Rengeteg pénz kell nekem, cicám, hiszen tudod.

János. Lopott? Aranyakat?

Mima. Mikor idejöttünk, első nap mindent elvesztettünk. Én megismerkedtem egy gazdag orosszal, együtt vacsoráztunk vele, de Alfonz nem engedte, hogy továbbmenjek. Pedig nemcsak gazdag volt, hanem csinos is. Kövér volt, de szép arca volt. Szívesen elmentem volna vele… ha nagyon sok pénzt adott volna. Azt hiszem, adott volna. Ostoba voltam. Tetszett is egy kicsit. Nagy piros szája volt. Sok pénze volt. Egy kicsit szerelmes vagyok bele. Annyit sírtam miatta.

János. Hogy beszélsz, drága szívem?

Mima. Akkor Alfonz nagy áldozatot hozott értem. Croupier lett. Ő, aki olyan úri gondolkozásu. De nem keresett eleget. Az a kövér orosz nagyon tetszik nekem. Én akarom azt a kövér oroszt! Szép szeme van, olyan mélabús szláv tekintete és hófehér a bőre, mint egy lánynak. Alfonz lopott aranyakat, tudod, mint croupier lopott. Ruhákra kellett a pénz. Mert kokott vagyok, édesem, a te hibád. Kokott vagyok, nem is az első itten. De nem tudott eleget lopni, mert megcsipték, elfogták. Imádtam, mikor vitték a rendőrök. Olyan szomorúan nézett rám. Utálatos volt. Láttál már tolvajt? Meg tudtam volna halni érte. Egész éjszaka a rendőrségen volt. Reggel kifizettem a kárt.

János. A pénzt hol vetted?

Mima. Bementem éjjel egy gazdag ember szobájába.

János. Az orosz…

Mima. Oh, nem. Attól félek. Abba nagyon bele tudnék szeretni. Nem kell a pénze. Egy amerikai van itt. Már tíz levelet írt. Iszonyú gazdag. Gyönyörű fiú. De túlerős nekem. Brutális. Én a gyöngédséget szeretem. Most is beteg vagyok ettől az éjszakától. A vállára hajlik. Pedig olyan biztonságos érzés… megcsalni valakit, aki a börtönben van.

János. Szegény romlott gyerekem… szegény… elzüllött szerelmem…

Mima. Te vagy az oka. Te vagy az egyetlen, akit valaha szerettem. Te kergettél a bűnbe, mert elhagytál.

János. Én?

Mima. Meg tudsz nekem bocsátani?

János. Hiszen azért jöttem ide… utánad, hogy a tíz körmömmel kaparjalak ki a sárból. A könnyeimmel csókoljalak tisztára… elvigyelek a becsületes szegénységbe…

Mima. Szegény vagy?

János. Mindent neked adtam. Ami kevés maradt, tönkrement.

Mima. Látod, hogy szeretlek. Te is koldus, ő is koldus. És mégis a tied vagyok.

Alfonz belép.

Mima. János van itt. Az én örök hitvesem isten és ember előtt. Koldusabb mint mi.

Alfonz brutálisan. Miből fizetted ki ma reggel a kárt a rendőrségen? Miből váltottál ki? Fenyegetően. Hol vetted a pénzt?

Mima Jánoshoz. Védj meg, meg akar verni! Gazember! Miattad lettem utolsó… most meg akarsz verni?

János átöleli. Ne bántsd. Bocsáss meg neki.

Zene elhallgat.

Mima. Ments meg tőle. Vigyél el magaddal. Szerezz pénzt, akkor szeretni foglak és veled megyek örökre.

Alfonz. Szerezz pénzt… én meggyűlöltem, de ingyen nem adom.

Mima. Szerezz pénzt! Ments meg tőle!

János. Elviszlek innen! Segíts rajtunk Alfonz, ha még van benned maradéka az emberi érzésnek.

Mima. Ne frázisokat! Pénzt szerezz! Hirtelen. Én tudom, hogy szerezhetnél pénzt.

János. Mondd… akárhogyan, még ha rabolni kell is.

Mima. Azt nem. Sokkal veszélytelenebb és édesebb. Van itt egy rettenetes gazdag német lány. Előbb azt akartam, hogy Alfonz vegye feleségül. De ez most már lehetetlen, mert Alfonz börtönben ült. Szép ostoba kis szűzlány. Ha te ránézel azzal a szép sötét szemeddel, a tied. Ne nézz rá, meghalok bele. Ha beszélsz vele a te szomorú hangodon, a tied. Ne beszélj vele, nem élem túl. Ha megcsókolod a száját… jaj, hogy fog ez nekem fájni… olyan puhán és forrón csókold meg, ahogy csak te tudsz és akkor már viheted is az esküvőre… és akkor pénzt kapsz, rengeteg pénzt kapsz és akkor a tied leszek örökre!

Alfonz. Igaza van! Csábítsd el a lányt. Várok egy hétig. Akkor kifizetsz engem és én eltűnök.

János. Vegyem… feleségül?

Mima. Más mód nincs. Ha engem akarsz.

János. Akarlak… de…

Mima. Nincs «de». Gyorsan kell. Ne hagyj nála! Ne hagyj a sárban!

Alfonz. Megismerkedel a családjával, jársz velük itt néhány napig, hazudol, csalsz, hizelegsz, elcsavarod a fejét.

Mima. Most fog idejönni… Bemutatunk neki… Küldj virágot neki… Légy gavallér… Vesztegesd meg a társalkodónőjét!

János. De hiszen annyi pénzem sincs, hogy egy szál virágot vehessek neki.

Alfonz. Itt van előleg a vállalkozáshoz. Aranyakat ad neki.

János. Aranyak?

Alfonz. Eldugtam, amennyit lehetett, a lopott aranyakból. Nesze még. Aranyakat ad neki. Ne félj, százszorennyi lesz a vételár.

Mima. Ne bámuld. Tedd el. Engem fogsz megvenni rajta.

János szomorúan. Elfogadom. És még meg is köszönöm. Zsebreteszi.

Jelzőharang.

Magister. A lopott pénzt! Orgazda! Tolvaj!

Fiókák. Hejj! Hejj!

A zene ismét megszólal.

Mima. Vigyázz, figyelj, itt jön a német szűz!

Claribella bejön a Fräuleinnal.

Mima. Claribella kisasszony, itt van a magyar mágnás, akiről annyit beszéltünk.

Claribella. Ah, báróné, milyen kedves.

Alfonz. Bemutatom. Gróf Jánosi úr. A híres politikus, képviselő, milliárdos, úrlovas, földbirtokos.

Claribella. Ah? Ön az?

János kezet csókol.

Claribella. A báróné annyit beszélt szüleimnek egy barátjáról, a híres politikusról, akit idevár… Atyám rajong a nagynevű emberekért. Alfonzhoz. Eleinte azt hittem, ön az.

Alfonz. Nem, kisasszony, ő az.

Claribella. Gróf Jánosi?

Mima. Hazudj!

János. Gróf Jánosi, igen.

Jelzőharang.

Claribella. Atyám oly boldog lesz. És igaz, hogy egyike hazája leghíresebb embereinek?

Mima. Hazudj!

János. Igen!

Jelzőharang.

Alfonz. A legrégibb nemesi családok egyike. Úgy-e nyolcszázéves a nemességtek?

János. Annyi.

Jelzőharang.

Mima. De most bocsásson meg kisasszony, nekem ma még csomagolnom kell, Párisba megyünk.

Claribella Alfonzhoz. Ön is megy?

Alfonz. Igen.

Claribella. Kár.

Alfonz. Megigértem a bárónénak, hogy elkísérem.

Mima. Jőjjön, Alfonz. Isten velük. Pá Jánosi. A viszontlátásra Párisban! Suttogva. Gyere Párisba.

János. Hogyan?

Mima. Vele.

János. Mikor?

Mima. Az esküvő napján… nászútra… nászra… hozzám! Várlak!

János. Eljövök!

Mima és Alfonz elsiet, János hosszasan néz utánuk.

Claribella. Milyen hosszan néz utána. Szép asszony!

János. Gyönyörű. De mi az ő szépsége a maga csodálatos bájához képest?

Claribella. Ő érdekes, izgató, nyugtalan, ideges, változékony.

János. És maga derült, nyugodt, tiszta.

Claribella. Nem csodálnám, ha szeretné.

János. Gyűlölöm… amióta magát megláttam. Úgy vágyódom a tisztaság, a szűziesség után. Az első látás, a maga első szavai, a megjelenése… életemben még nő nem hatott rám így.

Claribella. Ön hisz abban, hogy van ilyen pillanat alatt támadó szerelem?

János. Csak ebben hiszek? Ha én magát most el tudnám innen ragadni, most, ebben a percben, mint egy rabló, erős karral elvinni, örökre… A szemedbe nézni… az ajkadra forrni… vezetni téged egy életen át!…

Claribella. Megéget evvel a forró beszéddel.

János. Hol láthatom megint?

Claribella. Ma este… a Hotel de Paris-ban… ismerkedjék meg a szüleimmel.

János. Boldogan.

Claribella. Maga végtelenül tetszik nekem. Nyíltszívű, bátor, erős, ragadozó.

János. Tudna a feleségem lenni?

Claribella. Szabad a szíve?

János. Ha maga akarja.

Claribella. Ezt az asszonyt szereti.

János. Nem! Nem!

Claribella. Hát kit?

János. Senkit. Szeretni senkit. Ha maga most nem jön egyszerre ide elém az ismeretlenségből… mint egy csoda… megmentő… odadobtam volna az életemet.

Claribella. Kinek?

János. Nem ismeri. Egy… orosz kisasszony van itt. Nagyon gazdag… Egy kövér lány, de szép feje van… piros szája… hófehér bőre… mélabús szláv tekintete… majdnem belebódultam ebbe a tekintetbe…

Jelzőharang.

Magister. Halljátok a gonosz kutyát, hogy’ tanul Mimától?

Claribella. Nem ismerem a kövér orosz hölgyet, de nem lehet gazdagabb mint én.

János. Nem kell nekem a pénze.

Claribella. És… ha majd megcsókoltál egyszer, nekem pirosabb lesz a szám, mint az övé. És ha nem látlak egy napig, szomorúbb lesz a tekintetem.

János. Megbolondítasz! Szenvedélyesen csókol kezet.

Claribella. Fräulein! Megyünk.

Fraulein. Ja wohl! Közelebb lép.

Claribella. Este a hotel halljában. A szüleimnél.

Belép Ilonka a fazékkal.

Ilonka. Leroskadok már, édes istenem… jaj de elfáradtam, mondd, János, miért teszed ezt velem?… Drága jó fiam, már egészen kiszárad a káposztád, gyere már vacsorálni, az istenért, mit csinálsz velem, odahaza sír a kisgyerek!… Féltérdre borul előtte.

Claribella. Oh, a szegény koldusasszony. Pénzt keresgél a retiküljében.

Ilonka. Nem kell nekem pénz, drága, szép kisasszony. Az uramat adják vissza, szegény, jó, elbolondított uramat várom haza, tessék nézni kérem, neki csináltam ezt az illatos, jóféle, tejfölös, rakottkáposztát vacsorára és mióta várom, de ő csak nem jön, nem jön… már tessék nézni, hogy összeesik, összeszárad, már semmi szaftja nincs, oly régen várom… Jánoshoz, fájdalmasan, kedvesen. Gyere haza édes uram, hiszen egészen összeszárad, aztán nem fog neked ízleni, ha elromlik.

János. Fogja szegény asszony, itt van egy arany, aztán menjen isten hírével. Aranyat ad neki.

Ilonka. Nem kell nekem az aranyad. Tőled nem kell. Inkább éhenhalok, de gyere vissza. Nézd, milyen messzire jöttem, a tengerig hoztam ide utánad ezt a fazekat!

János Claribellához. Szegény koldusasszony, bizonyára őrült.

Claribella. Oh, szegény! Segítsünk rajta!

Ilonka kedvesen. Gyere haza, édes jó uram.

Claribella. Itt ezen a fényes helyen ilyen nagy nyomorúság!

Ilonka. Gyere, szívem, könyörgöm. Megfogja János kabátját.

János idegesen. Eresszen el, kérem. Csak menjenek nyugodtan, kisasszony, én gondoskodom róla.

Claribella. Milyen jó ember! Gyerünk Fräulein! A viszontlátásra.

János. A viszontlátásra, este!

Claribella és Fräulein elmegy.

Ilonka. Ne menj oda, este. Gyere hozzám este. Nézd, a káposztád elhervad.

János. Eressze el a ruhámat. Itt van pénz és menjen.

Ilonka kiüti a kezéből a pénzt. Nem kell a pénze! Vacsorázni jőjjön!

János nagyon idegesen. Ha nem takarodik innen, ki fogom innen utasíttatni! Érti?! Fel fogom jelenteni a rendőrségen, hogy zaklatja a fürdővendégeket.

Ilonka sírva. Oh, én édes, jó uram, hogy lehetsz ilyen szívtelen!

János. Takarodjék, mert lecsukatom, eltoloncoltatom. Nem akarom látni! Nem birom látni! Mars innen, ronda koldusasszony!

Ilonka. Oh édes jó uram, megfoglak, nem eresztelek, hazaviszlek! (Megragadja újból.)

János. Hozzám ne nyuljon, mert megütöm! (Ráemeli a kezét.)

Ilonka. Jaj, meg akart ütni! (Sírva elmegy.)

Sötétség. Jelzőharang. Minden vasfedő becsukódik.

Magister. Kezet emelt rá! Aljas! Szívtelen! Kegyetlen! Büszke vagyok, felség, oly pompásan fejlődik.

Fiókák. Hejj! Hejj!

Magister. Gyorsan tovább! Lássuk a többit. Kapcsold az időt!

Rubicante. Rohan az idő! Rohan a távolság.

Magister. Hol vannak?

Rubicante kis nyíláson a gép belsejébe néz. A tengerparton. Az éjszakában. Csattog a csók. Szép az idő.

Magister. És most?

Rubicante. Repül velük a hajó, mint a szél.

Magister. És most?

Rubicante. A templomban. Mennek az esküvőre.

Valahol messze orgona búg.

Magister. Tovább. Gyorsabban!

Rubicante. Tizedik sebesség!

Magister. Hol vannak?

Rubicante. Repül velük a vonat, mint az orkán.

Magister. És most?

Rubicante. Párisban vannak, mester!

Magister. Na végre! Vigyázz! Hőfok ötvenöt Celsius a vérforralóban! Előre!

Dübörgés. Megint meghasad a gép a közepén, egész magasságában.

XVII. KÉP.

Nagyon előkelő párisi szálloda előcsarnoka. A portás fülkéje előtt. Este. Csillár ég.

Portás Groomhoz. Szaladj, nyisd az ajtót a magyar milliárdosnak. Most jönnek a vonatról. Szeretem a nászutasokat.

Groom kiszalad. Rohanok, Monsieur!

Balról belép két málhahordó szolga kofferekkel, átmegy a színen. Utánuk jön Claribella és János.

Portás. Van szerencsém jóestét kívánni méltóságos uram, isten hozta Párisban. Meghajol Claribella felé.

János. Jóestét.

Portás. A félemeleten rezerváltunk appartement-t méltóságodnak. Két hálószoba, szalon, ebédlő, előszoba, fürdőszoba, garderobe-szoba. A Maitre d’Hotel felvezeti méltóságtokat.

Maitre d’Hotel. Méltóztassanak parancsolni, erre…

János. Postám van?

Portás. Méltóztassék. Átadja. Egy távirat várja méltóságodat és ez az egy levél. A levél nem postán jött. Egy hölgy hozta egy órával ezelőtt.

János átveszi a két papirost, a táviratot feltépi, olvassa. «Vacsora kész, káposzta kiszárad, jőjj azonnal, Ilonka.» Összegyüri, összetépi, eldobja, dühösen. Az inasnak és a komornának a szobája?

Portás. Rendben van.

János. Reggel jön a két automobilom. Egy kis villamosautó és egy nagy túrakocsi.

Portás. A garázsban már intézkedtem. A soffőrnek is megvan a szobája.

János. Két soffőrünk van.

Portás. Két szoba lesz.

Maitre d’Hotel. Parancsoljanak… Mutatja, hogy merre.

Portás. Legyen szabad négyszemközt egy szót szólnom.

János. Kérem. Közel hajol hozzá.

Portás. A hölgy, aki a levelet hozta, arra kéri, szíveskedjék elolvasni, mielőtt felmegy a szobájába.

János Claribellához. Bocsáss meg, angyalom, egy pillanatra. Feltépi és olvassa a levelet.

Portás. A hölgy különben itt van.

János izgatottan. Hol van?

Portás. Benn vár az olvasóban.

János izgatottan, Claribellához Édes, angyalom, menj fel a Maitre d’Hotel-lel én egy pillanat mulva jövök. Valamit azonnal el kell intéznem.

Claribella. Jó, édesem. A viszontlátásra, szerelmem. Megcsókolják egymást. Szeretsz?

János. Imádlak.

Claribella. Siess!

János. Egy perc az egész.

Claribella. Csókolj meg!

János. Te drága! Csók.

Claribella. Ne várass!

János. Rohanok!

Claribella jobbra elsiet a Maitre d’Hotel-lel.

János olvassa a levelet… «Fel ne menj addig a szobádba, amíg velem nem beszéltél…»

Mima megjelenik. Nagy köpenye alatt táncosnőnek öltözve, félmeztelenül. Erősen kifestve. Szép és vad.

Mima. Én vagyok. Én írtam. Én hoztam. Én várlak. Agyonlövöm magam, ha felmégy a nászéjszakára. Gyere azonnal velem.

János. Egyetlenem! Hiszen azért jöttem ide utánad Párisba. Azért csaltam, azért hazudtam, azért nősültem… hát persze, hogy jövök hozzád!

Mima. De most rögtön.

János. Most rögtön? Szívem. Délben volt az esküvőm, most értünk ide… az első este… az első éjszaka…

Mima. Éppen azért.

János. Dehát hogy képzeled ezt!

Mima. Kint vár az autotaxim. Velem jössz a Tabarinbe. Én ott táncolok neked, aztán addig isszuk a pezsgőt és az édes pálinkát, amíg az eszméletünk bírja, akkor eljössz hozzám és felrepülünk az égbe. Hirtelen. Ne mondd cicám, hogy ezt nem lehet, mert ebben a pillanatban agyonlőlek és rögtön magamat. Revolvert csillogtat. Most olyan rettenetesen szenvedek, mint még soha életemben. Ne mozdulj. Ne felelj. Ez a szűzlány olyan szép, hogy megbolondulok, ha rágondolok. A hangját hallottam, ahogy beszélt veled. Olyan szerelmes beléd, mint én. Érzéki kutya, éhes lány, most láza van fönt a szobában, úgy vár téged. De te nem mégy hozzá. Te velem jössz.

János. A nászéjszaka…

Mima. Nekem kell.

János. Drágám…

Mima. Nekem, a rongyos kifestettnek, az utolsónak, aki cifra lettem miattad. Ez a szép nőstény most elvesz téged tőlem az égő szüzességével, és én sírva fulladok bele a piszokba! Zokog.

János. Jövök veled… édes, szép szenvedő gyermekem…

Mima. Ne törődj vele. Gazdag vagy?

János. Nagyon.

Mima. Mindened az enyém?

János. Mindenem.

Mima. Gyere, az autó vár. Indulni akar.

János. Egy pillanatra. Amíg megmondom neki, hogy elmegyek.

Mima. De csak egy pillanatra. Egy percre már nem. Ha egy percig maradsz, átölel és nem ereszt. És olyan szép, és olyan fiatal és szűz és én belehalok.

János. Egy pillanat… ülj be az autóba… azonnal itt leszek.

Mima. A nászéjszakádat akarom!

János. A tied!

Mima. Siess! Eltünik balra, János elszalad jobbra. Sötétség. Dübörgés. A nagy vasfedők becsukódnak.

Magister süvítve. Százezer Ampére! Nagy fordulat. Alkoholgőzt a hajszálcsövekbe!

Rubicante. Megvan, mester.

Magister. A szobalevegő?

Rubicante. Meleg és illatos.

Magister. Vigyázz! Előre!

Dübörgés. Egy vasfedő nyílik.

XVIII. KÉP.

A hotelben, Claribella hálószobája.

Claribella az ágyban fekszik, csipkésen, nászra várva az urát. Az ágy körül habos fehér függöny. A függöny mögött rózsaszínű sugarak ragyognak.

János sietve jön be.

Claribella. Na végre! Uram, parancsolóm, egyetlenem! Felül az ágyban, karjait tárja.

János idegesen. Claribella, csak egy pillanatra jöttem… Azonnal visszajövök, de most el kell mennem!

Claribella. Most?… El kell… menned?…

János idegesen. Egy percre… Azonnal visszajövök… de egy fontos ügyem…

Claribella. Fontos ügyed, most?

János. Ne tégy idegessé. Elég baj ez nekem. De nincs egy pillanat veszteni való időm!

Claribella. Mit tettél velem! Mit tettél velem!

János. Egy barátom van életveszélyben. Esküszöm neked a boldogságunkra, az életemre esküszöm, egy barátom vagyona van veszélyben.

Claribella. Mit hazudsz?!

János. Az anyám egész vagyona forog kockán… ennél a barátomnál… az anyám becsülete… Azonnal kell intézkedni… A családunk hírneve… Esküszöm neked az anyám életére… Claribella… mennem kell…

Claribella. Hazudsz!

János. Nem hazudom, esküszöm!

Claribella. Csaló vagy! Kalandor vagy!

János fenyegetően. Ne beszélj velem így!

Claribella. Itthagyod a nászágyon a szűz feleségedet… Elcsábítottál! Megcsaltad a szüleimet… a pénzemért… rabló!

János. Nem igaz! Egy szót se!

Claribella. Így, meztelenül rohanok utánad, ha egy lépést mozdulsz ebből a szobából! Én megmutatom neked, te csaló, hogy német lány vagyok! Én megvédem magamat! Megragadja.

János. Eressz el! Már eltelt a perc! Megyek!

Claribella. Nem mégy! Ordítani fogok! Rendőrt hivatok! Csaló vagy!

János. Bocsáss el!

Claribella. Mindent tudok! A szeretődhöz akarsz menni! Te rabló! Ne hagyj el! Megöllek, ha elhagysz! Ordítva. Segítség!

János. Ne kiálts! Ne csinálj botrányt! Tenyerével betapasztja a száját.

Claribella. Meg akar fojtani!

Dulakodnak.

János. Ne ordíts!

Claribella lihegve. Az apám… hatalmas ember… nagyiparos… utólér a keze… reszkess az apámtól… te aljas… az apám a gyárosok szövetségének… elnöke… a kormány… a rendőrség… börtönbe csukatunk… a legelső német lány… én voltam a legelső lány Frankfurtban… és itt kell… becstelenül… verekednem… egy ágyban… egy gazemberrel…

János. Ne kiálts! Megütlek! Ne karmolj! Eressz el! Megüti.

Claribella. Megütött! Visszaüti. Megütötte… Üti… Henninghausen… Üti… Claribellát… a gyáva… Üti… rabló!

János fojtogatja. Agyonverlek, ha nem hallgatsz!

Claribella. Vérzem… vérzik a szemem… véresre vertél… te… Te azért ütsz engem, mert mást szeretsz…

János. Igen! Azért! Te is szeretsz egy diákot, tudok mindent!

Claribella. De én otthagytam miattad, te rabló! Most szenved szegény! Most sír otthon, mert tudja, hogy ma van a nászéjszakám! Mást képzel! Zokog. Mit képzel most szegény!

János ordítva. Hallgass!

Claribella a párnába furja fejét és sír.

János. Úgy. Hallgass. Liheg.

Claribella zokog a párnába.

János. Végre! A homlokát végigsimítja, nyakkendőjét megigazítja.

Kopogtatás az ajtón.

János. Jövök! Elrohan.

Sötétség.

Claribella fájdalmasan, halkan zokog a sötétben.

Jelzőharang. Dübörgés. A vasfedő becsukódik.

Magister. Ehhez nem kell magyarázat! A nászéjszakán megverte a feleségét!

Fiókák. Hejj! Hejj!

Magister. Száznyolcvanezer Ampére! A nagy szikrabontót beállítani!

Rubicante a telefonba. A szikrabontót!

Magister. Jelentést!

Rubicante. Sötét az éjszaka, mester. Zúgnak a hegedűk. Sikolt a gyönyörűség. Égnek a pálinkák. Lüktet a fájdalom.

Magister. Koffeint a szívekbe! Indítsd a zongorát!

Zongoraszó.

Rubicante. Megtörtént.

Magister. Az összes táblákat el a helyükről! Vigyázz! Előre!

Dübörgés. Végig kinyílnak alul az összes vasfedők, úgy mint az imént, a tengerparti jelenetnél.

XIX. KÉP.

Éjjeli mulatóhely, a színpad egész szélességében. Bar, asztalok, füst, ragyogó világítás.

Nők, férfiak. Zene.

Egy asztalnál ül Alfonz Mimával.

János lélekszakadva rohan be. Miért nem vártál meg?

Mima. Több volt mint egy perc.

János. Az istenért lásd be, borzasztó nehéz helyzetem volt.

Mima. Mindegy. Késtél.

János. Meg kellett neki magyaráznom!

Mima. Megcsókoltad!

János. Nem!

Mima. Esküszöl?

János. Arra, hogy szeress!

Mima. Miért rendetlen a nyakkendőd… a hajad… a gallérod?…

János. Megvertem.

Mima felsikolt. Szereted!

János. Nem. Téged imádlak. És a feleségemet… a nászéjszakán… megvertem az ágyában… mert nem akart hozzád engedni… véresre vertem…

Mima boldogan felsikoltva. Te! Igaz ez?

János. Igaz.

Mima. Igaz ez? Vadul megöleli, csókolja. Megverte… a mennyasszonyát… Csókolja… miattam… Csókolja… Ez rossz cicám, mert ő most még jobban fog téged szeretni és te… te szereted… láttam, mikor megcsókoltad… és most, hogy megbántottad… még jobban fogod szeretni… nem birom… féltékeny vagyok… ostoba voltam… én vagyok mindennek az oka! Miért vetted el? Miért szeretted meg?!

János. Nem szeretem… Csak téged!

Mima. Nem igaz!

János. De igaz!

Pincér italt hoz.

János. Gyere, igyunk, igyunk mámort, felejtést! Isznak. Alfonzhoz. Igyál, te szomorú ember! Eleget voltál boldog, most én következem!

Alfonz Mimához. Ülj az ölébe. Csókold. Engem senki ne sajnáljon! Nagyot iszik.

Mima Jánosra borul. Gazdag vagy! Otthagyod! Velem jössz! Most már örökre együttmaradunk. Szeretsz?

János. Imádlak!

Mima. Kívánsz?

János. Megtébolyodom érted.

Mima. Két nap, két éjszaka ki se jövünk a szobából!

János. Te boszorkány… Vadul csókolóznak.

Mima fájdalmasan. Alfonz… búcsúzz el tőlem! Koccintásra emeli poharát.

János pénzcsomót dob az asztalra Alfonz elé. Nesze pénz, hogy ne fájjon!

Alfonz. De aljas vagy!

Magister. Bizony az!

Fiókák. Aljas! Aljas! Hejj!

Isznak mind a hárman. A zene iszonyuan szól. Csókolózás. Tánc.

Francia nő kacéran közeledik Alfonzhoz. Gyere!

Alfonz felugrik, táncolni kezd a francia nővel.

Francia nő tánc közben. Hagyd ott azt a nőt! Én többet fizetek!

Mima hirtelen. Mindig evvel a nővel táncol, én nem birom ezt, belehalok a féltékenységbe! Sikoltva. Alfonz!!!

Alfonz tovább táncol.

Mima kiáltva. Alfonz! Ne táncolj evvel, megtiltom! Felugrik, eltépi őket egymástól, a nővel összeverekszik.

Francia nő sikoltozva elmenekül.

A zene most halkan szól.

Alfonz brutális ütésre emelve öklét. Miért nem hagysz békén?

Mima. Nem türöm, hogy ezzel táncolj.

Alfonz. Most vagy féltékeny, mikor megjött a szeretőd és örökre elvisz?

Mima. Most. Most és mindig.

Alfonz. Mit akarsz tőlem?

Mima. Hogy szeress és szenvedj!

János elbóbiskol.

Alfonz visszaroskad az asztal mellé. Megölöm ezt a gazembert! Meggyilkolom ezt a gazdag gazembert. Nem birom tovább. Megölöm.

Mima. Te csacsi. Cirógatja. Meg tudnád ölni?

Alfonz. Ezerszer. Ha ezer élete volna.

Mima. Ennyire tudnál szeretni?

Alfonz. Te boszorkány.

Mima. Milyen nagy érzés! Valakiért embert ölnek… A két férfi közt ül, most a félálomban levő Jánoshoz fordul… A menyasszonyodra gondolsz!

János kábultan. Részeg vagyok a bortól, a fáradságtól, a szerelemtől… tőled és a boldogságtól… csókolj meg! Csókolóznak.

Mima. Ha a menyasszonyodat szereted, meghalsz. Elvesztettelek. Oly édesek és forrók ezek a tejillatu lányok, akik soká vártak. Mindent tudok. Végem van.

Alfonz sírva borul az asztalra.

Mima fájdalmasan. Ne sírj, te gyerek. Még egy pár év és oly csöndesek leszünk a temetőben. Igyál. Kihül a szívünk és nem fogjuk egymást szeretni. Csak én foglak még ott is szeretni… Jánoshoz fordul… téged. Mikor már csont leszek… akkor is foglak szeretni… Alfonzhoz. Ne sírj, unlak, sose szerettelek, ezt az egyet szerettem, de ez most eljön velem, az ágyamba és én még részegebbre csókolom, és ő józanra csókolja magát a karjaimban és megcsömörlik és visszamegy a friss szűzhöz, akit megvert és felcsókolja a könnyeit és felszakítja az életét és gyereket éget a testébe és engem megátkoznak mind a ketten… Jánoshoz. Alszol?

János félálomban, kábulatban. Részeg vagyok… tőled…

Mima Alfonzhoz, aki még egyre sír. Ne sírj, szamár. Te se mutattad még meg nekem, hogy hogy tudsz szeretni. Mindig csak hasznod meg gyönyöröd volt belőlem.

Alfonz. Aljas lettem érted.

Mima. Mi az? Semmi.

Alfonz. Csaltam érted.

Mima. Semmi.

Alfonz. Loptam, raboltam.

Mima. Semmi.

Alfonz. Hát?

Mima. Ölni. Tudnál értem?

Alfonz. Egyvalakit.

Mima. Kit?

Alfonz. Ezt itt.

Mima. Róla van szó.

Alfonz. Megölni?

Mima. Még ma éjjel.

Alfonz. Vigyázz, hallja.

Mima. Részeg. Alszik. Még ma éjjel megölöd. A pénze a tied. És én is a tied vagyok. Ha a kés benne van a szívében, nyugodt lehetsz, örökre. Én mást nem fogok szeretni. Csak ezt szerettem. De abba bele kell nyugodnod, hogyha meghalt, akkor is fogom szeretni. Csak épp hogy nem fogom látni többet.

Alfonz. Vigyázz, hallja.

Mima. Nem hallja. Részeg. Szerelmes a menyasszonyába. Ha nem öljük meg, én belehalok és elpusztítalak téged is. Védjük magunkat. Rádnézve többé ebben az életben nincs jobb üzlet. Gazdag leszel és én a tied maradok. Nagyon fájdalmasan. Csak abba nyugodj bele, hogy még akkor is szeretni fogom. Csak nem találkozunk többé. Tehát?

Alfonz. Igen. Mikor?

Mima. Ma éjjel.

Alfonz. Hol?

Mima. Nálam. Az én szobámban. Odaviszem. Te elbujsz az ágy alá.

Alfonz. És végigvárjam, amíg…

Mima. Nem. Most már soha többé. Maradjon örökké adós nekem ezzel az éjszakával. Hadd sírjam vissza ezer évig mindig, mindig csak ezt az egy éjszakát. A pénze a tied.

Alfonz. És te?… végre senki másé…

Mima. Egy halotté. Amíg élek, a haszonélvezet a tiéd. Pfuj, de utállak.

Alfonz feláll.

Mima. Menj előre. Bujj az ágy alá. Ha bejövök vele, ne mozdulj. Az ágyra ültetem, ez lesz a jel. Akkor fogd meg a lábát, én meg hátralököm a testét. Aztán szurd keresztül a szívét. Menj. Bátor katonám. Pfuj… de imádlak.

Alfonz elmegy.

Jánoson észrevesszük, hogy mindezt hallotta. Az utolsó mondat alatt titokban elővette a hátsó zsebéből a revolverét és áttette a kabátzsebébe.

Mima hamisan. Alszol, édesem?

János. Tessék? Ugy tesz, mintha most riadna fel. Nem alszom szívem, részeg vagyok, kábult vagyok.

Mima túlkedvesen. Megyünk szívem.

János. Hozzád?

Mima. Igen. Az én szegény padlásszobámba. Az ragyogjon fel a szerelmünktől, mint egy templom. Ott öleljük át egymást… és sírjunk és nevessünk…

János. Gyere… Felkel.

Mima szenvedéllyel. Gyere, vőlegényem!

Egymást átölelve elmennek.

Hirtelen iszonyu erős zene szólal meg, amely gyorsan lehalkul. Lassan sötétség támad és csönd lesz.

Jelzőharang. Dübörgés. Az összes vasfedők becsukódnak.

Magister. Rubicante! Minden kapcsolót be! Szikrabontó a maximumra! Nyolcszázezer Volt a középen! Nagy feszültség mindenütt! Graffiacane! A millió kalóriás pokolszenet! Malacoda! A manometerhez! Farfarello, Scarmiglione, Alichino, Calcabrina, Cagnazzo, Barbariccia, Libicocco, Draghignazzo, Ciriatto! Mind a helyén van?

A megnevezett ördögök. Igen!

Magister. Fiókák! A tűzre, hogy reszkessenek a kazánok!

Rubicante. Nyisd ki!

Fiókák mindenütt raknak a tűzre. Hejj! Hejj! A tűzre!

Lobog a tűz!
Dohog a tűz!
Robog a tűz!
A tűz, a tűz, a tűz!
Hejj! Hejj!

Óriási sugárzások. A lendkerék fordul, szikrák pattognak körülötte.

Magister. Lezárni a tűztorkokat.

Rubicante. Csukd be!

A vasajtók becsapódnak.

Magister. Kész?

Valamennyien. Kész!

Magister. Vigyázz! Előre! Megmozdít egy emeltyűt. Dübörgés. A középen vasfedő nyílik.

XX. KÉP.

Mima szegényes padlásszobája. Vaságy. Egy szék. Semmi más.

Alfonz óvatosan, lábujjhegyen jön be és hirtelen elbujik az ágy alá.

Mima egy pillanattal ezután jön be. Itt vagy?

Alfonz az ágy alól. Itt.

Mima. Mindjárt jön. A hátsó traktuson, ablakon mászattam be, hogy ne lássa senki, mikor idejön. Psszt! Vigyázz! Hallom a lépését. Itt van!

János belép. Itt vagyok, szívem. Nem látott senki.

Mikor Mima beszélni kezd, közben egyszer egy pillanatra elfordul, akkor János az ágy alá les és titokban előveszi revolverét, megvizsgálja és ismét visszateszi kabátja zsebébe.

Mima. Itt vagy nálam. Az én börtönömben vagy. Most már innét soha többé nem mégy el. Nem mégy vissza soha többé a gyönyörű német kisasszonyhoz. Megöleli. Soha többé. Csókolj meg.

János szeliden megcsókolja.

Mima. Szeretsz?

János sírvafakad. Szeretlek.

Mima. Miért sírsz? Csókolj meg jobban. Nagyon. Csók. Még jobban. Úgy hogy vérezzen az ajkam. Csók. Így. És most… ülj le oda az ágy szélére. Nagyon fájdalmasan. Isten veled.

János. Isten veled, – de nem úgy, ahogy te gondolod. Előveszi a revolverét, az ágy alá szegzi. Tudom, hogy odabujtál az ágy alá. Meg ne mozdulj. Ha azonnal ki nem dobálod ide a lábam elé a két késedet és a revolveredet, minden golyót beléd eresztek. Egykettő!

Alfonz az ágy alól. Kegyelem! Kidobja a két kést és a revolvert.

János fölveszi ezeket és zsebreteszi. Mimához fordul. Te ne mozdulj. Légy nyugodt, most nem fogsz meghalni. Alfonzhoz. Gyere elő, gazember.

Alfonz az ágy alól. Kegyelem.

János. Az életedet ajándékba kapod tőlem. Becsületszavamra. Jőjj elő.

Alfonz kibujik az ágy alól.

Most Alfonz és Mima egymás mellett áll oldalt. János a revolverrel sakkban tartja őket.

János. Nem azért jöttem, szívem, hogy szeresselek. Mindent tudtam, mindent hallottam, mégis eljöttem. Hóhérnak jöttem, szívem, édes, egyetlen szerelmem, szenvedésem, életem nyomorúsága… szép boszorkányom… büntetni jöttem. Ne mozduljatok… minden hiába. A kapunál autó áll, tele rendőrrel. Adtál rá időt, te szép, ostoba boszorkány, hogy értesítsem őket. De nem úgy lesz, ahogy gondoljátok. Most kiélem magamat, én, Jánosi János, a legnyomorultabb a férfiak közt. Most megölöm az én lelkemet és megöletem a te szép testedet, boszorkány. A hóhérral öletem meg. Párisban vagyunk, boszorkány, elvánszorgok a guillotinehoz, ott leszek, mikor azt a szép fejedet levágják. Isten legyen neked irgalmas és az én szegény lelkemnek. Alfonzhoz. Te lépj elő.

Alfonz előlép.

János. Te nem kellesz nekem a bosszúhoz. Te férfi vagy, velem egy a sorsod. Pénztárcát dob elibe a földre. Nesze itt a pénz, amiért meg akartál ölni. Ezt azért kapod, hogy most szökjél meg a hátsó traktuson, azon az ablakon, amin én bemásztam. Ezért a pénzért és az életedért hagyd cserben ezt az asszonyt. Mert csak ő egyedül menjen a guillotinera.

Mima. Ez nem igazság. A cinkosok együtt fognak menni a vérpadra.

János. Csak te fogsz menni a vérpadra. Ő elszökik és cserbenhagy téged. Az igazság pedig nem érdekel.

Mima. Ha büntetni jössz, bíró vagy.

János. Hóhér vagyok. És szerelmes vagyok. Csak te halsz meg. Ha ketten mentek a bíró elé, te őrá fogsz mindent és megmenekülsz. Azért követeled most az igazságot, hogy őt vérpadra juttasd. De nem fogod! Én a gyilkost futni engedem, fütyülök az igazságra! Gyűlöllek! Eltaposlak!

Jelzőharang.

Magister harsányan, büszkén. Felség!… A büszkeségem! Az első igazi ördögi gondolat!

Az udvar. Bravó!

Magister. Vigyázz mindenki! Tovább! Megmozdít egy emeltyűkart.

János Alfonzhoz. Gazember, szedd fel a pénzt és szökjél. Vidd az irhádat!

Mima Alfonzhoz. Elhagysz?

Alfonz. Hogyne! Felszedi a földről a pénzt.

Mima. Anyja voltam a gyerekednek.

Alfonz. Az meghalt.

Mima. A vérpadra juttatsz?

Alfonz. Inkább te, mint én!

János már nyitvatartja az ajtót, Alfonz most kirohan.

János. És most… mi ketten, édes. Fájdalmas hangon, végig. Nyugodtan és hidegen, ahogy hozzánk illik. Te meg fogsz engem érteni. Hiszen az imént magyaráztad meg, hogyan kell megölni azt, akit szeretünk. Én téged szeretlek. Most statárium van Párisban. Te gyilkosságra bujtottál fel valakit. Huszonnégy óra mulva a La Roquette-téren levágják a fejedet. És majd én leszek az, aki még azután is szeretni foglak. Jó?

Mima halkan. Ha még egyszer… csak egyszer az ágyamba jönnél.

János. Soha.

Mima. Ha még egyszer, utoljára megcsókolhatnálak.

János. Nem.

Mima. Ha még egyszer… megérinthetném a kezedet.

János. Nem.

Mima. Ha csak egyszer még hosszan rámnéznél…

János. Nem, boszorkány, nem.

Mima letérdel. Én egy beteg állat vagyok, zárass éltem fogytáig börtönbe, de kegyelmezz!

János. Nem.

Mima. Én egyszer betegen és lázban, melléd feküdtem, mellhártyagyulladással, lázban, te még örültél, hogy olyan forró vagyok… nem mondtam meg, hogy beteg vagyok… mert láttam, hogy vágyódol rám, kegyelmezz!

János. Nem.

Mima. És ha semmit se tettem, én bűnös vagyok, és te keresztény vagy, kegyelmezz!

János. Nem!

Mima a földön fetrengve, ordítva. A legutolsó szennyes féregnek, a kutyádnak, a rongynak, kegyelmezz!

János. Nem!

Mima már hisztérikus kiáltozással, akadozva, kapkodva. Én egyszer… ezt soha nem mondtam meg neked… a választásodon… egy ember vasbottal rád akart ütni… meg akart ölni… ezt ma se tudod… együtt mentünk… én felfogtam az ütést az arcommal… az arccsontom megrepedt, akkor azt mondtam, foghártyagyulladás… operáltak… emlékszel? Még csak meg se mondtam… most megmondom… kegyelmezz!

János kegyetlenül. Nem!

Magister kéjjel néz le rájuk. Bravó!

Mima. Én egyszer… mikor férj és feleség voltunk… melletted feküdtem az ágyban… te aludtál… egy félőrült szerelmes éjszaka után… kielégülten aludtál… és én úgy szerettelek, hogy nem tudtam elaludni a zokogástól… és úgy zokogtam, hogy nem akartalak fölkelteni, és kimentem… és künn az előszobábam állt a sáros csizmád… és én ráborultam a te sáros csizmádra és csakhogy megalázkodjam a nagy szerelmemben… hogy összetörjem a lelkemet… hogy a kutyádnál kutyábban szeresselek… a forró könnyeimmel… lemostam a csizmádat… a piszkos csizmádat tisztára mostam a forró, szerelmes könnyeimmel, csakhogy érezzem, mennyire szeretlek… emlékszel?… másnap nevetve kérdeztem: mitől olyan tiszta a csizmád… Kegyelmezz!

János. Nem!

Magister. Bravó!

Mima végső izgalomban, lihegve rémülten. Egy pillanatig még! Te! Én egyszer… ezt nem tudom bizonyítani… én egyszer minden ok nélkül egy szál… egyetlenegy szál száraz ibolyát… amit gyerekkorom óta őriztem egy imakönyvben… levélben elküldtem az anyádnak… névtelenül… minden ok nélkül… ajánlott levélben… én ezt nem tudom bizonyítani, de nem is kell bizonyítani, mert igaz… Kegyelmezz, Megkegyelmezel?

János igen rövid habozás után. Igen.

Mima felordít. Oh, te jóságos! A lábához borul, zokogva.

Magister harsányan. Állj! Állítsd meg a gépet!

Hirtelen csönd. Mima és János mozdulatlan.

Magister idegesen. Rubicante! Itt valami baj van! Ez igent mondott, pedig megint nem-et kellett volna mondania. Nézzetek utána! A horganykapocs?

Rubicante. Rendben!

Magister. A karburátor?

Draghignazzo. Tizenötön!

Magister. Szikrabontó?

Draghignazzo. A maximumon!

Magister. Nem értem, miért bocsátott meg neki! Rubicante! Mindenesetre kapcsold be a pótdinamót! Megvan?

Rubicante. Meg!

Magister. Akkor időkerék vissza húsz másodperccel! Lássuk még egyszer az utolsó jelenetet! Vigyázz! Előre! Az emeltyűhöz nyúl, izgatottan néz le Jánosra és Mimára.

Halk, rövid dübörgés.

Mima pontosan ugyanúgy, mint az imént… a forró könnyeimmel lemostam a csizmádat, a piszkos csizmádat tisztára mostam a forró, szerelmes könnyeimmel, csakhogy érezzem, mennyire szeretlek, emlékszel… másnap nevetve kérdeztem: mitől olyan tiszta a csizmád! Kegyelmezz!

János ugyanúgy, mint az imént. Nem!

Mima ugyanúgy. Egy pillanatig még! Te! Én egyszer… ezt nem tudom bizonyítani, én egyszer minden ok nélkül egy szál… egyetlenegy szál száraz ibolyát… amit gyerekkorom óta őriztem egy imakönyvben… levélben elküldtem az anyádnak… névtelenül… minden ok nélkül… ajánlott levélben… én ezt nem tudom bizonyítani, de nem is kell bizonyítani, mert igaz. Kegyelmezz! Megkegyelmezel?

János most határozottabban. Igen!

Mima felordít. Oh, te jóságos! A lábához borul zokogva, pontosan ugyanúgy, mint az imént.

Magister. Állj! Állítsd meg! Másodszor is ugyanaz a hiba! Nagyon izgatottan. Felség, neki megint azt kellett volna felelnie, hogy «nem», – és rá kellett volna kiáltania a nőre, hogy: «Hiába minden könyörgés, nincs kegyelem, én téged kivégeztetlek!» – és ehelyett kérem, egyszerre ellágyul, igen-t mond és megbocsát. Ordítva. Vigyázz! Mindenki maradjon a helyén. Magam nézem meg a szikrabontót, talán ott van a hiba. A gépmesteri hídról még följebb szalad a gépre.

János és Mima mozdulatlan.

Rubicante átkiált a jobboldali hídról a baloldalira Malacodához. Adjunktus úrnak jelentem, valami nyugtalanító van a gépben, nem akarom a mestert izgatni…

Malacoda. Na mi az? mi az?

Rubicante. Amióta ez megbocsátott, a csapágyak egyszerre mind felmelegedtek… Valami belső remegés fogja el az egész gépet… a finom vezetékekben az emberi könnyek felforrottak… itt valami nincs rendben.

Malacoda. Vészhütőket a csapágyakra! A vezetékeket víz alá. Vigyázz a manometerre! Odafönt négyszáz atmoszféra. Csak hidegvér.

Rubicante. Igenis.

Magister ezalatt visszaért a helyére. Minden kapcsoló egész fordulat! Minden a maximumra! Rakjatok a tűzre!

Rubicante. Nyisd ki!

Fiókák gyorsan, némán raknak a tűzre. Ezalatt:

Malacoda. Mester, ez már a legnagyobb kalória.

Magister. Ne fecsegj! Lezárni a tűztorkokat!

Rubicante. Csukd be!

Fiókák hirtelen egyszerre csukják le a tűztorkokat.

Magister. Még egyszer egy perccel vissza. Csináljuk újra ugyanazt a jelenetet! Lassan indíts! Vigyázz! Előre! Halk, rövid dübörgés.

Mima a mozdulatlanságból lassan emelkedik fel, újra kezdi ugyanúgy, mint az imént.… én egyszer minden ok nélkül egy szál… egyetlenegy szál száraz ibolyát… amit gyerekkorom óta őriztem egy imakönyvben… levélben elküldtem az anyádnak… névtelenül… minden ok nélkül… ajánlott levélben… én ezt nem tudom bizonyítani, de nem is kell bizonyítani, mert igaz… Kegyelmezz! Megkegyelmezel?

János felordítva. Igen!!!

Mima felordít. Oh, te jóságos! A lábához borul zokogva.

Magister üvöltve. Állj! Állítsd meg!

János felordítva. Nem állj! Nem mondok mást, – igen, igen, és százszor igen, és megbocsátok és megkegyelmezek és azért születtem erre a világra, hogy megbocsássak és igen, igen, igen, igen, te szegény, bűnös asszony, megbocsátok neked, igen!!! Sírva emeli fel magához.

Magister ordítva. Rubicante! Állítsd meg a gépet!

Rubicante kiáltva. Nem lehet, mester! Eltörte a centrifugát!

Magister. Bedobni a pótszíjat! Nagy dinamó előre!

János Mimát ölelve. Szabadon lélegzem! Nem érzem a forróságot az agyamon! Megbocsátok neked, te szegény, bűnös gyerek…

Mima zokogva. Rossz vagyok!

János. Nem igaz! Hatalmasan kiáltva. Jók vagyunk! Nem, vagyunk rosszak! Igenis megbocsátok, mert szeretem az anyámat és szeretem a kis elszáradt virágot és szeretem a szegény együgyű gondolatot és ebben a förtelmes életben, ha meglátom, rárohanok és sírva csókolom, még ha mind meg is dögöltök belé, pokol fajzatja!

Mima sírva. Te jóságos, te jóságos, te szabadító! Zokogva csókolja a kezét.

Magister harsányan vezényelve, mint hajóskapitány a viharban. Vigyázz! Ki ne bocsásd a sugár hatalmából! Kapcsold be a nagy szikrázót!

János. Kapcsolhatod már!

Rubicante. Nem lehet, mester!

Magister rettenetes haraggal. Micsoda szó az, hogy: nem lehet!?

Rubicante. Amióta azt mondta, hogy szereti az anyját, az asszonyi idegek a nagy ideghárfában mind elszakadtak és most rövidzárlat van az áramfordítónál!

János. Fordíthatod már! Szeretem az anyámat! Igen! Szeretem a kis száraz virágot! Szeretem a bűnöst, mikor sír! Átöleli és magához szorítja Mimát. Szeretem mint a testvéremet!

A gépből zugás, dübörgés hallatszik.

Malacoda. Mester, az embervér felforrt a tartályokban! Kicsordul és ég!

Magister. Oxigénhütőket!

János. Szeretem mint a testvéremet!

A gépből recsegés, dübörgés.

Malacoda. A láncok úgy szakadnak, mintha papirból volnának!

Magister. Acélhevedereket!

Rubicante. Pattognak a szigetelők! A nagy áttétel elszakadt! Mester, valami kárhozat fut végig a gépen!

János. Ne sírj, gyermekem, az élet keserű, de a szeretet édes, mint a virágméz! Szeretettel simogatja. Nézz rám. Milyen más most a szemed!

Mima. Szabadító!

Zugás a gépben.

Rubicante lerohan a helyéről. Mester!… Attól az egy igen-től, amit az ember kimondott, tönkremegy a gépünk. Mint egy éles homokszem, úgy fut végig a finom szerkezeteken, végigkarcol és hasít mindent! A sugarak elgörbülnek! A babák valami ismeretlen fájdalomtól remegnek! Valahol hiba volt a számításban!

Magister lerohan a gépről, gyűlölettel áll meg Jánossal szemben. Egy homokszem! Ez az átkozott egy kis porszem, gyémánt vagy micsoda, ami mindnyájukban benne van, ez az, amit nem tudtam megőrölni, megolvasztani, átkozott szem gyémánt!

Hatalmasan kondul meg a gépben egy harang és szakadatlanul szól.

János dacosan néz farkasszemet a Magisterrel. Mima János lábánál ül a földön és rajongva néz fel rá.

Mima rajongva. Harang! Édes harangszó!

Magister. Mi az?!

Malacoda. A harangok maguktól megszólaltak, mester! A vezetékük nem funkcionál!!

Draghignazzo. A kerekek visszafelé forognak, mester!

Calcabrina. A nagy szíj visszafelé fut, mester!

Alichino. Baj van, mester!

Rubicante rettenetes kiáltással. Vége a gépnek!

Mima diadalmasan felordítva. Vége a gépnek! Szabadítóm! Hallod a harangot?

Állandó zugás, a harang szakadatlanul szól.

Magister görnyedezve, öklét rázva János felé, aki összefont karral áll és büszkén néz le rá. Felséges uram… félmillió év munkája omlik itt össze előtted! Egy porszemen, egy szón dűl össze az ördögi lángész nagy alkotása! Felség, ezúttal nem birtam ezzel az emberállattal! Van bennük, legbelül, legalul, legmélyen, valami csöppnyi csöpp, ami romolhatatlan! Mikor már olyan rothadt, hogy visít az ördög az örömtől, akkor még mindig felcsillan benne ez a fényes porszem, ez a kis örökmécs, talán a Napnak egy paránya, talán az ő istenüknek egy vércsöppje, – ezt mind magával hordja, csak nem tudni, hol és mikor bukkan rá a kutató! Romlott, egyre jobban, gyönyörűen romlott, már gyűlöletből embert készült ölni… már a gépnek ebben a rekeszében… itt, ni… már várt a hóhér és a vérpad… A gép egy vasfedője némán nyílik. Látni a lenyugvó nap fényében komoran meredő guillotinet. És akkor egyszerre kibuggyant belőle ez a puha, «igen!», amikor legkevésbbé vártam, egy semmiségnél, egy giccsnél, egy buta, fantáziátlan közhelynél, egy lapos, ordináré kis csacsiságnál! Egy semmi, egy szó… de végigfutott a gépemen és tönkretette. A földre rogy, ott fetreng, mint a hernyó.

János elbocsátja Mimát. Harsányan, ünnepélyesen kiáltva. Istentől származom! Istentől származom! A messzeségből egyetlen erős, felujjongó trombitaszó hallatszik, aztán elhal. Boruljatok le a fényes porszem előtt, amit tőle kaptam útravalónak, amivel eljegyeztem magam az én Uramnak, boruljatok le!

Hatalmasan dördül meg az orgona hangja a gépben.

Rubicante Mester, magától dörög az orgona! Mester! Maguktól énekelnek a sípok!

Alichino fájdalmasan felsivítva. Fellázadt a rab orgona!

Hotelportás feldultan rohan elő a gép egy nyílásából, hadarva beszél. Szaladj, nyiss ajtót a magyar milliárdosnak! Hozta isten Párisban, méltóságos uram! Egy hölgy várja önt! Fájdalmasan felzokog. Én vagyok mindennek az oka, mert én adtam át neki a levelet. Keservesen zokog.

János. Ne sírj! Én azért jöttem a világra, hogy megbocsássak neki és neked és mindenkinek, aki ellenem vét, még nektek is, büdös ördögök.

Claribella más nyílásból rohan elő. Én nem akartam hozzád feleségül menni, én tudtam, hogy mást szeretsz, de égette az agyamat a forró sugár… Én tisztességes vagyok! Jánoshoz rohan és leborul előtte.

János. Jó vagy és tiszta vagy és mind azok vagyunk és bocsásd meg nekem, hogy megütöttelek, de nem tudtam, mit cselekszem!

Portás felzokogva. Én adtam neki a levelet!

Férj Mima első férje, előrohan egy más nyílásból. Én szerettem őt, nem akartam elkergetni, meg akartam bocsátani neki, de égek valamitől!

Alfonz más nyílásból rohan elő. János! A barátod akartam lenni! Nem birtam, mert nincs szívem, kivették a szívemet… késsel vágták ki a szívemet, János!

Portás felzokogva. Én adtam neki a levelet!

Férj. Térj vissza hozzám! Mimának mondta.

Mima. Édes, jó, szegény uram! Hogy dobolnak a szíveim! Két szívem van! Idegen vér ég bennem! Meggyulladok!

János. Bocsássatok meg nekem mind, mind!

Alfonz felordítva. Kivették a szívemet!

A vasfedők egymásután maguktól kinyílnak, a babák mind kirohannak és térdreborulnak János előtt. Sírnak, a kezüket tördelik.

Francia nő felkiált. Nem akartalak gunyolni! Idegen hang szólt belőlem!

János. Nyugodjatok meg! Mindent tudok!

Groom. Én gyerek vagyok! Szegény kis gyerek vagyok! Mit tettek velem!

Magister kétségbeesetten. Miért beszélnek ezek össze-vissza?

Rubicante harsányan. Felszabadultak, mester! Össze-vissza érik őket a sugarak!

Magister. Összefogdosni valamennyit! Vissza a jégre!

Rubicante. Felszabadultak a sugarak hatalma alól!

Portás zokogva. Én adtam neki a levelet.

János. A szívetekbe látok, ti szegény rab lelkek!

Alfonz. Barátod akartam lenni! De kivették a szívemet! Úgy fáj a helye!

Férj Mimához. Édes jó feleségem!

Mima. Szegény jó uram!

Alfonz ordítva. Nem akartam csalni! Nem akartam lopni! Végtelen fájdalommal, panaszosan. De nincs szívem! Nem akartam ölni! Úgy vérzik a szívem helye! Úgy fáj!

János felszalad a gépre.

Mima végtelen fájdalommal, Jánoshoz, kiáltva. Mit tettél velem! Te élő ember! Úgy égnek a szíveim! Fájnak a szíveim! Két tenyerét két szívére szorítja.

Mindezek alatt a harang és az orgona szakadatlanul szól a gép belsejében, ugyancsak szünetlenül hallani a zugást, morajlást, tompa dübörgést.

János már felment a gép felsőrészére, onnan lekiált, mindent túlharsogva. Mind az én testvéreim vagytok! Mind az én szegény testvéreim vagytok Istenben!

Ujjongva harsan fel egy trombita valahol a magasban.

Rubicante minden lármát túlordítva. Felforrt a víz a kazánokban! Szabadon futnak az áramok! Meggyulladt a gép!

Fiókák teljes erejükből visítva. Hejj! Hejj! Hejj! Hejj!

A fiókák és az összes ördögök lemenekülnek a gépről. A fiókák visítanak, miközben leszaladnak. Valamennyien lent kuporodnak le, a színpad sarkában. A gép füstölni kezd, a kéményekből lángok csapnak elő, a zugás, dübörgés erősödik. Az udvar hirtelen feláll.

János már egészen fenn áll a gépen, a tetején, néhány baba közt, akik a lábaihoz borultak és térdét átölelték. Nagyon harsányan kiált, minden zajt túlharsogva. No, büdös ördögök, én most itthagylak titeket, veszekedjetek meg, ahányan vagytok! Hol a kalapom?!

Malacoda alulról felkiált hozzá. Ilyenkor a kalapját keresi? Örüljön, nyomorult, hogy megmenekült!

János leordít hozzá. Hogyne! Majd itthagyom nektek a kedves kis kalapomat, ti kutyazsírral kikent, ronda, kénköves ördögök! Az egyik babától átveszi a kalapját, feje fölött meglengeti. Én édes rakott káposztám, jó kis Ilonkám, drága feleségem, mit tettem veled, mit tettem veled! Jövök már Ilonkám, csak tartsd melegen a vacsorát! Hatalmas diadalordítással. Ajánlom magamat! A gép legfelső pontjáról hátul leszalad, eltünik.

A babák lassu mozgásokkal széledeznek a gépen, most egyik se szól, mindnyájan csöndesen zokognak.

Magister aki eddig megtörten támolygott és ájuldozott lenn a színpad elején, az ördögei közt, akik támogatták. Felség… meneküljön, aki tud… én itt maradok… Erőre kap… és újra kezdem! Kiegyenesedik, a színpad közepére áll, harsányan kiált. Újra építeni! Újra kezdeni!

Az udvar elmenekül a nézőtéren át, kirohan a nézőtérről.

Magister erőre kapva. Malacoda! Rubicante! Előre, pimasz ördögök, mind! Megmenteni a babákat! A babákat!

Az ördögök kétoldalt láncba fonódnak és a rémüldöző babákat összeterelik. Mikor a babák jönni látják őket, felsikoltanak, zokognak, félnek, reszketnek.

Mima most a gép legfelső részén áll, ott ahol János elszaladt. Karjait fölemeli, hátrakiált János után. Te élő ember, mit tettél az én két szívemmel? Végtelen fájdalommal felzokogva. Mit tettél velem, te drága, jó élő ember!

Magister. Eresszétek elibük a függönyt, hogy egy se szabaduljon!

A nagy vörös függöny hirtelen leereszkedik.

XXI. KÉP.

A függöny előtt most egyesegyedül a Magister áll, zordul összefonva karjait a mellén.

A zugás, dübörgés, harang, orgona, emberhang, sikoltozás most fojtottan hallatszik, tompul. Egyszerre mennydörgésszerű hatalmas robaj hallatszik, mely lassan elhal. Ugyanekkor az egész lárma nagyon csöndesre, távolból hallatszó dübörgéssé csöndesedik, amely azonban tovább szól, szakadatlanul.

Rövid szünet.

Aztán jobbról megjelenik a szomorú csapat. Mima kivételével az összes babák, szorosan egymás mellett, mint egymáshoz láncolt rabok, lehorgasztott fővel jönnek. Az ördögök vasvillákkal kísérik őket. Átvonulnak balra, a lépcsőn le a zenekarba, a mélységbe, ahonnan jöttek. Az őket kísérő ördögök velük együtt tünnek el.

Magister miután elvonultak előtte. Gyűlölettel. A jégbe valamennyit! A leghidegebb jégre fagyasszátok vissza valamennyit, hogy millió évig is elálljon!

A csoport eltünik a mélységben.

A hátsó zaj erőre kap, felzug, főként a harangot és az orgonát hallani.

Most jobbról, egyedül jön Mima, ugyanabban a fehér lepelben, amelyben először megjelent, hátrakötött kézzel, Malacoda és Rubicante közt. Őt csak az ördögfiókák kísérik, görnyedve, guggolva mennek mellette. Mima némán, felemelt fővel, kibontott hajjal, sápadtan, lehunyt szemmel lépdel, mintha élő-halott volna. Lassan megy ez a csoport is a többi után. Rettenetes dübörgés, dörgés, csattogás a függöny mögött, mintha a haldokló gép utolsó búcsút ordítana Mima után.

Mikor Mima eltünt, a zaj lassan teljesen elcsöndesedik, csak a harang szól, egyre halkabban.

János szerényen jelenik meg jobbról. Bocsánatot kérek, de hogy a fenébe kell innen kimenni?

Magister zord tekintettel, összefont karral nézi. Nem felel.

János. Futkosok itt jobbra-balra, könyörgöm és nem találom a kijárást

Magister nem felel, csak nézi.

Malacoda jön fel a zenekarból, a lépcsőn, baloldalt, ahol Mimát lekísérték. A lépcső felső részén megáll. Jánoshoz. Mit akar?

János szerényen. Haza szeretnék menni, vacsorázni, könyörgöm. Merre van itt a kijárás?

Malacoda. Maga csak menjen mindig a káposztaillat után. Érzi?

János a levegőbe szaglász. Hát úgy… nagyon messziről…

Malacoda. Hát csak mindig menjen utána, pontosan a szag után…

János. Köszönöm szépen. Megint körülszaglász a levegőben, aztán balra mutat. Úgy érzem, erről jön! Alázatosan kalapot emel. Istennek ajánlom! Szaglászva megy el balra.

Magister és Malacoda erre a köszöntésre hirtelen bosszusan félrefordul mind a kettő, mind a kettő nagyot prüszköl.

A harang halkan, szeliden szól.

Magister összefont karral fordul János után, nézi, követi a szemével. Nem érdemes hinni az emberekben. Én hittem bennük… és csalódtam. Sóhajt.

Malacoda tiszteletteljesen. Mester!

Magister ránéz.

Malacoda. Nem kellett volna elereszteni.

Magister. Amíg él, nincs jogom itt tartani.

Malacoda. De kérem, lármát fog csapni a földön, majd jár a szája… mesél… nagy szégyenben maradunk…

Magister. Nem hiszik el neki. Azt fogják mondani, hogy álmodta. Nagyot sóhajt és elmegy jobbra.

Malacoda felmegy a színpadra, baloldalt megáll, körülnéz, hogy nem látja-e senki. Balra, a színfalak mögé int.

Két fióka balról behozza a földgömböt és leteszi ugyanoda, ahol az első felvonásban állt, aztán visszaszalad, el.

Malacoda zsebéből kiveszi a nagyító lencsét és vizsgálgatni kezdi a földgömböt. Aztán, ugyanúgy, mint az első felvonásban a Magister, kis fényfoltot vetít a vörös függöny közepére. A vörös függöny szétnyílik.

XXII. KÉP.

Az erdőszélen. Ugyanaz a kép, mint az első felvonásban. Csakhogy most már beesteledett. Holdvilág. A harang szakadatlanul szól, szeliden, most már mintha távolból hangzó estharang volna.

János ülve alszik a padon.

Ilonka hangja messziről. János! Édes uram!

Szünet.

János nem felel, alszik.

Ilonka hangja közelebbről. János! Édes uram!

Nincs válasz.

Ilonka belép balról. Nézz csak, elaludt. Nem csuda. Nagy szeretettel. Annyit fáradt szegény egész nap.

Marcsa parasztcseléd, Ilonka mögött belép balról. Szinte kár felkölteni, olyan édesen alszik.

Ilonka kedvesen. Megállj csak Marcsa… fel ne riasszuk. Majd úgy költjük fel, hogy öröme legyen benne… hogy kellemes legyen az ébredése. Hozd ki csak, fiam, a káposztásfazekat. De vigyázz, mert forró, meg ne égesd magad!

Marcsa kiszalad balra.

Ilonka. Édes, jó, derék uram… isten áldja meg még ezt a kis álmodat is!

Marcsa balról boldogan jelenik meg a fazekkal, kendőben fogja, mert forró. A fazék gőzölög.

Ilonka. Add ide. Átveszi tőle a fazekat. Ez az ő legkedvesebb illatja… evvel fogjuk felkölteni… Letérdel eléje és kedvesen az orra alá tartja a fazekat. A hold élesen világítja meg ezt a kis jelenetet, János arcára, Ilonka arcára és a fazékra süt. A fazékon bádogfedő van.

Ilonka halkan, Marcsához. Nyisd ki!

Marcsa lekapja a bádogfedőt a fazékról.

A káposzta dúsan gőzölög a holdfényben.

Ilonka. Csukd be!

Marcsa visszacsapja a fazékra a fedőt.

János mint aki mély álomból ébredezik. Káposzta… káposztaillat! Felébred. Rakott káposzta… Mi az? Feltámaszkodik, a szemét törli.

Ilonka nagyon kedvesen, nagyon jóságosan. Ébredj édes, jó uram, itt van a te jó vacsorád, a te jó rakott káposztád, a szívemmel csináltam neked, gyere, gyere szépen utána, gyere csak az illatja után… ott benn vár a tiszta terített asztal… gyere csak szépen… gyere, gyere… gyere csak szépen… Elindul a fazékkal balra.

János. Hogy elaludtam ebbe a jó levegőbe… Ejnye, ejnye… Már harangoznak is…

Ilonka. Gyere, drágám, gyere. Csalogatja balfelé a fazékkal, mint ahogy kukoricával szokták vezetni a baromfit.

Elballagnak balra, elől Ilonka a fazékkal, utána János, leghátul boldogan mosolyogva, Marcsa.

A szín egy pillanatig üres. Az estharang szakadatlanul szól.

A vörös függöny összecsukódik.

A harangszó elhallgat.

Malacoda magasra emelt orral, az eltünt kép után szaglász. Mély meggyőződéssel. Húszmillió évet adnék az életemből egy kis rakott káposztáért! Földhözvágja a nagyítóüveget és kisiet jobbra.

Függöny.

MOLNÁR FERENC
SZÍNMŰVEI:

- Az ördög. Vígjáték 3 felvonásban.

- Liliom. Egy csirkefogó élete és halála. Külvárosi legenda hét képben.

- Józsi. Bohózat 3 felvonásban.

- A doktor úr. Bohózat 3 felvonásban.

- A testőr. Vígjáték 3 felvonásban.

- A fehér felhő. Mirákulum 5 változásban.

- Farsang. Színmű 3 felvonásban.

- Úri divat. Vígjáték 3 felvonásban.

- A farkas. Vígjáték 3 felvonásban.

- Égi és földi szerelem. Dráma 5 felv.

- Színház. Három egyfelvonásos.

- A hattyú. Vígjáték 3 felvonásban.

- A vörös malom. Színjáték két részben, 26 képben.

MOLNÁR FERENC
MŰVEI:

- A Pál utcai fiúk. Regény.

- Az éhes város. Regény.

- Egy haditudósító emlékei 1914 november – 1915. november.

- Hétágú síp. Tréfák, tárcák, karcolatok.

- Józsi és egyéb kis komédiák.

- Ketten beszélnek. Tárcák, rajzok.

- Kis hármaskönyv. Elbeszélések.

- Egy gazdátlan csónak története. Regény.

- Muzsika. Elbeszélések.

- Ismerősök. Feljegyzések, krónikák.

- Az óriás és egyéb elbeszélések.

- Rabok. Regény.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK A VÖRÖS MALOM ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

back

Table of Contents

- A VÖRÖS MALOM
- SZEMÉLYEK
- ELSŐ RÉSZ.

- MÁSODIK RÉSZ.

- I. KÉP.

- II. KÉP.

- III. KÉP.

- IV. KÉP.

- V. KÉP.

- VI. KÉP.

- VII. KÉP.

- VIII. KÉP.

- IX. KÉP.

- X. KÉP.

- XI. KÉP.

- XII. KÉP.

- XIII. KÉP.

- XIV. KÉP.

- XVII. KÉP.

- XVIII. KÉP.

- XIX. KÉP.

- XX. KÉP.

- XXI. KÉP.

- XXII. KÉP.

- MOLNÁR FERENC SZÍNMŰVEI:

- MOLNÁR FERENC MŰVEI:

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE