Kuoleman voittaja
Date: 2026-01-07T00:00:00+00:00
Keywords: German fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Kuoleman voittaja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kuoleman voittaja

Author: Franz Werfel

Translator: Anna Leivo

Release date: January 7, 2026 [eBook #77639]

Language: Finnish

Original publication: Finland: Arvi A. Karisto osakeyhtiö, 1928

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUOLEMAN VOITTAJA ***

language: Finnish

KUOLEMAN VOITTAJA

Kirj.

Franz Werfel

Saksankielestä ("Der Tod des Kleinbürgers") suomentanut

Anna Leivo

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto Osakeyhtiö, 1928.

ENSIMMÄINEN LUKU

Huoneistoon kuuluu kamari, keittiö ja sivuhuone Josefstädter-kadun talon neljännessä kerroksessa, kaupungin laidassa. Aviopari Fiala nukkuu sivuhuoneessa, Klaralla, rouva Fialan sisarella, on olkivuoteensa keittiössä, jossa tuskin olisikaan tilaa toiselle vuoteelle, ja Franzl saa nukkua kamarissa vahakangassohvalla. Tämä huone ei ole kadun, vaan avaranpuoleisen pihan puolella. Mutta vaikkei tuo valoa levittävä piha juuri tuotakaan kunniaa nimelleen, vakuuttavat kärsivällisemmät asukkaat, että sen satumaisessa syvyydessä menestyy akasiapuu ja asuinhuoneet senvuoksi ovat tosin pimeitä, mutta rauhallisia. Tänään muuten, kun raikas talvi täyttää kadut, on aurinko pujahtanut sisään ja heittänyt seinälle pari hehkuvaa valokiehkuraa juuri samalla hetkellä, jolloin herra Fiala astuu huoneeseen.

Vuokralainen katselee huonettaan jokseenkin tyytyväisenä. Muiden laita on huonommin. Kuinka moni saa maata suorastaan kadulla! Vieläpä herrasväkeä, joka oli ollut paljoa ylempänä kuin hän: virkamiehiä ja majureja! Mitä kaikkea näinä vuosina onkaan tapahtunut, kuka sen ymmärtää?! Pitää vain kestää, muuta mahdollisuutta ei ole. Ja onni on, että vielä kuusikymmentäneljävuotiaana saa olla jossakin toimessa. Se on tosin vain puolenpäivän työtä, mutta liike vähentää joka päivä henkilökuntaansa. — Jumalan kiitos, varastonhoitajan palkka on liian pieni vähennettäväksi! — Kaikkihan käy vallan hyvin. Kuusikymmentäneljävuotias ukko ja kuusikymmentäkaksivuotias eukko eivät ole pahoin nälkäisiä. Klara-raukka ravitsee itsensä niissä taloissa, joissa hän palvelee. Surettaa vain Franzlin kohtalo.

Herra Fialan ajatuksenjuoksu, öin ja päivin sama, on päässyt päätökseensä. Ja nyt hän ryhtyy tekemään samaa, mitä hän aina tekee tullessaan kotiin ja astuttuaan kamariin. Ensiksi hän menee piippupitimen luo. Hän koskettaa kädellään porsliinipesää. Koskaan hän ei ole polttanut piippua eikä mitään muutakaan. Piippupidin on lahja eräältä entiseltä esimieheltä, joka siten oli tahtonut vapauttaa asuntonsa pahaenteisistä tupakka- ja koristekapineista. Herra Fiala tuntee iloa koskettaessaan piipun kiilloitettua pintaa. Se tuntuu niin arvokkaalta ja mieluisalta. Sivelevä käsi koskettaa parempia kauan sitten unohtuneita aikoja.

Piippupitimeltä ukko kääntyy akkunan ääressä olevaa pöytää kohti. Se on näköjään ompelupöytä, jonka tarkoituksenmukaisuutta kaikenlaiset rohkeat arkkitehtuuritemput hämmentävät. Niinpä päätyvät levyn neljä reunaa neljäksi satueläimeksi, jotka ovat mursujen tai goottilaisten delfiinien näköisiä. Mutta pöydällä ei ole ompelutarpeita, vaan kirjoitussalkku ja sen vieressä imuri. Tähän imuriin nojautuu herra Fiala kevyesti, ikäänkuin tästä sivistyneestä esineestä huokuisi jotakin lohtua, joka häntä aina virvoittaa.

Kahdesta nojatuolista ompelupöydän kummallakin puolella hän sensijaan ei välitä. Sillä hän seisoo nyt ylpeänä astiakaappinsa edessä. Sitä hän ei ole luovuttanut muita tavaroita myytäessä. (Ennen oli Fialan perheellä ollut neljä kalustettua huonetta, joista he antoivat kaksi vuokralle.) Tuo kaappi on katselemisen arvoinen. Pylväineen, päineen, torneineen se seisoo tuossa kuin linnoitus. Se on vielä rikkaan sokerileipurintalon perua Kralowitzista, josta hän on tuonut vaimonsa. Kellä on tämmöinen kalleus omanaan, se ei ole hukassa. Jos hän olisi sen myynyt, olisi myynnistä hyvinkin karttunut pari miljoonaa kruunua lisää. Mutta tahtoohan sitä sentään pysyä ihmisenä. Hänen entisen asuntonsa myyminen oli tosin tuottanut kauniit rahat, Jumalan kiitos!

Mutta kuka näinä aikoina voi luottaa rahaan? Niin tyhmä hän ei ollut, että tyhmän vaimonsa neuvon mukaan olisi pannut rahansa säästöpankkiin. Olihan hän saanut kokea, minkä arvoisia hänen kaksi säästöpankkivastakirjaansa olivat! Jos viimeinenkin menisi hukkaan, millaiseksi kääntyisi silloin tulevaisuus, kuinka kävisi vaimon, kuinka Franzlin!? Marie joutuisi Lainzin köyhäintaloon, poika Steinhofin laitokseen! Herra Fiala tietää sangen hyvin, mitä se merkitsee. Eivätkö vanhemmat ihmiset aina ole kuiskailleet köyhäintalon kärsimyksistä? Elämä kuuluu siellä olevan niin kauheata, että vanhat ihmiset hyppäävät ikkunasta lopettaakseen itsensä! »Yötä päivää kulkevat ruumisvaunut edestakaisin.» Vaikkapa nämä olisivatkin vain typeriä juoruja on ja pysyy köyhäintalo häpeänä. Vanhemmilleen, jotka olivat olleet kunniallisia ihmisiä ja omistaneet jotakin, hän ei tahtonut tuottaa tämmöistä häpeää. Hän ei ole koskaan ollut kerjäläinen, ja hänellä on aina ollut syömistä. Hänen perheensä ei saa päättää päiviään Lainzissa!

Nyt on Fiala, rustottuneilla käsillään kalleutensa reunaa pyyhkäisten, ajatuksissaan päässyt salaisuuteensa saakka. Herra Schlesinger on näyttänyt hänelle tien, herra Schlesinger, »Tutelian» vakuutusasiamies, entinen maanmies ja monivuotinen naapuri. Fialan tyytyväinen mieliala johtuu siitä salaisuudesta, joka hänellä on Schlesingerin kera yhteisesti. Tyytyväisyyteen on tosin sekaantunut hieman levottomuutta. Mutta hänen päänsä on väsynyt ja pehminnyt, Schlesingerin suu sensijaan liukas ja harjaantunut. Ja sitten, onko totisesti helppoa säilyttää naisilta salaisuus? Schlesinger on ollut oikeassa: ei saa antaa uskotella itselleen mitään! Pahinta naisissa on heidän epäluulonsa.

Herra Fiala tempautuu irti kalleudestaan lopettaakseen tavanomaisen kierroksen huoneessa siellä, missä hänen sydämensä paraiten viihtyy, kun hän on yksin.

Verrattain matalalla riippuu jättiläissuuruisten hyönteisten siipiä muistuttavien, lasimaisen ruskeitten lehtien peittämien ikivanhojen oksien ympäröimä ryhmäkuva. Kultakirjaimin on siihen painettu: »Herra Karl Fialalle, valtiokonttorin virkamiehiltä, Wienissä 1910.» Tämä ei ollut mikään tavallinen lahja, sillä esimiehet eivät suinkaan pitäneet tapana antaa valokuvaansa alaisilleen. Onkohan useinkaan tapahtunut, että nuo molemmat pahantuuliset hovineuvokset kärsivällisesti hymyillen ja suopeasti ovat sellaista tarkoitusta varten luovuttaneet kasvonsa valokuvattaviksi? Mutta tämä kunnianosoitus ei nyt huumaa herra Fialaa. Tämän valokuvan kautta saamaansa hyvitykseenkin hän kiinnittää tavallista vähemmän huomiota. Toimistopäällikkö Pech on varmaan ollut syynä hänen ennenaikaiseen eläkkeelle joutumiseensa. Kuka tietää, vaikkapa herra toimistopäällikkö silloin olisi halunnut omalle suojatilleen hankkia paikan!? Viisikymmenvuotiaana siirtyy kuitenkin vain pakosta eläkkeelle. Ja jos hän silloin tosiaankin olisi ollut niin sairas, olisiko hän vielä tänään hengissä? Olisikohan lääkäri, jonka luona hänen eilen Schlesingerin vaatimuksesta oli täytynyt käydä, mitä tarkimman tutkimuksen jälkeen julistanut hänet muuten terveeksi? No, Jumala ties vaikkapa Pech, tuo häijy ihminen, suosikkeineen olisi vaipunut syvemmälle kuin hän!

Mutta nämä asiat vaivaavat tällä hetkellä perin vähän jäähyväislahjakuvan katselijaa. Hän on syventynyt kiihkeästi tarkastelemaan henkilöä, joka uhkeana ja mahtavana istuu molempien laihojen hovineuvoksien välissä. Tällä henkilöllä yksin koko kuvassa on päähine päässä, vieläpä suuri, hopeanauhoin koristettu kolmikolkkahattu. Lisäksi hänellä on päällään paksut, nyöritetyt turkit, jotka laajentavat hänen arvoaan kaksin-, kolminkertaisesti. Turkin hihansuut ovat kultanauhoin reunustetut kuin kenraalilla. Sitäpaitsi on paksuhansikkaisissa käsissä pitkä, musta sauva, jonka päässä on hopeapallo. Kerta kaikkiaan muistuttaa tuo henkilö komeata kuvaa eräästä toisesta ja kaikkeinkorkeimmasta henkilöstä, joka noina ankarasti säännösteltyinä aikoina oli hallinnut maata. Oliko moinen mies muka silloin sairas? Hän, joka rauhallisena ja arvokkaana astui ovenvartija-aitiostaan esille valppaana täyttämään melkein koko virastorakennuksen portin? Hän, jonka yksinäiseen korkeuteen ohikulkevat koululapset vain arasti katsahtivat, hän, joka jo tunsi tulleensa loukatuksi voimassaan ja kunniassaan, jos joku asiakas hänen ollessaan virantoimituksessa häneltä kysyi porrasta, kerrosta tai toimistoa? Hän, joka antoi tiedoituksensa jäisen jäykällä äänellä, ensin tuskaisen säälivästi tarkasteltuaan kysyjää?

Herra Fiala nauttii tämän mahdin jälkimausta. Hän ei ajattelekaan panna kuvan edessä seisovaa kulunutta ihmistä minkäänlaiseen yhteyteen tuon muinaisen loistoilmiön kanssa. Loistoilmiö ja nykyinen varastonhoitaja, joka tutisee senaikaisessa paikatussa nutussa, ovat kaksi eri ihmislajia. Samaa on vain se, että molemmilla olennoilla vielä on samanlainen partakuosi! Mutta kuka uskaltaisi verrata virkapukuisen tuuheata, itsetietoista keisaripartaa nöyriin harjastupsuihin oikealla ja vasemmalla, jotka nyt ohuina ja harmaina riippuvat poskilta?

Fiala itse vertailee kaikkein vähimmin. Hän vain katsoo herkeämättä. Kuva on alttari. Siitä uhkuu voimaa ja iloa. Senpä vuoksi hän häpeääkin itseään ja pelkää alati, että hänet yllätettäisiin alennustilassaan. Tänäänkin ja nyt hän kääntyy arasti ympäri, nähdäkseen, ettei ovi keittiöön äkkiä avautuisi.

Ja nyt vasta hän huomaa, että hänen huoneessaan on tapahtunut juhlallinen muutos. Sillä vahakangassohvan edessä oleva pöytä on verhottu. Verhottu hienolla punaisella kahviliinalla. Lautasliinatkin ovat paikoillaan ja kauniit, anopille, kralowitzilaiselle sokerileipurille, kuuluneet kahvikupit otetut esille.

»Missä ne naiset lienevätkään tuota liinaa piilotelleet?»

Sentapainen kysymys on vähällä herätä Fialassa. Mutta se ei herääkään, vaan mieluisain tunteiden pilvi, punerva kuin kahviliina, piirittää hänet. Sellaistahan on aina ollut, sunnuntaisin, ennenkuin sota syttyi. Mitä on siis tapahtunut? Nuo kupit, nuo lautasliinat, tuo pöytäliina — sehän on ryhmäkuvassa esiintynyt miehen uudestisyntyminen kaikessa turkiksilla reunustetussa voimassaan. Herra Fiala, yhäti ymmällä ja rusopilvien piirittämänä, heittäytyy uskomattomana unelmain valtaan. Salaisuus, sopimus, Schlesingerin aikaansaama ja lääkärin mahtisanalla vahvistettu, kohottaa hetken leppoisaa mielialaa. Niinpä voi kuitenkin toivoa säädyllistä loppua. Kaikki on paikallaan, vieläpä hieno pöytäkalustokin. Sen siroudessa on säilytettynä mennyt aika, jolloin hän terveenä ja suurena seisoi portilla, jolloin kaikki oli mukavaa eikä kukaan ihminen tuntenut puutetta. Jumalan avulla voi kaikki vielä tulla sellaiseksi kuin on ennen ollut. Köyhäinkoti ei enää luo varjoa tielle, ja Franzlilla tulee aina olemaan niin paljon, ettei hänen tarvitse joutua laitokseen.

TOINEN LUKU

Herra Fiala seisoo yhä miellyttäviin ajatuksiinsa vaipuneena, kun hänen vaimonsa kahvitarjotinta kantaen ponnistautuu ovesta sisälle. Hän hämmästyy nähdessään tämän tarjottimen, sillä ennen milloinkaan käyttämättömien kahvi- ja kermakannujen lisäksi sillä on vadillinen taidokkaita leivoksia, espanjalaisia tuulihattuja, piparpähkinöitä, kakkuja ja vehnäsviipaleita. Tässä taidossa on rouva Fiala, sokerileipurin tytär, mestari. Mutta ketä varten hän on tällä kertaa taitoaan ponnistanut? Muuten hän leipoo vain silloin, kun hän tahtoo osoittaa kiitollisuuttaan rikkaille naisille, joita hän tuntee ja jotka hänelle silloin tällöin tekevät jonkin hyväntyön. Nyt rouva Fiala on perin hämillään, koska hänen on jotakin sanottava ja koska hänestäkin tämä juhlallinen välipala, josta hän on koko päivän iloinnut, tuntuu kovin merkilliseltä.

»No, Karl, nythän on sinun nimipäiväsi!»

Mutta äkkiä näyttääkin aihe tuntuvan hänestä pätevältä, sillä hän pudistaa itsekseen päätänsä. Moinen päähänpisto ja halu oli arvaamatta saanut hänessä vallan. Onhan hänellä vielä hyviä liinavaatteita. Ja mies kiusaa itseään, tulee aina surullisena kotiin. Koskaan hän ei mene ulos, koskaan hän ei vaadi mitään. Hän ei polta, hän ei juo. Tuo kaikki oli koskenut häneen tänään aamupäivällä. Täytyyhän ihmisellä joskus olla iloakin, vaikka on vanhakin. Mutta kenties ei syynä ollut yksin tämä ajatus. Kenties hänkin on luonut katseen ryhmäkuvaan ja löytänyt siitä omansa.

Herra Fiala ei vieläkään ole tointunut. Kuin unesta heränneenä hän tuijottaa vaimoonsa. Mikä musta silkkipusero koristenappeineen tuo on? Sekin on peräisin noilta ajoilta! Ja tekohampaatkin on vaimolla suussaan; niitä hän ei muutoin enää käytä, koska ne ovat aikaa myöten käyneet liian suuriksi.

Nyt Fiala näkee elämänkumppaninsa aikoja unohtuneessa komeudessa. Hän kuulee nimipäiväänsä vietettävän tänään. Karleja on tuhansittain. Ja kaikki Karlet viettävät tätä päivää. Se täyttää hänet mieluisalla ylpeydellä. Sillä koska muut Karlet juhlivat, saa hänkin vielä juhlia! Salaisuus juolahtaa hänen mieleensä ja muuttuu heti unohduksissa olleeksi polkaksi. Kömpelösti hän tavoittelee vanhaa tahtia, jonka hän tuntee itsessään, ja koskettaa vaimon kuihtunutta vyötäröä ja olkapäätä. Mutta suudelmaan saakka ei enää riitä.

He istuvat nyt pöydän ääressä ja nauttivat. Kahvin pinnalla ui paksu kuori. Hieman pidättyvästi uhrataan joka kupille kaksi sokeripalaa. Huonekin yhtyy hetkeksi mielihyvän idylliin. Se lieventää valon kuoppasilmäisen sairauden ja muuttaa köyhyyden hyvinvoivaksi turtumukseksi, ikäänkuin pikimmältään tunnustaisi Karl Fialan ja keisarillisen valtiokonttorin entisen turkispukuisen ovenvartijan samaksi henkilöksi.

Muutos kestää niin kauan kuin ei kumpikaan puhu mitään. Mutta valitettavasti innostuu herra Fiala tekemään vilpittömän huomautuksen, joka heti avaa arkipäivälle oven.

»Jumalan kiitos, ettei Klara ole kotona!»

Tosin tuntee rouva Fiala pelkoa sisartaan kohtaan ja niin kauan kuin tätä asiaa ei otettu puheeksi, on hänkin iloinnut yksinolosta ukkonsa kanssa, mutta nyt on hänet valitettavasti pakotettu ainaiseen puolustusasentoon. Sillä Klara on kiistan aiheena puolisoiden välillä. Herra Fialakin pelkää kälyään, öisin hän usein makaa valveillaan ja tuntee kammoa viereisessä keittiössä nukkuvaa naista kohtaan. Onhan Klara kaksi kertaa luuta kädessä uhannut häntä! Ja kun hän kerran tulee vanhaksi ja heikoksi, lyö Klara varmasti, säälimättä! Hän ei voi vapautua siitä kuvitelmasta, että käly kerran iskee luudantyvellä suoraan häneen silmäänsä. Hän tuntee tarkalleen, kuinka silmä paisuu ja kihelmöi, Samalla kun hänen vaimonsa purkaa tavallisia lieventäviä syitään: että Klara muka on kaistapäinen, että palvelijatar-elämä on hänet turmellut, että kaikki vanhatpiiat ovat eriskummaisia ja että Klaralla sentään oikeastaan on hyvä sydän ja vielä paremmat työkädet.

Herra Fiala karkoittaa mielestään tämän ikävän kohtalon, jota vastaan ei enää voi mitään tehdä:

»Missä Franzl on?»

»Hän on puita hakemassa.»

Silloin soi ovikello. Siellä on herra Schlesinger, vakuutusasiamies. Hän tulee usein juttelemaan Fialan luokse. Sillä ensiksi hänkin on kotoisin Kralowitzista, ja toiseksi hän asuu samassa porraskäytässä.. Hän pysähtyy ovelle ja maiskauttaa muutamia kertoja kielellään, ennenkuin esittää kysymyksensä, enemmän itselleen kuin vanhuksille:

»Mitä on tekeillä?»

Fiala hätkähtää vieraan saapumisesta. Hänen hieman tylsät siniset silmänsä tuijottavat hämillään asiamiestä, jolla on tiedossaan hänen omavaltainen salaisuutensa. Rouva Fiala sitävastoin ei voi tukahduttaa emäntämäistä ylpeyttään, voidessaan asettaa tuntijan ja paremman ihmisen eteen lautasliinat, hienon kaluston ja hyviä leivoksia. Hän tuo uuden kupin, kaataa kahvia ja osoittaa vieraalle paikan, niinkuin asiaan kuuluu.

Mutta ennenkuin Schlesinger istuu, elehtii hän paljon puhuvasti ilmeikkäällä päällään:

»Tuosta sen näkee, missä raha asuu.»

Hänelläkin on ikää jo viisikymmentä vuotta, päälaki kalju ja sileä kuin kuvastin ja pienet ylähuuleen liimautuneet harmaat viikset. Hän ei anna itsensä ränsistyä, vaan pysyy aina siistinä. Tyytyväisenä hän tarkastelee tarjottua. Hänkin esiintyy rouva Fialan syntyperän kuvassa. Wewerkan sokerileipuriperheen nimi on hänelle tuttu. Tosin ulottuu kunnioitus tätä nimeä kohtaan vain niin pitkälle, että se voi antaa aiheen mainita toisen, nimittäin hänen omansa. Aihe on hänellä valmiina. Hän esittää melkein murheellisesti lausutun kysymyksen:

»Olette kai tuntenut toiminimi Markus Schlesingerin Kralowitzissa, torin varrella?»

Rouva Fiala myöntää vilkkaasti.

»Kutomateoksia, kappaletavaraa, kangastavaraa, herkkuja, etelän hedelmiä, elintarpeita, tupakkaa. Tavaratalo jo silloin, vai kuinka! Ilman isävainajaani olisi koko Kralowitz ympäristöineen kuollut. Eikö niin?»

Eukko ajattelee ihastuneena entisyyttään.

»Oliko isäni arvossa pidetyin kauppias paikkakunnalla vai eikö? Sanokaahan itse, rouva Fiala.» Rouva Fiala ei ole koskaan ollut toista mieltä. Mutta Schlesinger alentaa äänensä vienoksi ja katkeraksi säveleksi:

»Ja nyt kysyn teiltä, rouva Fiala, eikö isäni ollut tyhmyri myydessään tuon suuren liikkeen? Wieniin hänen piti muuttaa ja menettää rahansa pörssissä!!»

Herra Fiala voisi huomauttaa jotakin asiaan kuuluvaa. Hänellekin olisi ehkä ollut parempi, ettei hän olisi muuttanut kotiseudultaan, Mutta Schlesinger ehkäisee hänet. Hän ei tahdo tulla häirityksi selostaessaan murhenäytelmäänsä:

»Suuren varastoni edustalla voisin nyt seisoa torin varrella. Neljä peililasiakkunaa ja niiden takana kaikki ensiluokkaisesti järjestettyä! Siellä voisin seistä ja katsella torille. Kun ostajat tulevat, ei minun tarvitse liikahtaa. Sitä varten on henkilökunta olemassa… Kylläpä katsonkin nykyään kauniisti torille! Kun isävainajani oli vätys, olen minä nyt loinen.»

Schlesinger puraisee epätoivoissaan leveillä, harvoilla etuhampaillaan pään poikki sikaarilta, imee sitä kiihkeästi joka puolelta ja sytyttää sen:

»Entä nykyinen toimeni! Tunkeutua aina uudelleen asiakkaan luo! Ja asiakas on itsepäinen kuin myllärin aasi. Ihmiset luulevat, että kuolema on huijausta. Miksi heidän pitäisi vakuuttaa henkensä? Oikeassa he ovatkin.»

Fiala luo häneen hämmästyneen katseen. Se saa herra Schlesingerin, tyynnyttääkseen hänen epäluulonsa liikeasioita vastaan, iloisesti naurahtaen huudahtamaan:

»Niin, tämä meidän herra Fialamme! Hän kyllä on minun kanssani onnistunut!»

Mutta koska tämä huudahdus ei ole oikein selvä, lisää hän tapansa mukaan odottamatta ja huokaisten:

»Mieluummin olisin ruvennut valokuvaajaksi!»

Kukaan ei kysy, miksi huokaava mieluummin olisi ruvennut valokuvaajaksi. Hän itsekään ei antaudu sen enempiin selityksiin, nousee vain tuoliltaan ja puhuu, kävellen samalla huoneessa edestakaisin, levottomana töytäisten esineitä tai pyyhkäisten niitä hihallaan:

»Kuinka monta porrasta luulette minun päivässä nousevan? Kun illalla kahdeksan aikaan astun kahvilaan, olen väsynyt, niin lopussa, etten enää jaksa korttiin kajota. Lisäksi sietäisi teidän tietää, minkälaisen palkkion saan. Ennen se ei ollut vaiva eikä mikään. Mutta nyt! Monasti en kivun vuoksi voi vasenta kättäni liikuttaakaan. Ja joka kymmenennellä askeleella minun täytyy pysähtyä, kun en enää jaksa haukkoa ilmaa. Loinen minä olen ja vanha minä olen. Mitä vielä puuttuu?»

Rouva Fiala sanoo vastaan ja laulaa ylistystä Schlesingerin nuorekkuudelle. Mutta toinen jatkaa täyttä päätä:

»Tiedättekö mitä, rouva Fiala? Viisikymmenvuotias mies on vanhempi kuin seitsemänkymmenen ikäinen. Viidenkymmenen vuoden ikä, sen tunnen, on vaarallinen. Teidän miehenne, hän on jo päässyt tuon vaarallisen pisteen ohi. Jopa sadanteen ikävuoteensa saakka!»

Lausuu näin ja kohottaa tervehtien ryyppylasia, jonka rouva Fiala on hänelle sillä välin kaatanut. Sitten hän istuu ja huokaa:

»Me juutalaiset tupakoimme liiaksi.»

Mutta pian hän oikaisee:

»Anteeksi! Minä en ole juutalainen, jos suvaitsette ottaa sen huomioon.
Minä olen antautunut Pyhälle Neitsyelle.»

Schlesinger näkyy pelästyvän näistä sanoistaan. Hän käy hyvin vakavaksi ja lysähtää kokoon. Mutta Fialat eivät ole ymmärtäneet hänen vaarallista julkeuttaan, vaan tirkistelevät häneen. Sitten hän lausuu äkillisen nöyryyden puuskassa lopuksi:

»Niin! Menestymisen vuoksi on parempi niin!»

Sitten hän vaikenee kuin aavistellen jotakin. Fiala on levoton, sillä hänellä olisi asiamiehelle vielä tehtävänä monta kysymystä. Vaimo on mennyt pois huoneesta, mutta sittenkään ei jää aikaa kysymysten tekoon, sillä pian hän on taas tullut takaisin. Schlesingerin kralowitzilaiset ylvästelyt ovat kiihoittaneet hänen ylvästelyhaluaan. Helposti voi huomata, että vaimo on kaikessa hiljaisuudessa taas ottanut pois tekohampaansa; mutta nyt hänellä on musta puulipas mukanaan. Hänen kurttuiset sormensa penkovat hätäisesti sykkyrää samettinauhoja, silkkijätteitä ja koristenyörejä ja kalisuttavat solkia ja särkyneitä lasihelmiä. Mutta pääaarteet ovat perhelippaan pohjalla. Marie Fialakaan ei ole maantieltä, ja hän voi näytellä muistoja Kralowitzistä ja sukulaisistaan. Ja herra Schlesingerin täytyy ottaa käteensä valokuva, mutta hän pysyy silloinkin ilmeisen kylmäkiskoisena ja arvokkaan väsyneenä. Fialat, mies ja vaimo, ovat aina tunteneet tarvetta kiinnittää kuviin elämänsä juhlalliset, valitettavasti niin harvinaiset hetket. Heidän vaiheissaan on valokuvaustaidolla ylevä merkitys. Miehellä on oma kuva-aarteensa, vaimolla samoin omansa, juuri se, jota »Tutelian» edustaja nyt niin hermostuneesti ja kylmäkiskoisena heiluttelee sinne tänne. Rouva Fiala selittää:

»Vanhempaini hauta, katsokaahan, Kralowitzin hautausmaalla.»

Tämä kabinettikokoa oleva kuva esittää tosiaankin hautapatsasta, ja Schlesingerinkin hylkivän mielen on pakko myöntää, että se on varakas hauta vakavien, kunnianarvoisien ketjujen ympäröimine upeine ruohikkoineen. Kunnioittavasti hän nyökäyttää päätänsä ja sanoo epätäsmälliseen tapaansa, joka aina verhoo sanat hämärään:

»Päähautuumaalla voisitte katsella…»

Mutta kuvassa näkyy vielä enemmän. Siinä nähdään itse rouva Fiala upearöyhelöisessä puvussa, päässä sulkahattu riippuvine harsoineen. Hän seisoo siinä samalla tavalla koristetun ja vielä korkeapovisen Klaran ja Karlin välissä, joka hansikkaat kädessä ja jäykkä hattu päässä tarjoaa hänelle käsivartensa.

Tosin Schlesinger ajattelee itsekseen: »Onpa tuokin makua!», mutta lausuu kuvasta hyväntahtoisesti kevyen ylistyksen. Äkkiä rouva Fiala kirkaisee kuin huomaisi vasta ensi kerran sen häpeän ja pilkan, joka on tullut hänen osakseen. Hänen äänensä ihan särkyy:

»Senkin pojan lurjus!!»

Eikä tosiaankaan voi olla häväistystä huomaamatta tai sitä puolustaa. Eräs pojanvekarakin on samaan aikaan osunut Kralowitzin kirkkomaalle, ja itseään ikuistavan perheen selän takana kauniin hautakiven takaa hän näyttää valokuvaajalle kieltään ja ivallista irvistystään. Nyt ja ikuisesti kuin kohtalo!

Mitäpä herra Schlesinger muuta voi kuin omastakin puolestaan tuomita tuota ilkeää katupoikaa ja pistää kuvan takaisin omistajansa käteen? Rouva Fiala paukauttaa mustan lippaan äkkiä kiinni, sillä ovelle on koputettu. Ei ole enää aikaa näyttää vieraalle kuvaa kahdesta kauniista ja kevyesti puetusta veljentyttärestä, jotka ovat varieteetanssijattarina saavuttaneet suurta mainetta ja viimeksi palkatut Etelä-Amerikkaan.

Tervehtimättä on Franzl astunut sisään, menee sivulleen katsomatta vanhusten ohi keittiöön ja laskee siellä puutaakan hartioiltaan jysähtämään lattialle. Franzliksi nimitetään pitkää, synkkää miekkosta, jolla on ikää kolmekymmentäkaksi vuotta. Rouva Fiala väittää, että pisamat ovat kaikkeen syynä. Franzl on näet kaatuvatautinen, jolla on usein kohtauksia. Hän unohtaa, mitä hänelle on annettu tehtäväksi, eikä senvuoksi kelpaa mihinkään toimeen, vaikka hän päiväkaudet kuljeskelee hakemassa työtä. Kaikille eduksi vapaudutaan sellaisista olennoista uskomalla heidät siihen määrättyjen, yleishyödyllisten laitosten huostaan. Täytyy sanoa, että Franzlin äiti jo usein oli halukas vetoamaan lapsensa puolesta julkisiin hyväntekeväisyyslaitoksiin. Hän oli muka kuullut, niin selitti hän sellaisten kohtausten sattuessa miehelleen, että nyt, kun punaiset kaupunginisät hallitsivat Steinhofissa, ruoka oli erinomaista, parempaa kuin mitä poika kotona heidän luonaan voisi saada. Mutta silloin ei herra Fiala ymmärrä leikkiä, silloin voi hän, hiljainen ja nöyryytetty, esiintyä entisaikaisessa karskissa osassaan. Tänne tulee Franzlin jäädä. Niin kauan kuin hän vielä hengittää, pitää hän huolta pojasta, kukaties vielä kauemminkin!

Sillä välin tarjoaa rouva Fiala pojalleen syömistä:

»Haluatko jotakin, Franzl? Kahvia tai leivoksia?»

Mutta Franzl tuijottaa äitiinsä vain äänettömänä, katse sammuneena ikäänkuin tahtoisi sanoa: »Olenko sen ansainnut?» Sitten hän istuutuu keittiön arkulle ja tuijottaa, kuten aina, alkavaan hämärään. Hämärän mukana hiipii rouva Fialaan pelko. Nyt tulee Klara kotiin. Hän kiidättää kahvikaluston keittiöön ja kätkee huolellisesti kupit ja kannut. Kiireisin käsin hän käärii hienot liinat kokoon ja vie ne sivuhuoneeseen.

Herra Schlesingerinkin valtaa epämiellyttävä tunne. Franzlin ilmestyminen tyrehdyttää aina hänen sanavuolautensa. Hän ei siedä nähdä kärsimystä. Hän tuntee mieskohtaisesti loukkautuvansa, kun kuolema ja sairaus tunkeutuvat hänen läheisyyteensä. Onhan hänen tehtävänsä lopultakin vakuuttaa ihmisiä näitä luonnon tuhoja vastaan. Nopeasti hän lausuu kiitoksensa ja sanoo hyvästi herra Fialalle. Mutta tämä seuraa kiihtyneenä häntä eteiseen. Siellä hän nyt voi rauhoittuneena esittää kysymyksensä, sillä hän pitää silmällä portaita, joita pitkin Klara voi saapua. Hätäisesti hän kopeloi vakuutuskirjaa lompakostaan.

»Onko siis hyvä näin ja kaikki kunnossa, herra Schlesinger?»

Asiamies panee kaiken varalta aikansa palvelleet silmälasit nenälleen ja vaihtaa persoonallisen äänensävyn viralliseen välikappaleeseen, jonka avulla hän päivittäin tunkeutuu asiakkaiden luo:

»Rakas herra Fiala! Vakuutusteknillisesti puhuaksemme te olette voittanut päävoiton.»

Ukko tarkkailee nopeata ja sanavalmista suuta. Hän saa ensin kuulla pari hyvin opittua »vakuutusteknillistä» tieteellisyyttä. Sitten Schlesinger ahtaa hänen päähänsä:

»Olette käärinyt kokoon pari mitätöntä miljoonaa. Miljoonat ovat muuten hyvät olemassa, mutta tuolla roskalla ei ole penninkään arvoa. Jos olisitte tullut luokseni ja kysynyt: Schlesinger, pitääkö minun syödä rahani? Mitä luulette, että olisin teille sanonut?»

Fialan sameansiniset silmät odottivat jännittyneinä vastausta, jonka hän olisi saanut sellaiseen kysymykseen.

»Olisin sanonut teille: Syökää rahat! Sillä mitä tahtoisitte niillä tehdä? Pannako pankkiin, tuo roska? Olisitte tosiaan lihonut jo koroista! Mutta rakkaani, kaikki pankit tekevät nykyään vararikon. Nykyään on aika, jolloin Jumalan suurimmat ihmiset lakkauttavat maksunsa! Siis ensiksi ei teillä olisi ollut mitään hyötyä rahoista, ja toiseksi olisitte ne menettänyt!»

Tämä todistelu on täysin vakuuttanut herra Fialan. Hän luottaa siihen ehdottomasti.

»Vain ystävyydestä olen tuntenut harrastusta teitä kohtaan, Fiala! Sillä teistä en ansaitse mitään. Jumala varjelkoon, saisinpa hävetä. No niin, te olette parhaassa iässä, vielä reipas mies. Teillä ei ole mitään, niinkuin sanotaan, mutta te voitte sillä elää. Oikein hyvin elää. Senhän näkee. Tänään ja huomenna elätätte itsenne ja perheenne. Miksi siis tahtoisitte syödä vaivaiset roponne taikka menettää ne huonoihin korkoihin? Nyt käy kaikki hyvin, mutta entä sitten, hyvä ystävä, kun ette enää pysty ahertamaan? Ja jos käy vielä huonommin…?»

Vanha mies tuntee, että siinä on nähty hänen sisimpäänsä. Hän alkaa kiihkeästi nyökkäillä Schlesingerin sanoihin.

»Mikä silloin tulee eteen, herra Fiala? Mutta siitä olen jo pitänyt huolta. Silloin tapahtuu ihme. Te ette ole ropojanne syönyt ettekä menettänyt niitä pankissa tai säästökassassa. Olette maksanut kohtalaisen vakuutusmaksun. Tutelia antaa omaisillenne, ei kymmentä tai kahtakymmentä prosenttia korkoa, vaan kaksisataa, viisisataa, tuhat prosenttia! Pääoman se antaa teille rovoistanne!!»

Fialan kirkastus on täydellinen. Asiapaperi vapisee hänen kädessään.
Kankein kielin hän tahtoo vielä tehdä viimeiset tiedustelunsa:

»Ja koska… maksetaan sitten… ne rahat?»

Asiallisesti, sormeaan kostuttaen, Schlesinger alkaa selailla sopimusta.

»Täällä sen täytyy olla mainittuna… Tässä… Ja sitoudumme, jos kuolema tapahtuu täytettyjen viidenseitsemättä ikävuoden jälkeen…»

Schlesinger kohottaa innostuneena katseensa paperista ja nauraa:

»Nyt olette kuudenkymmenenneljän vanha ja elätte varmaan sadan vuoden ikäiseksi. Ja täytettyänne kuusikymmentäviisi maksetaan jo vakuutusrahat. Vuoden kestävä odotusaika on todellakin hyvin kohtuullinen. Ylipäänsä! Auliita sopimuksia, sen saatte uskoa, tekee nykyään vain Tutelia!»

Portaitten kiemuroita nousevat laahaavat askeleet. Nopeasti pistää Fiala sopimuksen taskuunsa ja häviää asuntoonsa. Herra Schlesinger vetää syvään huokaisten asuntonsa avaimen taskustaan.

KOLMAS LUKU

Ensimmäiseksi, kotiin tultuaan, Klara riisuu kengät ja sukat jalasta. Kenkiä säästääkseen hän liikkuu kotona periaatteellisesti vain paljain jaloin. Hänen jalkansa ovat kuhmuiset ja kauhistuttavat. Mitkään muut saapasnumerot eivät sovi näihin jalkoihin kuin sen muodottoman hammaslääkärin, jonka luona hän palvelee. Klara saakin aina periä jättimäisen miehen käyttämät saappaat. Hänen povensa, josta ei vain hän, vaan myöskin vanhempi sisar kerran olivat olleet niin ylpeitä, on kauan sitten kuihtunut ja vienyt mukanaan suurimman osan hänen päänsä hiuksista. Klara ei milloinkaan luovu likaisesta pääliinastaan, joka vinosti solmittuna kiertää hänen kaulaansa. Tämän liinan alla liikkuu pitkillä, luisilla kasvoilla kaikki värit ja ilmeet. Ei kukaan osaa vilkuilla niin herttaisen tekopyhästi kuin hän, kun isäntäväki tapaa hänet pistämässä suuhunsa jotakin katetun pöydän herkkupaloista. Jos jossakin niistä taloista, joissa hän palvelee, katoaa seteliraha tai koriste-esine, ei kukaan niin kiihkeästi ja epätoivoisesti ryhdy niitä etsimään kuin Klara. Ei kenelläkään myöskään ole niin salakavalia raivonpurkauksia.

Klara on kerta kaikkiaan senluontoinen. Hän ei säilytä sydämessään suuria elämänhetkiä eikä niiden valokuvia. Hän ei kaipaa hienoja pesuvaatteita eikä parempia tavaroita. Hänen suuren puuarkkunsa sisältöä, jonka aarteisiin hän joskus viittailee, ei ole vuosikymmeniin purettu. Hän ei milloinkaan tekisi sitä, mitä hänen Marie-sisarensa tänään on tehnyt, salaisen kauneuden kaipuun puuskassa kattaessaan miehelleen nimipäiväpöydän. Sitävastoin aavistelee Klara nyt jotakin tavallisuudesta poikkeavaa ja nuuskii ja vilkuilee:

»Mitä sinä tänään olet keittänyt? Kahviako?»

Rouva Fiala on pahasti pelästynyt ja perin vähä-ääninen:

»Mutta, Klarinka, teetä minä olen keittänyt, heikkoa teetä niinkuin aina!»

Epävarma vastaus herättää Klarassa vaarallisen vihanpuuskan. Hän puristaa huulensa yhteen ja kohdistaa vihansa keittiöön. Kovalla kolinalla hän heittelee esineitä nurkkiin. Hän tempaa liedeltä astioita kuin raivoten erotellakseen oman osansa perheen osuudesta. Sisartansa hän ei enää huomaakaan. Vihdoin hän avaa mukanaan tuomansa mytyn. Sieltä ilmestyy esineitä, nimettömiä, sellaisia, joita muuten löytää vain kaatopaikoista: kaksi kuivunutta omenaa, porsliinisirpaleita, pari, tyhjää sardiinipurkkia, kynttilänpätkiä, savukekoteloita, käärelankaa ja pääasiana vanha, risainen miehenpaita. Kiivaasti Klara latoo saaliin komeroonsa, jota kukaan kuoleman uhalla ei saa lähestyä. Päästäkseen taas sovintoon ja ilmaistakseen ihastuksensa rouva Fiala kysyy näiden aarteiden alkuperää. Vanhapiika puhelee kipakasti:

»Varastanut minä ne olen! Mitä? Olenko minä varas? Sanotko minua varkaaksi, varkaaksi, kun saan lahjoja…»

Hänen suunsa vääntyy väärään, silmät ja nenä käyvät punaisiksi ja kosteiksi; hän päästelee lyhyitä ulvahduksia ja kyyneleitään pyyhkien ja nenäänsä niistellen alkaa valittaa: Hän on muka joutunut pahain ihmisten seuraan. Kauan hän ei enää sitä kestäisi. Kaipa hän jostakin muualtakin makuupaikan löytäisi. Varas hän ei ole, mutta kaikkialla varkaiden ympäröimänä. Tuhlurien ja ylellisten kanssa hänen pitää elää, jotka salaa keittävät kahvia ja leipovat leivoksia, joita hänelle ei anneta, mutta tarjotaan juutalaiselle. Näillä tuhlareilla ei enää ole aavistustakaan elämästä. Mitään nämä ylellisyydessä eläjät eivät ole oppineet näinä vuosina. Tyhmiä ihmisiä, tyhmiä tuhlareita, eivät tiedä, minkä arvoisia tavarat ovat. Kun hän tuo lahjojaan kotiin, nauravat nuo tyhmyrit. Sen hän saa siitä, että on säästäväinen ja tuntee hinnat…

Rouva Fiala, joka hyvin tietää, ettei nyt voi mitään tehdä, hiipii nöyrästi sivuhuoneeseen.

Tuskin Klara huomaa olevansa yksin, kun hän jo hyökkää kätköihin, joissa arvelee piilotettujen makupalojen olevan. Ensi yrityksellä hän jo ne löytää. Kolme leivosta hän ottaa lautaselta, yhden jättää jäljelle. Saaliinsa hän kätkee erääseen tavarakomeroaan kaunistavista sardiinipurkeista. Siellä saavat nämäkin leivokset pilaantua, niinkuin paljon muutakin.

Mutta jotta ei kukaan tohtisi luoda epäluuloisia katseita häneen, päättää hän tänään harjoittaa peloittavampaa diktatuuria kuin tavallisesti. Siinä mielessä hän nostaa uuden melun: hänen arkkuunsa on muka murtauduttu! Hetkisen kestäneen kimakan kiljunnan jälkeen rouva Fiala on saanut itkijän rauhoittumaan, mutta ei vakuutetuksi. Hän arkkuansa ovat saastaiset kädet koskettaneet. Sokeakin näkee sen selvästi nuorista, joilla se on köytetty.

Sillä välin istuu herra Fiala pimeässä huoneessa. Valoa ei sytytetä. Valoa on vain aterian aikana ja nukkumaan mennessä. Ja mihinkäpä hän nyt valoa tarvitseekaan? Ruusunpunaiset onnenpilvet leijailevat yhä hänen päänsä ympärillä. Niin leppoisasti ne kietovat hänet vaippaansa, että hän ei lainkaan enää kuule Klaran tavanomaista riitelemistä. Samalla tavoin tuntee varmaankin se, joka on pelastunut kuoleman vaarasta tai voittanut raskaan vaivan. Sillä Fiala tuntee todella pelastuneensa taskussaan olevan asiakirjan avulla. Mikään peloittava tulevaisuus ei enää uhkaa, eikä salakavala sattuma väijy joka portilla. Lainzin sähköjuna kulkekoon vain rauhassa tietään. Sen kuljettajan ja koneenkäyttäjän näkeminen ei enää sydänpohjia myöten häntä säikähdytä. Turvattu toimeentulo niin monen kauhean vuoden jälkeen — suloisella vetovoimalla se vetää hänet alas nojatuoliin ompelupöydän vieressä.

Ihmiset! Kun asiaa ajattelee, hakevat he kuolemastakin hyötyä! Tällä hetkellä välähtää Fialan mielessä hämmästys, melkeinpä kunnioitus inhimillistä edistystä kohtaan. Franzlin ei tarvitse maata kadulla. Franzlia ei suljeta Steinhofiin. Sehän on pääasia! Vieläkö muuta on toivottavaa! Ei mitään!… Ja kuitenkin! Pieni mitättömyys, mutta suloinen mitättömyys. Ryhmäkuva seinällä on käynyt näkymättömäksi. Fiala ei voi enää nähdä itseään entisessä komeudessaan eikä myöskään varattomia hovineuvoksia, joiden välissä hänen ihanuutensa rehentelee.

Mutta erään toisen hän näkee nyt ihan selvästi, hänet, joka kerran vei hänen paikkansa, ainoan vihollisensa, kaiken vihamielisyyden yhteenvedon, hänet, toimistopäällikön, hänet, herra Pechin! Kunpa herra Pech vain voisi olla todistajana, että vääryyttä kärsinyt kunnollinen ihminen, jonka kuusikymmenvuotiaana täytyi kestää sota ja nälkä, siitä huolimatta kunniallisesti kykenee päättämään päivänsä. Tosin on toimistopäällikkö jo kauan ollut Lainzin asukkaana. Vielä mahtavampia kuin hän, hovineuvoksia ja majureita, kulkee talvisin ilman päällystakkia kalpeina ja arkoina taloissa kerjäämässä. Herra Fiala voisi Marien ja Franzlin kanssa kävellä köyhäinkodin puiston läpi, hitaasti sivuuttaen surkeana penkillä kyyröttävän herra Pechin, ja viitata itseensä ja omaisiinsa: »Katsokaahan!»

Niin onnentäyteinen kuin mielikuva onkin, keskeyttää senkin unelman ulkoa eteisestä paraillaan kuuluva rähinä. Klara lyö pöytään viimeisen valttinsa. Seitsemän paholaisen kaakattava ääni syyttää toisia saman käytävän vuokralaisia siitä, että he ovat ryöstäneet häneltä. Niinkuin vanhoissa taloissa on tavallista, täytyy useiden vuokralaisten yhteisesti käyttää erästä tarpeellista paikkaa, joka on asuntojen ulkopuolella käytävän päässä. Klara väittää, että hän juuri sieltä löytämässään piilopaikassa aina pitää lipastaan, joka nyt muka on varastettu. Ei mikään paikka talossa ollut turvattu varkaiden käsiltä, ja senvuoksi hän oli valinnut juuri sen paikan. Monet äänet nauravat ja säestävät Klaran kimakkaa diskanttia. Rauhaa rakentava basso tiedustelee hiljakseen, mitä arvoesineitä tuo niin erikoisesti talletettu ja nyttemmin varastettu lipas sisälsi. Klara huutaa:

»Rauhanaikaista käärelankaa!»

Silloin ratkeaa vaarallinen tilanne rajuun riemuun. Rouva Fiala livahtaa huoneeseen puolisonsa luokse. Hän itse kestää valittamatta kaikki Klaran aiheuttamat ikävyydet, mutta kun purkaus tapahtuu käytävässä ihmisten joukossa, silloin hän häpeää sisarensa puolesta, silloin hän tahtoisi mennä piiloon. Hän odottaa nyt, että mieskin kälynsä vuoksi häntä toruisi. Onpa hän valmis hänen torumisiinsa yhtymäänkin, olemaan kinastelematta ja myöntämään hänen olevan oikeassa. Mutta mikä vaivaa Fialaa: hän ei toru, vaan lohduttaa vaimoansa:

»Älä hänestä välitä!»

Hän nousee, seisoo ryhdikkäänä ja juhlallisena kuin nuorukainen, kuin muinoin valtiokonttorin portinvartija. Hän levittää pimeässä paperin, kuin lukeakseen jotakin vaimolleen, tarttuu hänen vanhaan käteensä, ja vaiteliailta huulilta valuu sanoja, vaikka ne ovatkin ainoastaan Schlesingerin sanoja. Hän ilmaisee nyt kaikki vaimolleen. Vakuutuksen salaisuuden ja ihmeen. He molemmat ovat pelastettuja kaikiksi ajoiksi. Hänen kuolemansa jälkeen maksetaan Marielle omaisuus, pääoma, kaksisataa, viisisataa, tuhannen prosenttia vanhasta asunnosta ja tarpeettomista huonekaluista saadun mitättömän summan sijaan.

Tämä on todella juhla- ja nimipäivä. Eipä Marielta silloin puuttunut
syvempää aavistusta, kun hän levitti pöydälle punaisen kahviliinan.
Mutta nyt hän itkee. Hän itkee vähemmänkin suurissa tilaisuuksissa.
Mutta tämmöiset ilokyynelet ovat harvinaisia:

»Rakas mieheni!» nyyhkyttää hän.

Mutta jo hetken kuluttua Klaran sisar tekee läheisen kysymyksen:

»Ja koska… maksetaan… ne rahat?»

Hyvä vain, että nyt on pimeä. Mutta Fialan mielestä hänen vaimonsa uteliaisuus on luonnollinen. Niinpä hän lausuu ulkomuistista:

»Jos kuolema sattuu täytettyjen viidenseitsemättä vuoden kuluttua…»

Ja itsetietoisena kuin täysivaltainen testamentintekijä hän komentaa:

»Franzl, kuuletkos, jää tänne! Franzl ei joudu pois kotoa!»

Franzl on paennut tätinsä huutoa. Hän seisoo portin edustalla ja katselee tylsänä katua ja kaupunkia, joka nukkavieruna ja pitkän kärsimyksen rasittamana, huonosti valaistuna, vaipuu yön helmaan. Epäystävällisesti ja terävästi kilahtavat raitiovaunujen kellot. Wienin sisäosiin menevät vaunut ovat tyhjiä, palaavat tupatentäysi. Franzl on väsynyt. Kaiken päivää hän on kierrellyt työttömien tiedonanto- ja paikanvälitystoimistojen vaiheilla. Hän tietää kaiken kuljeskelunsa olevan järjetöntä, mitään työtä hän ei löydä. Mutta hän kuluttaa sillä aikaa, pitkää, pahaa aikaa. Vaihteessa, josta vaunut kääntyvät laitakaupungille, kiljahtaa eräs vaunu kuin kidutettu eläin. Silloin värähtää Franziinkin heikkomielisten aivojen läpi raju kouristus. Kysymykset, kauheat peruskysymykset pyrkivät ilmoille! Mutta voimat eivät riitä edes muovailemaan kysymyksiä, edes siihen kysymykseen, minkätähden hänen täytyy elää! Miesparan valtaa halu juosta laitakaupungin läpi kaupungin ulkopuolelle, ja edelleen, juosta, yhä juosta ulos yöhön, kunnes ruumis hengetönnä luhistuu maahan.

Mutta yrmeänä Franzl hiipii vain takaisin kotiin. Liian hyvin hän tuntee tuon kirotun vapaudenhalun, joka aina ennustaa taudinkohtausta.

NELJÄS LUKU

Aikaa oli kulunut, oltiin jo marraskuussa! Mitään ei ollut tuon nimipäivän jälkeen tapahtunut, mikä olisi ollut niin arvokasta muistiin merkittäväksi kuin rouva Fialan miehellensä valmistama salainen ja juhlallinen välipala.

Joka ilta Klara palasi kotiin suuttuneena kuten aina. Kerta kerralta kasvoi hänen taitonsa panna maailma ja ihmiset yhä uudelleen syytteeseen. Vielä maailman lopun hetkelläkin hän varmaan esittää laskunsa, ja kukapa tietää, suoriudutaanko siitä. Mutta hänen sisarensa oli aikoja sitten sopinut hänen kanssaan ja taisteli hänen puolestaan jokaista vastaan. Herra Fiala taas seisoi päivät pääksytysten kello kahdeksasta aamulla kello kahteen iltapäivällä liikkeensä vetoisessa varastohuoneessa ja merkitsi tahraiseen päiväkirjaan lähtevät ja palautetut tavarat. Kun hän sitten palasi kotiin huoneeseensa, alkoi tavanmukainen kiertokulku, joka päättyi ryhmäkuvan luona. Franzlkaan ei ollut vielä jättänyt järjetöntä paikanhakuaan, joka aina päättyi siihen, että hän kysymykseen: Oletteko terve? jätti vastaamatta. Hämärän tultua hän istui ehdottomasti arkullaan keittiössä.

Vain Schlesinger oli eräänä päivänä kadonnut, ei tiedetty minne.

Kukaan ei voinut havaita herra Fialassa muutosta. Ei kukaan hänen työtovereistaan, ei kukaan vieras, saatikka talon asukkaat. Vain Franzl oli kerran pari silmäillyt tarkkaavasti isäänsä. Hänessä ei ollutkaan mitään erikoista huomattavaa, ellei mahdollisesti lisääntyvää harvasanaisuutta — useina päivinä hän ei ylimalkaan puhunut mitään — ja hänen ryhdissään ilmenevää oudon jäykkää päättäväisyyttä. Mutta kenties Franzlilla oli ollut syynsä silmätä ukkoa kerran pari tarkkaavasti. Oli marraskuu. Ja niin kuin tämän kuukauden eräänä aamupäivänä maalla lähin talo — ei kahdenkymmenenkään askeleen päässä — oli sankan harmaan sumun takia muuttunut epäselväksi ja hävinnyt näkyvistä, samoin olivat herra Fialan kasvot jonkin harmaan sumun hämärtämät ja peittämät.

Silloin tapahtui, että eräänä iltapäivänä naiset eivät olleet kotona. Ja mitäpä olikaan rouva Marie Fialalla ja neiti Klara Wewerkalla pyhäinmiestenpäivänä kotona tekemistä? Molempien sisarten sydämet eivät oikein myöntäneet juhlapäiviksi joulua, pääsiäistä, Vapahtajan ruumiin päivää taikka helluntaita. Vain pyhäinmiestenpäivä oli riemupäivä. Valitettavasti ei heillä Wienissä ollut ainoatakaan omaisen hautaa, jonka olisivat voineet Simmeringin kentällä koristaa kukilla ja kynttilöillä. Niin suuri kuin tämä puute olikin, ei se estänyt näitä kahta juhlan aikaisena aamupäivänä saapumasta Wienin jättiläiskalmiston portille.

Pelkkä ajokin raitiotiellä vaikutti tänään toisin ja kiihdyttävämmin kuin muulloin: kaikissa täyteen ahdetun vaunun osissa heilui kuin näytteille pantuina prameilevia seppeleitä. Takaa, kauniisti kehystäen numeron ja valonheittäjän, loisti jättiläisseppele valkeita astereita hämmästyneitä jalankulkijoita kohti. Näistä rikkaiden loistavista uhreista vainajille halpoihin ikivihreistä lehdistä ja kestävistä tekokukista solmittuihin seppeleisiin asti esiintyi kukkivien uhrilahjojen kaikkia mahdollisia vivahduksia. Itse vaunun sisällä levitti kuolinkasvisto sietämätöntä tuoksua. Sillä hautakukkien tuoksu on niin paksu ja tuntuva, koska ne ovat imeneet itseensä lahoavaisuutta, jota ne selvästi tahtovat salata.

Mutta toinenkin haju ahdisti ahtaan tilan täriseviä seiniä ja ikkunoita. Tämä haju lähti huonosta mustasta kankaasta, joka oli läpeensä kastunut monilla hautakäynneillä, ummehtuneista hatuista, harsoista, kudoksista, suruesineistä, jotka oli säilytetty kuolemantapauksesta toiseen ummehtuneisiin arkkuihin sullottuina; ja kaikkia näitä tuoksuja voimakkaampana nuhan, yskän, kurkkutaudin ja katarrin lemu.

Marie Fialan ja Klaran kiihtynyttä odotukseniloa ei voinut mikään häiritä. Hehän rakastivat kaikkinaista tungosta. Joukkokokoontumiset lupasivat aina hurjia näytelmiä. Ja keskuskirkkomaan edustalla tarjosi tori jättimäisen joukkonäytelmän. Loppumattomissa jonoissa rämisivät, kilisivät, kirkuivat punaiset raitiovaunut paikalle, tekivät käännöksen ja rämisivät, kilisivät, kirkuivat loppumattomissa jonoissa tyhjinä jälleen takaisin päin. Ratsastavat vahdit koettivat turhaan ohjata joukon epäsäännöllistä virtaa uomiinsa. Itsepäisenä ja mielettömänä kuin alkuaine, jommoinen se onkin, se yhä uudelleen pauhasi tukkeutuneita sisäänkäytäviä kohti. Liikennepoliisikaan, jolle kunta nimenomaan oli pystyttänyt tornin, ei voinut muuta tehdä kuin juhlallisilla merkinannoilla hämmentää neuvottomia ajoneuvoja.

Aitauksen takana seisoi tiheä rivistö sairasvaunuja. Kuolleitten vuosimarkkinoilla, runsaasti kävijöitä saavilla sielujen syysmessuilla, on kaikki suurenmoista, ja yhdelle ja toiselle heikolle raukalle taisi siellä sattua tapaturma, niin että hän seuraavalla kerralla ei enää löytänytkään itseään juhlijain joukosta, vaan juhlittavien parista maan alla.

Sisarukset olivat Klaran terävien kyynärpäiden ja armottomien polkimien ansiosta pian tunkeutuneet portista hautuumaalle. He raivasivat itselleen tien kuolleitten hienostokäytävää pitkin, varakkaiden hautakammioiden ylpeilevän esikartanon läpi, astuivat hetkeksi kirkkoon, nopeasti pirskoittaakseen päälleen pyhää vettä, tehdäkseen ristinmerkin ja niiatakseen Jumalalle, vaelsivat kahisevien, lakastuneiden lehtien päällitse puistokujilla ja pyrkivät kauas eteenpäin, sinne, missä hautuumaa levisi kenttämäisenä sumussa ja missä nuoret puut eivät vielä olleet paljoa korkeammat kuin ristien ja hautalaattojen tiheät joukkorivit. Siellä he toivoivat tapaavansa tuttavia, toisia Böömistä kotoisin olevia eukkoja, joiden luo he halusivat tehdä vierailun.

Sillä kaikilla pikkuihmisillä oli tänään vastaanotto. He tekivät toistensa luona suuren kuolinkierron. Pingoitetun hymyilevässä seurustelusävyssä. Tervehdyksiä vaihtaen astuttiin tutun perheen pyhitetylle alueelle. Mielellään ja usein teki kävijä kohteliaan huomautuksen: »Hyvin hän tuossa makaa!» ja sitten kaikki kumarsivat hartaasti ja kohteliaasti, luodakseen silmäyksen ruohoneliöön, joka heidän mielestään ei kätkenyt mitään kammottavaa. Myöskin kakkuja ja liikkiösämpylöitä jaeltiin vierasvaraisesti ja yhteisestä pullosta tarjoiltiin kiertomaljoja. Hautapaikan emäntä hymyili ihastuksissaan, niinkuin olisi kiitetty hänen pöytäänsä ja antimiaan. Hän siveli keveästi kukkalaitetta kädellään, nyppäsi hieman nauhoista ja asetti lamput suoraan, antaakseen kaikelle lopullisen kuosin.

Mutta kaikki odottivat vain suurta hetkeä. Ja pian se tuli, suuri hetki. Usva kävi kahvinruskeaksi ja jähmeäksi, niin että sitä olisi voinut pureskella. Ja kuiskivain kumpujen yllä syttyivät vähitellen. yksi eräältään, himmeät lamput ja kynttilät, lukemattomat, syvyyden salaperäinen ilotulitus, hellän mystillinen juhlavalaistus, ryömien pitkin maata, kaivoslamppuja louhoksen aukolla, turhamielisten muistojen virvatulia, lepattaen syksyn sumussa.

* * * * *

Jotenkin samaan aikaan istui herra Fiala kotona keittiössä ja joi mietoa teetä, jonka Franzl tällä kertaa oli valmistanut. Fialalla oli kuppi polvillaan, ja hän murenteli hiljalleen uneksien leipäpalaa sokerittomaan nesteeseen. Ateria kesti kauan, eikä isä enempää kuin poikakaan puhunut sanaakaan.

Silloin kuului äkkiä Fialan ääni outona ja kovakaikuisena kuin käsky:

»Franzl, mene yleiseen sairaalaan. Juokse Wotawan luo, joka kuuluu hallintooni Tiedäthän! Kysy, onko vapaata vuodetta. Mutta juokse, että pääset pian takaisin… ennenkuin naiset tulevat.»

Franzl ei koskaan ollut saanut isältään mitään tehtävää suorittaakseen. Hän ei pyytänyt pojalta mitään. Ei mitään asialla käyntiä eikä apua. Mutta tällä kertaa hän oli käskenyt lyhyesti ja melkein tylysti. Mutta Franzl ei lainkaan hämmästynyt. Näytti siltä kuin hän jo kauan olisi odottanut tätä tai jotakin tämäntapaista käskyä. Näytti kuin isän käskysanat laukaisisivat kolkon jännityksen, joka heidän välillään vallitsi, toisi ilmi ennen lausumattoman, vapauttaisi hautovan. Kaatuvatautinen otti viittansa ja lähti, hyvästiä heittämättä, taakseen katsomatta.

Mutta Fiala sytytti uudella tavalla lujittunein käsin kynttilän — saiko hän tänään olla niin rohkea? — ja meni viereiseen huoneeseen. Tällä kertaa hän kieltäytyi kiertokulusta, ei kohottanut kynttilää ihaillen katseltua entisen voima-aikansa kuvaa kohti, vaan istuutui sohvapöydän ääreen ja veti mukanaan tuomansa kalenterin taskustaan. Varovasti hän repäisi lehden toisensa jälkeen koskemattomasta lehtiöstä, huolellisesti syventyen jokaiseen päivään ja sen mustaan tai punaiseen numeroon kuin nämä paksusti painetut päivämäärät olisivat tuoneet mitäkin ihmeellisiä ja tärkeitä tapauksia hänen elämäänsä. Niin hän saapui vähitellen marraskuun juhlaan, jota kuluva päivä osoitti.

Mutta nyt, kun hänellä ei enää ollut mitään revittävää, kävivät hänen kätensä yhä hitaammiksi; hänen silmänsä tuijottivat useita minuutteja jokaista uutta päivää, joka avautui musta- tai punanumeroisena almanakassa. Lehden kääntäminen kävi hänelle sivu sivulta vaikeammaksi, kuin hänen täytyisi paperipalan mukana kääntää kaikki ajan vaiva ja taakka. Eipä ollut helppo tällä tavalla, yhä vitkastellen, ehtiä joulukuun viimeiseen päivään. Mutta se saavutettiin kuin raskas matkanpää. Lopuksi herra Fiala otti vielä muutamia kuluvan vuoden alkupäiviä ja liitti ne, tuntemattomasta syystä, lehtiökalenteriin vuoden lopun jälkeen.

Paljon aikaa oli tähän kulunut, ja lähtevä ehti tuskin enää pistää pieneen vanhaan käsilaukkuun muutamia matkatavaroita, kun Franzl palasi ja ilmoitti, että herra Wotawa, Fialan tuttava, oli tavattavissa.

He menivät kuuluvin askelin portaita alas ja tulivat kadulle. Poika kääntyi raitiovaunujen pysähdyspaikalle päin. Isä ei välittänyt ajamisesta, vaan lähti mieluummin jalkaisin, astuen vinhaa vauhtia, jota hän huolellisesti piti samana selkärangan yhä pysyessä jäykkänä. Nyt hän alkoi jopa puhuakin, yhtä ja toista, mihin katu antoi aihetta, mutta ei sanaakaan asiaankuuluvaa, ei sanaakaan sairaudesta, sairaalasta, mahdollisista seurauksista ja toimenpiteistä. Vieläpä äidille annettavan tiedonannonkin hän jätti sillensä. Franzl ei myöskään kysynyt mitään isän vointiin kuuluvaa. Keskustelu koski sitä, että 175:es linja tänään sai tulla toimeen vain kahdella lisävaunulla kolmen asemasta, koska kaikki liikenevät vaunut oli ohjattu päähautuumaan linjalle. Se kosketteli myös revittyä katukiveystä, tien lyhentämistä, sitä kysymystä, olivatko kaupat tällä hetkellä auki. Kun molemmat sivuuttivat erään myymälän, pyysi Fiala, että Franzl ostaisi hänelle »Kronen-Zeitungin», ja Franzl osti sen. Mutta isä ei ollut odottanut, vaan astui nopeasti ja tasaisesti eteenpäin kuin hänellä olisi hätä tai hän ei lainkaan voisi pysähtyä.

Pian he olivat Alser-kadulla. He menivät sairaala-alueen pihojen läpi. Eräässä kansliassa he tapasivat herra Wotawan, joka oli entinen virkatoveri valtiokonttorista. Hän tarkasteli Fialaa epäilevin silmin:

»Tulette paikalle kuin husaari ja tahdotte päästä sairaalaan. Hyvä ystävä, nykyään tahtoisivat kaikki ihmiset korvaukseksi nuhasta luonamme kolmen viikon täyshoidon ensiluokkaisen ravintojärjestelmän mukaan. Mikä teitä sitten vaivaa?… Helpoksi ei tämä asia käy. No, saammepa nähdä. Tulkaa mukaan!»

Herra Wotawan mahti auttoi sentään jonkun verran. Vastaanottokansliassa merkittiin Fialan nimi sairaalan luetteloon. Vastaanottokaavake oli täytettävä. Virkailija kysyi syntymäpäivää ja vuosilukua. Samalla hän teki pahantuulisen huomautuksen, että vanhat ihmiset eivät tavallisesti tiedä syntymänsä päivää ja vuotta. Mutta siinä asiassa hän oli herra Fialasta perusteellisesti erehtynyt. Metallilta kajahtavalla, vieraalla äänellä Fiala teki ilmoituksensa ja toisti ne käskemättä, jotta ei mitään erehdystä tapahtuisi:

»Syntynyt viidentenä päivänä tammikuuta 1860 Kralowitzissa Böömissä. Kolmenkymmenenviiden vuoden ikäisestä asunut Wienissä. Nyt Itävallan kansalainen. Katolinen.»

Ankarana hän katseli kirjurin kättä: »Viidentenä päivänä tammikuuta».

Tämän toimituksen jälkeen vietiin potilas lääkärin virkahuoneeseen, jossa hänen vastaanottamisensa piti ratkaistaman. Virantoimituksessa oleva lääkäri oli hyvin nuori mies, joka palveli ensimmäistä vuottaan sairaalassa. Nuorimpana apulaisena hän oli, kuten itse sitä nimitti, »juhlapäivystäjä»; sattui näet niin, että aina kun vapaapäivä viittoili, ohjasi sattuma työjaon valitsemaan hänet.

Herra tohtori Burgstaller makasi sohvalla, tupakanruskettama käsi sammuneine savukkeilleen pitkälle ojennettuna, ja nukkui. Kiusallisen aavistuksen johdosta, että yöllä mahdollisesti usein tulisi häirityksi, hän oli paraillaan »keräämässä unta varastoon».

Fiala astui hänen eteensä samoin kuin sotilaana kolmekymmentä vuotta sitten rykmentinlääkärin eteen, pää pystyssä ja käsivarret housunsaumalla. Herra tohtori Burgstallerin saattoivat sellaiset kohtaukset hämille. Epävarmana hän kierteli miehen ympärillä. Rauhallista lääkärin kylmäkiskoisuutta ei hänessä vielä ollut. Hän näki Fialassa yhden niistä vanhoista vekkuleista, jotka usein pilkkaavat hänen arvovaltaansa. Mahdollista halveksimista estääkseen hän tiuskasi:

»Mikä nyt on? Mitä te tahdotte? Mikä teillä on? Mikä teitä vaivaa?»

Fiala mutisi jotakin ja näytti rintaansa. Tohtori komensi:

»Riisuutukaa!»

Mutta kun hän heti huomasi, että taudin määritteleminen on vaarallisen uskallettua, peruutti hän.

»Pitäkää vaatteet päällänne!»

Mutta jotakin lääketieteellistä täytyi nyt tapahtua. Senvuoksi Burgstaller tarttui Fialan valtimoon. Vanhan miehen valtimo tuntui, jos nuori mies voi kelloonsa luottaa, ylenmäärin kiihtyneeltä. Hän päätti siis, synkästi silmäten häiritsijään, täyttää edelleen velvollisuuttaan ja pisti kuumemittarin Fialan kainaloon.

Odotusaikana hän teki potilaalle tuimia kysymyksiä, joiden piti saattaa huoneeseen kerääntynyt joutilas henkilökunta huomaamaan hänen ylemmyytensä ja lääketieteellinen päättelykykynsä ja kunnioittamaan sitä. Fiala vastaili tasaisesti ja kuuluvasti, osoittaen samaa jäykkää päättäväisyyttä, joka oli jonkun aikaa ilmennyt hänen olemuksessaan.

Vihdoin Burgstaller piti kuumemittaria lampun alla. Silloin hänen kasvonsa saivat äkkiä ihan lapsekkaan tarkkaavaisen ilmeen.

»Mies! Teillähän on 39,3 astetta kuumetta!!»

Ja nyt vasta oikeastaan alkaakin kertomuksemme eräästä kuolemasta. Sillä emme olisi uskaltaneet kuljettaa lukijaa niin synkkään ja kylmäkiskoiseen maailmaan, ellei tapauksellamme olisi erikoisuuttaan.

VIIDES LUKU

Vasta samana hetkenä, jolloin Fiala kosketti valkoista vuodetta eräässä sisätautien sairaalan ummehtuneessa salissa, näyttivät hänen ruumiinsa vaikeat sairaudet puhkeavan esille, eikä niitä ollutkaan vähän. Vuode kai oli ne loihtinut ilmi, tuo kapea, valkoiseksi lakattu metallikapine, joka ei ole vuode, missä levätään, nukutaan, uneksitaan, rakastetaan, vaan näppärän niukka koje sairaanaoloa varten. Ihmeellistä vain oli, että ihminen, jolla oli tämmöiset vaivat ruumiissaan, oli voinut viikkomääriä pysytellä pystyssä, hoitaa tointansa ja niin perusteellisesti salata omaisiltaan ruumiinsa todellisen tilan. Jo alussa keksittiin useita taudinilmiöitä, ja musta taulu hänen päänsä yläpuolella oli tiheämmin töhritty liitukirjoituksella kuin kenenkään muun tässä salissa.

Sittenkun rouva Fiala oli selvinnyt ensi säikähdyksestään, valtasi hänet vakava suuttumus puolisoonsa senvuoksi, ettei hän itse ollut huomannut ukkonsa olleen jo niin kauan sairaana. Kun joku syytti häntä huolimattomuudesta, kasvoi tuo suuttumus hänessä. Sulkeutunut ja salaperäinen oli Karl aina ollut. Ja sennäköinen hän oli kuin ei osaisi laskea kolmeen. Kuka heitä ymmärtää? Noita miehiä! Klara tuki häntä parhaansa mukaan tässä hänen vihassaan. Hänen mielestään oli selvää, että vuoteessa makaamisen, kuumeen, kotoa pakenemisen taakse kätkeytyi viekas tarkoitus, harkittu omanvoitonpyynti, hyvinmietitty suunnitelma, jotakin arvokasta talteen pantavaksi. Kukapa muuten lähtisi ilman mitään neuvottelua kotoa ja asettuisi sairaalaan? Lisäksi mies, joka vielä äskettäin on ollut terve kuin elämä itse.

Rouva Fialakin oli sitä mieltä, että hän ahtaudesta ja köyhyydestä huolimatta voisi kotona hoitaa miestään paremmin. Hänen suuttumuksensa kohdistui nyt sairaalaan. Olihan yltympäri tunnettua, että lääkärit ylioppilaita opettaakseen eivät ensinkään halua parantaa yleisten sairaalain potilaita, vaan päinvastoin huolellisesti kehittelevät tauteja uhrien ruumiissa voidakseen ne sitten sievästi esittää oppilaille.

Ensi aikoina Fiala yhä edelleen osoitti päättäväistä kärsivällisyyttä. Hän ei ollut kuihtuneemman näköinen kuin pyhäinmiestenpäivänä. Hiljaisena ja melkein jännittyneenä hän lepäsi vuoteellaan kuin hiljaisuus olisi jonkinlaista työtä, jota täytyi suorittaa tarkasti. Kun oli väittämätöntä, nousi hän myös aterioiksi. Sinivalkeassa mekossaan hän istui sitten pöydän ääressä muiden »liikkuvaisten» kanssa ja söi hitaasti lujalla tahdonponnistuksella annoksensa viimeiseen lusikalliseen asti.

Joka päivä tuli hänen vaimonsa luvallisena aikana tervehtimään häntä. Hän katseli eukkoaan ystävällisesti ja hajamielisesti. Joka päivä toi vaimo jotakin uutta teetä tai jotakin keitettä torilaukussaan, jonka hän salaa kuljetti turhan pelokkaana hoitajien ohi huoneeseen. Nämä juomatkin, laitakaupunkien keittiöissä valmistetut taikaseokset, tyhjensi Fiala kuuliaisesti.

Usein tuli Klara sisarensa mukana. Mutta hän ei tyytynyt lietsomaan murhetta langon vuoteen vieressä, vaan ulkokultaisen makeana alkoi kääntää päätänsä sinne tänne, kohota tavantakaa istualta, kunnes ei enää voinut pidättää itseään, vaan nousi mennäkseen puhuttelemaan muita sairaita. Asiallisuutta teeskennellen hän astui varpaillaan lähemmäksi, ja hänen haikea hymynsä oli tarkoitettu ilmaisemaan hänen tietävän enemmän ja päässeen asioista täysin selville, mikä taas yllytti kaikki paljastetut hänen ympärillään yhteiseen salaliittoon. Ja hyvin pian hän tunsi ja tiesi joukon häpeällisiä tapauksia. Hän oli nähnyt, että hoitajat joivat parhaan osan iltapäiväkahvista ja sekoittivat jäännökseen vettä. Hän oli pitänyt silmällä toisia hoitajia, jotka jakoivat keskenään sairaskakut. Ylihoitajan hän oli tavannut lyömässä erästä potilasta ja pian senjälkeen käytävässä suutelemassa sievää sisarta.

»En tahdo sanoa mitään. En ole mitään nähnyt. En mitään! Mitä se minuun kuuluu?!»

Niin tämä vakoilijatar vakuutteli, samalla kun sähisevä kieli uskoi kauhistuneille korville kiusallisia paljastuksia.

Tiedetään, että Klara ei voinut sietää minkään tavaran hukkaantuvan hyödyttömänä ja hänen kätköihinsä joutumatta. Kerran hänen täytyi täällä kestää kauan vaikeita vaivoja. Hänen edessään oli tarjotin, jolla oli ruuanjätteitä. Eräälle lautaselle oli jäänyt jonkun sairasraukan ateria koskemattomaksi. Vanhapiika sai käyttää kaiken sotataitonsa, keinotellaksensa lihapalan ja kolme kylmää perunaa hameensa taskuun. Fiala oli sen huomannut, mutta katseli sitä vain rauhallisesti, sillä hän keräsi nyt voimia toista taistelua varten.

Noin marraskuun lopulle pysyi tilanne tällaisena. Kuume nousi ja laski vuorotellen. Mutta sitten tuli molemminpuolinen keuhkotulehdus. Niinkuin kaksi tiikerikissaa ne nujersivat miehen. Hän oli hukassa. Lääkärit olivat loppuun asti käsitelleet tätä potilasta ja määräsivät hänet siirrettäväksi erääseen toiseen sairashuoneeseen.

Rouva Fiala kutsuttiin ylilääkärin toimistohuoneeseen. Professori istui kirjoituspöytänsä ääressä. Ensimmäinen apulaislääkäri seisoi hänen vieressään. Äkäisenä piirteli sairaalan esimies allekirjoituksiaan. Hän murahti apulaislääkärille:

»Omaisiako?»

»Fialan rouva, herra professori! Numero kolmessa…»

Ylilääkäri teki kirjoitustuolillaan puoliympyrän ja tarkasteli rouva
Fialaa.

»Niin, hyvä rouva…»

Silloin hän näki eukon alaleuan olevan nöyrästä, jopa matelevasta kauhusta riipuksissa. Hän — vieläkin kaunis mies — tunsi ruumiillista pahoinvointia katsellessaan vanhojen akkojen naamoja. Ja hän kääntyi taas pöytäänsä päin, viitaten apulaislääkärille:

»Puhukaa te!»

Apulaislääkäri hymyili. Sitten hän korjasi ilmeensä tyvenen raukeaksi:

»Hyvä rouva! Teidän tulee pysyä tyynenä. Tietysti on tehty kaikki tarpeellinen ja mahdollinen ja tehdään vastakin. Kahdeksan, korkeintaan kymmenen päivää täytyy miesraukan vielä kärsiä. Olkaa varma, mitään ei laiminlyödä. Mutta tyynenä teidän tulee pysyä, kuten sanottu…»

Vanhus tuijotti herraan. Yhä vielä riippui hänen alaleukansa nöyrän, jopa matelevan kauhun lamauttamana.

Kun apulaislääkäri ei käsittänyt, mitä vielä oli tehtävä, ojensi hän eukolle kätensä:

»Hyvästi!»

Pitkästi, kunnioittavasti uikuttaen rouva Fiala mateli ovelle. Mutta ulkopuolella hänen tuskansa yltyi ulvonnaksi.

Jokaisella sairaalaosastolla on pari pienempää huonetta muutamine vuoteineen, jotka ovat määrätyt kuoleville. Kuolevat erotetaan kernaasti muista potilaista. Sellaiseen huoneeseen kantoivat hoitajat herra Fialan. Siellä oli neljä vuodetta kuolemaan vihittyjen käytettävinä. Yksi niistä oli tyhjä. Toisessa makasi, tuskin pieluksista erottuen, nuorehko, tiedottomalta näyttävä mies. Mutta lähimmässä vuoteessa, vastatulleen vieressä, makasi — niin oli Jumala säätänyt — herra Schlesinger.

Asiamies oli ollut oikeassa: »Juutalaiset tupakoivat liiaksi!» Mutta tupakanpoltto ei suinkaan ollut yksin syynä hänen huonoon, raukenevaan sydämeensä, elinlihaksen rappeutumiseen, turmeltuneisiin verisuoniin. Hän oli huomannut loppunsa lähenevän, kun vasen käsivarsi oli käynyt yhä hervottomammaksi ja tuskaisemmaksi. Pikemmin olivat syypäitä ne monet portaat, jotka johtivat asiakkaitten luo. Mutta hyvä Jumala, täytyihän monen ihmisen kuolla viidenkymmenen ikäisenä! Kenties oli syynä ahnas levottomuus, hätä, kouristuksentapainen kiihko aina olla liikkeellä, aina matkalla, vaikkapa vain sen verran, että sai astua toiselta jalalta toiselle. Lempo tietäköön, mikä aina on kuoleman syynä!

Ei herra Fiala enempää kuin herra Schlesingerkään hämmästynyt tapaamisesta täällä. Tuskin he vaihtoivat edes tervehdystä. Ja sitten lepäsivät vierekkäin vakuuttaja ja vakuutettu. Ja hiukan etäämpänä kolmas. Kaikilla kolmella oli se tunne, että he syöksyivät eteenpäin laivassa tai autossa, ja he antautuivat innokkaina vauhdin vietäviksi.

Mutta kun terve astuu huoneeseen ja näkee nuo kolmet ruskeankeltaiset, käpristyneet kasvot ja kuulee tämän kolminkertaisen hengityksen, työtä täynnä olevan hengityksen, luulee hän äkkiä ymmärtävänsä noiden kolmen neulovan jotakin. Niin, heidän hengityksensä on kuin lanka, paksu, rasvainen lanka; he kaivavat neulan kovaan kankaaseen ja vetävät langan kahisevan, kirskuvan kankaan läpi. Niin he neulovat kuolemaansa. Ja tämä kuolema on paita tai säkki, kudottu karkeimmasta, halvimmasta näkymättömyyden kankaasta. Tuntikausia he neulovat, väsymättä, tasaisesti.

Vain Schlesinger keskeytti silloin tällöin työnsä. Lukuunottamatta »Neue Freie Presseniä», joka säännöllisesti joka päivä tuotiin hänelle, oli hänen yöpöydällään vielä kolme kirjaa. Näistä oli kaksi kiihoittavia romaaneja lainakirjastosta, kolmas suurikokoinen painos Heinen runoja kultareunaisena ja kuvitettuna, jommoisina ne vuosikymmeniä sitten olivat suuresti suosittuja. Tämä nide sisälsi Schlesingerin nuoruudenmuistot. Se oli kerran esittänyt rukouskirjojen ohella hänen vanhempiensa kirjastoa pienessä böömiläiskaupungissa.

Hän tarttui milloin sanomalehteen, milloin kirjoihin, mutta ei jaksanut lukea. Niinpä hän laski kaikki taas pois käsistään, vain tuon raskaan niteen täynnä runoja hän antoi pitemmän aikaa levätä peitteellään.

Silloin äkkiä aukeni ovi, ja muhkean hoitajan ohjaamana ilmestyi kynnykselle hyvin pieni nainen, joka varmaankin oli ikivanha. Niin pieni oli eukko, että hänen kädessään retuuttamansa kulunut samettilaukku melkein laahasi maata. Schlesinger liikahti. Hän oli tuntenut äitinsä. Hoitaja opasti kääpiömäisen vanhuksen varovasti vuoteen viereen ja työnsi hänelle tuolin. Kului minuutteja ennenkuin lausuttiin sanaakaan. Vihdoin kuului ohut, melkein lapsellinen ääni laulavasti sanovan:

»Lapseni! En näe minkä näköinen sinä olet!»

Ja jälleen loputon pysähdys, ennenkuin poika lausui tervehdyksensä.

»Pikku äiti, mitä uutta kuuluu?»

»Mitäpä uutta nyt kuuluisi?»

Kysyvällä vastauksella suoriutuu laulava ääni kaikista kysymyksistä, jotka koskevat maailman asioita.

Sitten rouva Schlesinger hypisteli kiihtyneenä laukkuaan:

»Onko sinulla myös hyvä ruoka, lapseni?»

Vihdoinkin sulku aukeni, ja avuttomat, mustien liinaisten puolikäsineiden verhoamat kädet vetivät pienen käärön esille:

»Ennen söit niin mielelläsi leivoksia. Olen tuonut sinulle leivoksia.»

Poika ei vastannut mitään. Pitkiä minuutteja hiljaisuutta.

»Lapseni, sinun pitää syödä! Syö, lapseni!»

Mutta nyt tuli vuoteelta melkein valittava ääni:

»Voinko sitten syödä, äiti?»

»Sinun täytyy syödä, syöminen tuo terveyttä!»

Lapsenäänen kaiku kuului hetken. Sitten levisi hiljaisuus uudelleen, ja vain kuolevain hengitys työskenteli uutterasti. Mutta äkkiä tarttui Schlesinger runoniteeseen ja antoi sen äitinsä käteen:

»Pikku äiti, näetkö? Tämä on vielä Kralowitzista.»

Ja silloin tapahtui jotakin selittämätöntä ja kammottavaa. Eukko tunnusteli kirjaa joka taholta, alkoi epäselvästi puhua itsekseen, liukui äkkiä alas tuoliltaan, ja hänen näyttäessään vielä kurjemmalta, viallisemmalta, jopa pienemmältä nyt kuin istuallaan alkoi lapsenääni pikkuviisaasti kuin koulussa lausua:

»Olen pikku prinsessa Ilse,
koti mulla on Ilsenstein.
Sua lemmin mä, armas kulta,
tule luokseni, omaksein.»

Ympäristö, sairaus, kuolema, kaikki oli olematonta. Ylpeänä ja riemastuneena sanahelinästä äiti katsoi eteensä. Mutta se ei riittänyt. Kolmannesta vuoteesta, tuolta, missä tuntematon hengitti uutterasti, hirnui nyt terävä, järjetön nauru, helvetillisen huvin nauru, joka muuttui vinkunaksi ja vihdoin valitushuudoksi. Ikäloppu oli sitä mieltä, että tämä nauru vaati häneltä vielä muita säkeitä, mutta muuta ei johtunut hänen mieleensä kuin böömilämen lastenloru, jonka hän nyt lausui vakavasti:

»Katsos, kuinka kelvoton
Meidän pikku poika on.»

Hän istuutui taas. Ja uudelleen alkoi loputon äänettömyys. Ja näytti siltä kuin Schlesingerin äiti nyt myös ottaisi osaa kuolevien miesten hengitystyöhön. Kun paksu hoitaja nouti hänet, oli jo hyvin pimeä. Mutta silloin hän sanoi:

»Lapseni! Nyt näen, että olet hyvin huonon näköinen!»

* * * * *

Näky oli hävinnyt. Kuumehoureiset luulivat taas ajavansa armottomassa pikakulkuneuvossa jyriseviä katuja ja siltoja pitkin. Ja pistos pistokselta, hengenveto hengenvedolta he neuloivat näkymättömän kuolemansa säkkiä.

Vielä ei hämärä ollut huoneesta väistynyt, kun eräs ääni jälleen häiritsi hiljaisuutta, keskeytti kiireisen menon ja työn. Mutta tällä kertaa se oli Fialan ääni, eikä se kaikunut lainkaan kuumeiselta ja sekavalta, vaan hyvin selvältä, hyvin järjelliseltä. Tämä ääni puhutteli herra Schlesingeriä, ja sen täytyi useita kertoja toistaa huutonsa, ennenkuin puhuteltu kavahti hereille ja vääristynyt naama kääntyi Fialaan päin. Sopimattomaan aikaan oli ääni noutanut hänet syvyydestä, hänen etsiessään, ei yhdeksästä synnytyksestä mieleltään heikontunutta vanhusta, vaan äitiään. Mutta maanmiehestä ja kuolintoverista se oli yhdentekevää. Hän ei edes katsonut Schlesingeriin, vaan muovaili ankarasti ja harkitusti kysymyksensä kuin pöytäkirjaa varten. Eikä hänen peitteellään ollut runokirjaa, vaan seinäkalenteri:

»Ja jos kuolema sattuu ennen täytettyjä kuuttakymmentäviittä vuotta, mitä saavat omaiset silloin?»

Nämä sanat olivat todellakin lainopillisen mietiskelyn hedelmä, jota monien päivien aikana oli kypsytetty kuumeessa ja tuskissa. Mutta herra Schlesingerissä ne loihtivat sellaisen raivohulluuden, ettei hän terveenä ollessaan ollut moista koskaan kokenut. Hän nousi istualle, mitä hän heikkoutensa vuoksi ei muuten olisi jaksanut, heitti pois peitteen ja polvistui vuoteessaan. Hänen silmänsä pullistuivat ulos päästä, ja hänen hampaansa kalisivat vihasta. Sillä tuossa naapurivuoteessa ei maannut oikeastaan herra Fiala, vaan sellainen kurja raukka kuin hän itsekin, siinä makasi hänen hukkaantunut elämänsä, epäonnistuminen, ummehtunut asunto, josta hän itse ei milloinkaan ollut pelastunut, siinä makasi kurjuus, kahleet, järjettömyys, jokapäiväinen tunkkaisuus! Ja humaltuneena tästä vihasta, intohimoisesta kostonhalusta, tuntematta enää sanojaan hän huusi:

»Täyttäkää… täyttäkää… kuudeskymmenesviides ikävuotenne! Päinvastaisessa tapauksessa käy huonosti, nuolette näppiänne! Vaikka rukoilisitte Rothschildia ja Jumalaa… niin pelkkä tyhjä jää käteenne!»

Mutta nyt Schlesinger vierähti takaisin ja alkoi hiljaa vaikeroida, itkeä ja huutaa apua. Hoitaja tuli. Lääkäri tuli. Ruiske sai itkunpuuskan taukoamaan. Hetken perästä hän neuloi taas, mutta nyt hyvin nopein pistoin näkymätöntä säkkiänsä.

Mutta Fiala ei ommellut. Yhä edelleen hänellä oli kalenteri polvillaan. Kuumeen ja hajoamisen kauhistuttaviksi vääristämät ukonkasvot tuijottivat, mutta nyt jo ylevästi, kattolamppuihin. Kulmakarvain välissä kiristyi selvästi valtava uurre, synkkä tahdon merkki, jota hänen terveytensä päivinä ei ollut milloinkaan havaittu.

KUUDES LUKU

Ihme tapahtui senjälkeen kun Fialalle jo oli annettu kuolinsakramentti. Hän oli ottanut sen vastaan täydessä tajussa, kuitenkin kylmän asiallisesti kuin lääkkeen, vaikkapa taivaallisen. Yöllä senjälkeen näytti kuolinkamppailu alkavan, ja vastuunalainen lääkäri antoi määräyksen, että hänen piti antaa kuolla rauhassa. Seuraavaan keskipäivään asti ehkä kestäisi, kunnes tulisi loppu. Nyt oli toinen joulukuun viikko. Fiala jätettiin rauhaan, ja aamupäivätarkastuksellaan professori ei luonut kuolevaan enää katsettakaan.

Päivällisaterian jälkeen hoitaja meni vihdoin huoneeseen katsomaan, voitaisiinko noutaa apulaislääkäri toteamaan kuolema. Mies ei pitänyt sellaisista kiusoista ja oli päättänyt määräyksen mukaan toimittaa — ruumiin niin pian kuin mahdollista niskoiltaan.

Todellakin hän astui kymmentä minuuttia myöhemmin apulaislääkärin huoneeseen, mutta ilmoitti, että potilas ei ollut kuollut, vaan istui omin neuvoin vuoteessa ja oli kuuluvalla äänellä pyytänyt maitoa. Lääkäri suuttui aika lailla kuolevan uppiniskaisuudesta. Tietenkin sattui monesti erehdyksiä aikamäärissä. Mutta mielihyvää ei sellainen luonnon epätäsmällisyys kuitenkaan voinut herättää. Apulaislääkäri oli sennäköinen kuin korkea virkamies, joka on jonkun asiaa käsitellessään tehnyt itsensä syypääksi muotovirheeseen ja sitten esiintyy huolettoman torjuvasti, jottei osoittaisi minkäänlaista hämmennystä. Hänestä tuntui kuin ei ainoastaan lääketiedettä, vaan suorastaan lääkärin arvovaltaa olisi häväisty.

Tietysti hän ei tavannut kuolevaa istumassa vuoteessa, — siitä oli hoitaja varmaan nähnyt unta — mutta hänen täytyi myöntää, että selvä ääni pyysi maitoa. Hän mukautui heti uuteen tilanteeseen. Tosin oli harvinainen tapaus, että niin iäkäs ihminen tahtoi uudelleen palata ihan Hadeksen porttien edustalta, mutta siitä syystä se olikin erikoinen tapaus, ja »tapauksesta» voi loukattu arvovalta saada myös korvausta.

Tohtori — vain sivumennen mainittakoon, että hänellä oli edessään loistava virkaura ja toivo päästä vuoden kuluttua dosentiksi — antoi murahtelevalla äänellä kaikenlaisia rohkaisevia kehoituksia ja reipasta lohdutusta, kuten hän muuten kohteli vain yksityispotilaitaan. Hän totesi, että hengitys, sydämentoiminta, ruumiinvoimia, joskin hajoamisen äärimmäisellä rajalla, kuitenkin vielä oli jäljellä, ja että päällepäätteeksi silmäterät vielä tarkasti vastasivat kiihoittimiin, ja kieli puhui, ettei aistimuksia siis vielä voitu pitää hämmentyneinä. Tulevassa dosentissa heräsi miellyttävä uteliaisuus, tieteellinen pelihimo, ja samalla kun hän merkitsi paperille melkein intohimoisesti kaikenlaisia lievitys-, vahvistus-, virkistys- ja kiihoitusaineita ja niiden ohjeita, risteili hänen päässänsä omituisia ajatuksia julkaista tätä tapausta koskevia tutkimuksia. Hän oli nuori, ja hänen mielessään olivat kirjallinen ja käytännöllinen kunnianhimo vielä tasapainossa.

Seuraavan viikon aikana näytti todellakin kuin viisaiden ruiskeiden, vahvistus- ja ravitsemismenetelmien avulla kuolemaan tuomitun elämää voitaisiin pitentää, vieläpä pelastaakin hänen henkensä, kun hänen tautinsa tunnusmerkitkin näyttivät heikkenevän. Harhaluulo päättyi siihen, että muutamia päiviä ennen joulua ilmaantui yleinen myrkytys: verenmyrkytys ja sykkivän sydämen lahoaminen.

Ja nyt tuli Fialan elimistöstä todellinen »tapaus», joka herätti suorastaan kummeksivaa huomiota. Sillä vieläkään hän ei kuollut.

Päivästä päivään kasvoi lääkärien harrastus, ja joka aamu julkaistiin käytävillä tiedoituksia, ikäänkuin kuoleman kanssa taistelevana ei olisi herra Fiala, vaan joku tämän maan sankari. Yksityiskohtiakin kuunneltiin mitä hartaimmin ja kerrottiin edelleen:

Potilas kuului suurimpiakin tuskia kärsiessään kieltäytyvän ottamasta morfiinia. Niinä hetkinä, jolloin hänen tajuntansa oli hämmentynyt, hän pyrki ylös vuoteesta ja näytti etsivän jotakin. Ravinnosta hän ei koskaan kieltäytynyt, vaikka hänen sisustansa nykyisin oli vain pelkkänä haavana ja kuohuvana mätäpesänä. Näihin tosiasioihin sekoittui luonnollisesti myös taruja, jotka hoitohenkilökunnassa herättivät erikoista vastakaikua. He väittivät tuolla kurjimmalla olevan Herkuleen voimat. Eräältä hoitajattarelta hänen sanottiin melkein musertaneen nivelen luurankokätensä puristuksella, ja hoitajatar itse muka voi sen koska tahansa todistaa.

Herra Wotawan, joka oli niin monta vuotta tuntenut tämän potilaan, täytyi tuon tuostakin pudistaa päätään:

»Ihme ja kumma: Tohvelisankari! On aina pelännyt naisiansa! Eikä halua kuolla!»

Mutta palava ja lahoava liha makasi tietämättä maineestaan, kuolinkamppailun museoesineenä. Mielellään olisivat sääliväiset ihmiset antaneet hänelle, mitä puuttui. Mutta tajuttomassakin tilassa hän huitoi ympärilleen tuntiessaan morfiiniruiskun lähellään.

Aamupäivän kuluessa ei tämän museoesineen huone ottanut tyhjentyäkseen. Uteliaita, sairaalaveljiä, lääkäreitä tuli ja meni. Professorejakin kävi siellä ylioppilaineen, koettaen määritellä tätä erikoislaatuista kuolemankamppailua. Myöskään mielisairaslääkärit eivät jääneet tulematta vilkaisemaan Fialaa, todetakseen, eikö hänen houraileva suunsa toisi mitään käyttökelpoista ilmi niin vitkaan kuolevan sielun syvimmistä pimennoista. Tässähän saatiin katsella kuolemaa ikäänkuin ajan suurennuslasilla.

Siihen aikaan oli yliopiston opettajana eräs vanha herra, skandinavilainen, nimeltä Cornelius Caldevin, hyvin suosittu ja paljon käytetty sydäntautien erikoislääkäri. Hänen tapansa oli antaa potilailleen käsittämätöntä rohkeutta, riippumatta siitä, oliko heidän tilansa hyvä vai huono. Tämä rohkaiseva kyky oli Caldevinissa varmaankin sielunhoidollinen lahja. Sillä todellisuudessa hän oli lääketieteen alalle joutunut jumaluusoppinut, ja tämä lannistettu jumaluusoppinut alkoi esiintyä iän mukana. Virkatoverit hymyilivät hänen jonkinlaista mielenylennystä ja hurskautta vihjaaville puheilleen, ikäänkuin hän olisi tekopyhä. Mutta hän oli taitava taudinmäärittelijä, erikoiskyky alallansa ja tuloksellinen tutkija, mitä kokenein lääkäri, niin että kernaasti annettiin anteeksi hänen »epätieteelliset» sivuhuomautuksensa.

Myös Caldevin tuli muutamien ylioppilaiden kera Fialan vuoteen ääreen. Ja tavallista kauniimpi oli hänen eleensä, kun hän laski kätensä viheliäisen miehen otsalle, jolta hän nosti sen vasta lähtiessään. Hän puhelikin hiljaa, melkein kuiskaten, vaikka tässä huoneessa oli yleisenä tapana puhella äänekkäästi, koska ei luultu huoneessa olevankaan kuulevia korvia.

Näin puheli Caldevin, sikäli kuin hänen sanojansa saattoi erottaa, sillä hän ei ainoastaan kuiskannut, vaan hän puhui epäselvästi ja katkonaisesti:

»Katsokaahan nyt… hyvät herrat Katsokaahan nyt tätä sydäntä!»

Ja hän kuunteli valtasuonta:

»Hyvä, se toimii vielä… Vähän vielä toimii… Hyvät ystävät… Ihmissydän … Se ei ole vain… No niin… Anatominen sydän… Toimiva elin… Kone, niinkuin olemme oppineet… Kampeen kiinnitetty elämä, riippumaton tahdosta… ja niin edespäin… Hyvät herrat… Meissä on jotakin… mikä on sydämen kuningas.»

»Herttakuningas!»

Muuan julkea ääni ylioppilaiden joukosta oli sepustanut tämän sukkeluuden. Vanha herra vaikeni äkkiä nolostuneena. Lisäksi hän oli kohdannut tuon toimeliaan apulaislääkärin katseen. Se hämmensi häntä eikä hän enää voinut sanoa sanaakaan.

Mutta apulaislääkäri tunsi selittämätöntä raivoa ja sähisi itsekseen:

»Pölkkypää.»

Samaan aikaan astui kaksi nuorta miestä portista Alser-kadulle: ne olivat tohtori Burgstaller, sama, joka pyhäinmiestenpäivänä oli ottanut Fialan vastaan sairaalaan, ja hänen kurssitoverinsa tohtori Kapper. He päättivät mennä tavalliseen kahvilaansa. Kapper maistoi pari kulausta tilaamastaan maidosta:

»Inhoittava juttu tuon kuolemattoman tapaus!»

Burgstaller oli yhtä mieltä toverinsa kanssa. Toisetkaan ihmiset eivät kuolleet tiedekunnan käskystä. Kapper tunsi tulleensa väärin ymmärretyksi:

»Kuuleppas! Minä tarkoitan jotakin muuta. Katsohan oikeata köyhälistöä kuoleman hetkellä. Se on yksinkertaisesti ylentävää. Heillä ei ole pelkoa eikä mitään vaatimuksia. Asia on loppuun käsitelty. He ovat alistuvia, tyytyväisiä, rauhallisia. Kaikki proletaarit kuolevat samalla lailla. Vain poroporvarit kuolevat kukin tavallaan. Pienimmätkin. Kullakin poroporvarilla on oma tapansa haluta välttää kuolemaa. Se johtuu siitä, että hän pelkää kadottavansa elämän mukana jotakin muutakin. Pankkitilin, rasvaisen säästökassakirjan, arvossapidetyn nimen, tai huojuvan sohvan! Sanalla sanoen: Porvari on se, jolla on jokin salaisuus…»

Kapper katsoi hämmästyneenä ja riemuissaan eteensä. Hänen oli onnistunut lausua hämärä, mutta sattuva mietelmä. Burgstaller siemaisi toisen konjakkilasinsa, ennenkuin huomautti:

»Huomio, Kapper! Sinä joudut politiikan pyörteisiin, mutta ryhtyisimmekö riitelemään jo kello yhdeltätoista?»

»Se ei ole lainkaan poliittista!»

»Sitten se on kirjallista! Ja siitä minä en ymmärrä mitään.»

Selitykseksi mainittakoon, että nuori tohtori Kapper oli julkaissut useita kynänsä tuotteita radikaalis-kaunotaiteellisissa aikakauskirjoissa. Loistavatyylisiä, hyvin sorvattuja ajatustuotteita. Burgstaller katsoi ystävällisesti häntä silmiin lausuessaan:

»Ystäväni, sinähän puhut jo kuoleman moraalista! Minä puolestani olen tähän mennessä havainnut, että todella vastahakoisesti kuolee vain yksi ihmislaji. Tahdotko tietää, mikä? Te juutalaiset!»

Kapper katsoi maitoonsa. Hänellä ei nyt ollut halua tarttua tähän puheenaiheeseen. Ja mitähän Burgstaller siitä ymmärsikään. Eipä silti, että hän, Kapper, olisi halunnut väistyä! Se ei ollut hänen tapaistaan! Hän oli merkinnyt kaikki kirjoittamansa oikealla etunimellään »Jonas», vaikka väännös »Josefiksi» oli kyllin helppo. Välinpitämättömästi hän siis sivuutti Burgstallerin hyökkäyksen ja alkoi kertoa siitä, mikä oli tarttunut hänen mieleensä:

»Eilen olin itse kymmenen minuutin verran sen Fialan luona. Minun on tehnyt mieleni tarkata tätä tapausta. Pikku poroporvari! Ei mitään muuta kuin ummehtunut pieni poroporvari! Mutta pään hän on saanut. Michelangelo, ajattelen, ja että pienimmätkin poroporvarit tässä tilanteessa käyvät 'plastillisiksi'. Silloin hän, luonnollisesti houreissaan, alkaa puhua. Ja mitä hän sanoo! Ihan jäykistyin, kunniasanallani!»

Burgstaller joi kolmannen konjakkinsa.

»Näin hän sanoi: "Se on täytetty! En voi vannoa, kuuluiko se oikeastaan 'täytetty' vai 'täyttynyt' vai 'täyttymys'." Samapa se, mutta sata kertaa hän korisi: 'Se on täytetty!'»

Silloin Burgstaller iski suuttuneena kämmenellään pöytään:

»Akka, pidä jo suusi! En tahdo kuunnella sisarten juoruja enkä hoitajain satuja! Minä tahdon rauhaa! En tahdo tänään enää kuulla mitään tuosta kauheasta sairaalasta. Katsohan mieluummin ulos!»

Ja todellakin! Kadulla vilisi elämä… Ei lumi eikä loka estänyt liikennettä. Ja elämä oli pukeutunut satojen polviin saakka paljaiden naissäärien muotoon, joiden uhkean lämpimässä sävelessä Burgstaller väräjävin huulin riippui kiinni. Hänen ei tullut mieleensäkään puhuessaan kääntää tästä näystä päätänsä:

»Mitä sinä teet tänä iltana?»

»Minäkö? Tänä iltana? Kuinka niin?» Burgstaller kurkisteli yhä ikkunasta.

»Mies! Oletko hullu? Onhan nyt Sylvesterin päivä! Terve, voitto ja kosto! Huomenna en ole juhlapäivystäjänä, Kapper! Tiedätkö mitä? Tule mukaan tänä iltana!»

Mutta tohtori Kapper loi kopeana ja synkkänä silmänsä maahan:

»En voi. Minun pitää tehdä työtä.»

* * * * *

Näinä päivinä rouva Fiala mielellään pakeni keittiönsä yksinäisyyttä. Hän kävi naapurien luona, istui talonmiehen vaimon luona, ja mitä enemmän hän sai sääliä osaksensa, sitä enemmän hän itki. Kaikille hän kertoi kauheista elämyksistä, jotka öin päivin kohtasivat häntä. Kerran oli hänen miehensä hattu katsellut häntä ikäänkuin hurjin silmin. Toisen kerran oli ukon takki riippunut paikallaan liikkumattomana ja tyhjänä, mutta äkkiä muutti nuhteleva takki muotoaan, ja hän oli mennyt tainnoksiin. Ja vainaja oli myöskin »ilmestynyt» hänelle.

Tästä näkee, että pitkän ja merkillisen kuolinkamppailun vielä kestäessä rouva Fiala luuli miehensä jo kuolleen. Toisin ajoin hän katseli pilkallisesti ihmisiä ja huusi riehaantuneena, että saataisiin vielä nähdä, että hänen ukkonsa hyvinkin voisi parantua ja tehdä koko ilkeälle maailmalle kepposet. Mutta millainen hänen mielialansa olikin, hän itki, itki koneellisesti ja säännöllisesti.

Vähemmän säännöllisiä ja ajan kuluessa yhä harvinaisempia olivat hänen sairaskäyntinsä. Eihän hän voinut auttaa, matka oli pitkä, hän vanha, raitiovaunussa ajo kallis; ruuan viemisessä ei ollut mitään järkeä, ja ennen kaikkea, miehen näkeminen järkytti häntä niin syvästi, että hän itse joka kerta surusta sairastui.

Kolmesta omaisesta siis vain Franzl vietti yöt päivät sairaalassa. Alussa oli tahdottu ajaa hänet pois, mutta hän ymmärsi tehdä itsensä hyödylliseksi, ja niin ottivat hoitajat, kun tultiin tarkastamaan, hänet suojelukseensa.

Oli onni, että Fialan palkka maksettiin edelleen ja liike omasta aloitteestaan oli lähettänyt lahjana kolme miljoonaa. Vanha rouva käytti ajatuksissaan jo osan noista rahoista hautajaiskuluihin. Sillä olihan selvää, että hänen miehelleen kuului kaunis kolmannen luokan hautaus ja että hänen hautansa ajan vaikeuksista huolimatta oli merkittävä.

Ikävä kyllä olivat rouva Fialan henkiset kyvyt yhtä lyhytnäköiset kuin hänen silmänsä pitkänäköiset ja lukemiseen mahdottomat. Nyt, kun hän eli yksinään Klaran kanssa, kun hänen ei enää tarvinnut puolustaa sisartaan, nyt kasvoi hänessä sanomaton pelko ja avuton viha Klaraa kohtaan: sillä sen hän ainakin tajusi, että hän nyt oli turvatonna ainaiseksi joutunut tuon ilkimyksen valtaan.

Tähän saakka hän ei vielä ollut paljastanut Klaralle salaisuutta. Mutta niin vaikea oli saada selvää konekirjoituksesta, niin vaikea ymmärtää »Tutelian» moniehtoista kieltä. Tuntikausia hän istui keittiössä tavailemassa. Mutta kuinka hän nykikin silmälasejaan ja puhdisteli niitä esiliinalla, ajatuksettomana hämärsi kirjoitus hänen silmissään. Klara oli nuorempi, ja hänellä oli paremmat silmät ja parempi pää. »Hänhän on aina hyvin oppinut ja laskenut, se viisas!» Mutta juuri tässä viisaudessa oli vaara. Rouva Fiala taisteli vielä hetken itsenäisyytensä puolesta. Mutta päivästä päivään kävi Klaran ylivoima vastustamattomammaksi, kun hän tuli kotiin, sinkautti saalismyttynsä nurkkaan, kiersi ympäri keittiötä kuin paholainen, raivoisana kurkisteli patoihin, totesi varkauksia ja laatikkoihin murtoja ja pani toimeen häliseviä kohtauksia käytävässä.

Eräänä iltana rouva Fiala ei enää jaksanut kestää epävarmuutta ja salaisuutta. Ja hän näytti sisarelleen vakuutuskirjan. Klara meni asunnon ovelle ja piti paperia porraskäytävän valossa. Vinossa, melkein korvalla roikkui hänen likaisen päähuivinsa solmu, hänen silmänsä vilkkuivat, nenä tuhisi, ja suussa näkyi himokas kieli. Hän luki asiakirjan kahteen ja kolmeen kertaan, sitten pisti sen taskuunsa:

»Minä menen heti näyttämään tätä herra tohtorilleni!»

Rouva Fiala kävi epäluuloiseksi:

»Mitä sinä tarkoitat, Klarinka?»

Mutta Klarinka nauroi ja oli kiihdyksissään vähällä paiskata paperin vasten sisarensa silmiä:

»Tuossa on! Luuletko, että minä tahdon pitää sinun roskaasi! Ethän kuitenkaan saa siitä mitään!»

Marie Fialan ääni alkoi nöyrästi väristä:

»Mitä sinä sanot? Minkätähden en saa mitään?»

Mutta Klara ei salannut ilkeää iloaan:

»Koska siinä niin sanotaan! Jos Karl kuolee ennen tammikuun viidettä päivää, et saa mitään…»

Klara oli olevinaan syvästi loukkaantunut pistäessään asiakirjan uudelleen taskuunsa:

»Ainoastaan sentähden, että olen kunnon ihminen, ainoastaan sentähden, että olen hyvä, menen nyt herra tohtorini luo.»

Rouva Fiala palasi keittiöön. Hän istuutui arkulle, missä Franzl tavallisesti istui, ja koetti saada ajatuksen, tämän uuden ajatuksen päästä kiinni. Noin puolen tunnin perästä häämöitti jotakin hänen harmaassa sielussaan. Kuin sähkövirta kävi kauhu hänen ruumiinsa läpi, niin voimakkaana, että hän tunsi metallin makua kielellään. Se oli ensimmäinen ja ainoa kauhun tunne Jumalaa kohtaan, mitä hän eläessään sai kokea.

Jotakin hirvittävää tapahtui. Sitä ei voinut ajatellakaan. Hänen miehensä, joka jo kauan oli maannut kuolleena, ei kuollutkaan. Vakuutuksen vuoksi hän pakotti itsensä elämään. Hänen tähtensä, joka jo kauan sitten oli hänet hyljännyt ja menettänyt!

Rouva Fiala kömpi pystyyn, päästeli järjettömiä kirkaisuja ja sellaisena kuin oli, ilman päällysvaatetta, juoksi ulos talviseen ilmaan. Talonmies tuijotti hänen jälkeensä.

SEITSEMÄS LUKU

Mutta Fiala seisoo lujana ja rautaisena portilla, vaakunaportillaan. Kenenkään muun kuin itsensä tähden hän ei siinä seiso. Portti on leveä ja korkea. Hän täyttää sen. Valtavan lämpimänä kietoo painava turkki häntä. Hänen kolmikolkkansa hipoo portinpäällyskaarta. Sauvalla hänen kädessään on suuri voima. Tässä on hänen odotettava. Kuka on käskyn antanut, ei hän enää muista. Mutta käsky on käsky. Ja mitä ei ole täytetty, se on täytettävä. Ihanaa on olla käskynalaisena. Ihanaa omistaa tehtävä. Keittiössä naisten joukossa käy vanhaksi. Fiala ei ole vanha eikä väsynyt. Reipas ja iloinen hän on kuin nuori karhu.

Viideltä hänet vapautetaan. Sillä kellonlyönnillä tulee vapautus. Kirkontornin kello leimuaa, ja kuin arpapelissä juoksevat mustat ja punaiset tuntinumerot näkyville. Nopeasti perättäin, kärsimättöminä ne hypähtävät esille: kaksitoista ja seitsemäntoista, kahdeksan ja satakaksikymmentäkuusi. Tuhansia tunteja julistaa siten kello, vain viidettä tuntia ei.

Fiala tuntee haltioituneena velvollisuutensa: olla vartijana, antamatta houkutella itseään pois! Ei kenenkään! Olla vartijana, päästämättä ketään sisään! Niin kuuluu käsky. Taivas tietää, mitä ylhäällä istuntosalissa neuvotellaan. Herra ylijohtajan hän on jo päästänyt menemään. Silloin tulee herra Pech:

»Siirtykää sivuun, Fiala!»… »Tämä on minun paikkani!»… »Täytyyhän minun päästä virkaani»… »Onko teillä kulkulupaa?»… »Minähän kuulun virastoon!» … »Se ei lainkaan kuulu minuun. Käsky on käsky!»…

Ja yhä uudelleen tulee Pech, joskus yksin, joskus mukanaan pieni poika, jonka hän tahtoo keinotella portin läpi. Mutta Fiala on paikallaan. Pech vetää guldenin taskustaan, pyöreän hopeaguldenin. Fiaiaa ei lahjota. Vain omansa, omansa hän tahtoo saada, palkkansa, ja sillä hyvä! Kellosta hyppivät esille tunnit, mustat ja punaiset. Kuin uimarit ne näyttäytyvät ylhäällä ponnahduslaudalla heittäytyäkseen virtaan. Ja katu kulkee ohi rientoineen, jotka hän tuntee alusta asti. Arkoina silmäilevät ohikulkevat koululaiset hänen mahtiansa. Mutta hänen ilmeensä pysyy liikkumattomana. Irvinaamat eivät ole häntä varten. He tahtovat häiritä hänen tarkkaavaisuuttaan. Kalistelevat luistimillaan, kierittelevät pieniä palloja edellään. Vähät siitä! Hän ei kiinnitä mitään huomiota tyttöihin, jotka pujahtavat ihan läheltä hänen ohitseen, jopa kuiskailevat hänelle. Sen hän jo tuntee. Se ei kutita eikä kiusaa häntä. Kaikki aikanaan!

Vaikeaksi vain käy, vaikeaksi, kun rykmentti marssii ohi: keisarillinen jalkaväkirykmentti n:o 11, harmaat takinkäänteet. »Pataljoona se—i—s!» Itse eversti Swoboda kohottautuen satulassa, nostaa paljastetun miekan komennukseen. Hänellä on kuusenoksia päähineessään. Kaikki kaksoisrivit ovat täynnä kuusenoksia. Sitten kaikuu huuto pitkin katua: »Joukkueen johtaja Fiala!» Mutta Fiala ei huuda: »Täällä!» Hän tietää: hän ei saa ilmoittautua. Ja yhä jatkuvasti kaikuu huuto: »Joukkueenjohtaja Fiala!» Rykmentin soittokunta järjestyy. He soittavat kunniamarssia, soittavat »O du mein Österreich».

Fiala tuntee muulin, joka vetää suurta rumpua. Soittokunta lähtee liikkeelle. Miehet heiluttavat ja kääntelevät soittokoneita tahdissa. Ja komppanian rivit heiluvat ja kääntyvät marssiastunnassa, auringon kirkkaasti paistaessa. Viittojen kahistessa he marssivat tiehensä. Ampumaradalle, manöövereille, kenties myös vain huvittelemaan.

Monet ystävänsä hän on siinä joukossa hyvin tuntenut. Tällä kertaa hän ei saa heidän kanssaan hullutella: ei pelata korttia, ei mennä tanssiin, ei oluen ääressä viettää yötä. Hänen täytyy seisoa ja yhä seisoa portillaan. He ovat jo kaukana poissa. Ja jäljellä on vain yltyvä musiikin tahti! Hän tuntee sykähdyksiä lihassaan ja veressään.

Mutta usein on myöskin yö. Yhä uudelleen on yö. Silloin tunnit, punaisina ja mustina, eivät enää hypi kirkontornin kellosta, eikä kirkon tornikaan ole paikallaan. Mutta kaikkien ovien eteen pitkin katua on pantu tuhka-astioita. Tuhkaa on siroiteltu kaikkialle.

Fiala on vahdissa. Raskaana, kamalan tuskallisena painaa käsky hänen sydäntään. Hän seisoo paksussa turkissa kuin pohjattomassa tynnyrissä, joka pitää häntä pystyssä. Kultaiset kalunat ovat sammuneet. Hattu, turkki ja puku peittävät ja verhoavat hänet kuin suru. Franzl tulee torilaukkua kantaen. Franzl on pieni kuoppaposkinen lapsi, raajarikko, hänen poikansa. Sentähden hänen täytyykin tehdä pikku raajarikon hyväksi jotakin kauheaa.

Hänen täytyy aina juoda kaikki tee, jonka poika tuo hänelle mustassa torilaukussa. Mutta se ei ole lämmintä teetä, vaan kiehuvaa, ei ei, se on sinervää tulta, sokeritonta tulta, jonka hän, ei yhdellä siemauksella, vaan kulaus kulaukselta nielaisee. Ja spriiliekit alkavat nuoleskella, kuluttaa hänen ruumiinsa sisäseiniä. Mutta ulkoseinä, iho, pysyy kylmänä. Jos hän nyt voisi sulkea silmänsä, ei hän tietäisi enää mistään. Mutta hänenhän täytyy tietää, jatkuvasti tietää, niin kauan kuin vapautusta ei kuulu. Eikö hän ollut kyllin usein vartiomiehenä yhdeksännessätoista rykmentissä? Ja nyt tuntuu hänestä kuin hänelle olisi määrätty rangaistus huonon palveluksen, huonon elämän tähden. Porttiarestilla hänen täytyy ne sovittaa. Kuka onkaan antanut sen käskyn? Mutta ajatteleminenkin on kiellettyä. Sillä ken ajattelee, nukahtaa.

Taas seisoo Pech hänen vieressään: »En ymmärrä teitä, Fiala! Heittäytykää vain pitkällenne! Kohta on kaikki kunnossa. Sehän on niin helppoa!» Hänestä se ei ole lainkaan helppoa. Ilmettäkään hän ei saa värähdyttää kuullessaan moista huolimattomuutta ja kiihoitusta. Parempi sitten on katsella tuhkanharmaalle kadulle. Siellä tulee esille ahdistava näky.

Hän näkee tuomiorovasti Kabrhelin, kotiseutunsa papin. Hän on lihava ja ontuu. Kabrhel kantaa kuin pyhässä juhlakulkueessa Herran ruumista hopeisessa loistoarkussa. Kaksi kappalaista astuu hänen rinnallaan. Mutta etunenässä astelee opettaja Subak, kirkkolippu korkealla kädessä. Ja loppupäässä pari hurskasta, joilla on maalaisvaatteet. Fiala katsoo tahallaan syrjään. Häntä peloittaa näiden korkeahattuisten ja hopeanappisten olentojen näkeminen, ikäänkuin nämä vanhat talonpojat olisivat isällisen uhkaavassa suhteessa häneen ja hänen rangaistukseensa. Mutta kulkueessa on myös hurskaita eläimiä taimpana. Isännöitsijän mustat härät ja lehmät, jotka Fiala hyvin tuntee.

Nyt tuomiorovasti kääntyy porttiin päin: »Polvistukaa!» käskee hän. Ja kulkue polvistuu kadulle. Härät ja lehmätkin polvistuvat hartaina. Silloin kunnianarvoisa Kabrhel kohottaa pyhäinjäännöksen tottelematonta rippilasta kohti, ja hänen äänensä värisee: »Polvistukaa kaikki!» Mutta Fiala, niin kernaasti kuin hän sen tekisikin, ei saa polvistua. Hän tietää: Vielä täytyy tapahtua, mitä ei ole täytetty. Voi, suuren synnin hän on tehnyt, kun ei ole toisten kanssa polvistunut. Senvuoksi julkeat eläimet rankaisevatkin häntä. Vihaisimpia ovat hanhet, jotka äkkiä sadoittain vaapertavat kylälammikostaan, tunkeilevat hänen jalkojensa ympärillä ja kiukkuisina papattavat hänelle. Hän tietää, kuinka vaarallisia nämä kiihtyneet pedot ovat. Kenties hän juoksisi tiehensä, jos voisi liikuttaa jalkojaan.

Mutta silloin alkaa katu kohista ja muuttuu hänen kotiseutunsa virraksi. Hän tuntee tarkasti pensaat, onkimispaikat, uimarannat, ravustamispaikat. Mutta minkätähden toinen ranta on nyt niin kaukana? Se ei häntä hämmästytä. Pitäisikö sitten Tonavan olla Praterspitzin luona kapeampi? Ihanalta tuntuu, että sen pienet laineet ajautuvat hänen portilleen asti. Mutta joki ei tarkoita hänelle hyvää. Kalarutto on puhjennut. Tuhansia haukia, karppeja ja vielä suurempia kaloja ui veden pinnalla suomuksettomine, inhoittavine mahoineen. Haaskojen haju tunkeutuu maailman läpi pilviin asti. Silloin alkaa koeteltu rukoilla Jumalaa:

»Rakas Jumala! Seison tässä, koska minua on käsketty. En siitä syystä, että itselleni jotakin haluaisin, seiso tässä, en palkan tähden. Olen kuitenkin lapsesta asti toivonut omaa pientä kotia. (Mutta puutarhassa pitää olla auringonkukkia.) Taloa et minulle kaiketi lahjoita. Mitään iloa en saane. Voi, minkätähden täytyy minun niin paljon kärsiä, minun, Fialan, eikä kenenkään muun!?»

Fiala on aikoja sitten tiennyt, että oikealla hetkellä lausuttu harras rukous aina auttaa. Hän on tehnyt hyvin rukoillessaan. Sillä nyt lankeaa sumu. Ystävällinen syyssumu verhoo niin sakeana paljaat lämpimät pellot, että perunanuotioita ei voi nähdä, ainoastaan haistella. Ja ystävällinen sumu tunkeutuu myöskin kohtalonportille rauhoittamaan portinvartijan sielua. Sillä mitään hän ei enää näe ympärillään. Suurena ja yksinäisenä hän saa nyt seistä ja kestää Jumalan näkymättömässä maailmassa. Hänen kuulapäinen keppinsä tukee häntä, hänen jäykkä turkkinsa pitää häntä pystyssä. Mitään ei enää tarvitse tapahtua. Kun hän vielä muistaisi laulun, jonkin vanhan böömiläisen laulun, laulaisi hän sen, sillä mieluista on seistä sumussa ja mullantuoksussa, suloista on seisten maata avaruudessa. Silloin häntä alkaa nukuttaa. Silloin hän sulkee silmänsä…

Mutta niin ei ollut sallittu. Häntä huudetaan. »Fiala!» luulee hän kuulevansa, mutta se kaikuu »Tutelia!» Rikoksesta tavatun kauhu viiltää hänen lävitseen! »Käskystä!» Ja hän repäisee silmänsä auki. Kirkontornin kello on poissa. Pyöreän reiän läpi näkyy kappale punaista taivasta. Kaikkialta kuuluu torventoitotuksia. Manööverit lopetetaan iltarummun viimeisillä lyönneillä. Ja hurja töminä lähenee. Hän tuntee tuon hullunkurisen majesteetillisen töminän, juhlallisen kulun, joka vyöryy Schönbrunnista Mariahilfer-katua pitkin. Etunenässä poliiseja ratsain, sitten henkikaarti ja heidän keskellään kimovaljakon vetämät hovivaunut kullattuine pyörineen ja lyhtyineen. Kansallishymni pauhaa lippujen huumaamassa ilmassa. Vihreä höyhenviuhka heiluu kaukaa ystävällisesti. Fiala tietää, että vapautus lähenee jyristen. Nyt on pidettävä varansa, astuttava oikealla hetkellä esiin ja huudettava ensimmäiselle tapaamalleen päällikölle:

»Ilmoitan kunnioittavimmin, kuolema tullut!»

Hänelle osoitetaan sitten paikkansa kultaisessa kulkueessa, joka kiitää katujen läpi.

Aika onkin jo täpärällä. Sumu on muuttunut. Se vallitsee eteisessä paksuna savuna, hehkun ja liekkien puhkomana. Mutta kuka tukkii paruillaan tien? Kadun tulee olla vapaa. Täällä ei siedetä mitään sulkua. Hänen ja lähenevän, ihanan, välillä täytyy olla vapaa ura. Mutta joukko tanssii hänen ympärillään. Se tahtoo työntää vapautetun takaisin savuavalle portille, jonne hän ei enää kuulu. Ja nyt hän näkee joukon. Silloin kuohahtaa koko hänen olemuksensa vihaan ja epätoivoon. Sata Marieta ja viisisataa Klaraa tunkee häntä takaisin vankilaan, missä hän kuitenkin on kestänyt loppuun asti ja kauan sitten voittanut. Kaikki Mariet kantavat kädessään seppelettä ja itkevät. Kaikki Klarat heittävät ilkeitä luutia hänen kasvoihinsa. He koettavat salaa sitoa hänen käsiään rauhanaikaisella käärelangalla. Noidat ovat syypäitä. Aina ne ovat sulkeneet hänet sisälle. Nyt, kun vapautus jymisee yhä lähempänä, nytkin ne tahtovat ruikuttaen ja kiroillen sulkea häneltä tien. Mutta Jumalan kiitos hänen käsivartensa on taas vahva, ja hänen sauvansa kuula säihkyy…

* * * * *

Rouva Fiala istuu kyyristyneenä tuolilla ja tuijottaa kauhistuttavaan kuolemaan, joka ei tahdo tulla. Väkisin piti viimeisinä päivinä illan tultua raastaa tämä kirkuva huoneesta. Nyt ei Fiala enää pitkiin aikoihin ole ollut mikään »tapaus». Tämäkin kiihoke on menettänyt voimansa. Jokin sydänlihas on vahvempi, toinen heikompi, ja hevosluonnot ovat harvinaisia, mutteivät silti likimainkaan ihmeitä. Vaimo tuijottaa liikkumatta peitteen alaista lahoavaa läjää, joka kiihtyneesti hengittäen makaa omassa visvassaan, kenenkään häntä puhdistamatta. Mutta pieluksella lepää keltainen pää, kirkkoisän jättiläisotsa. Vaimo ei enää tunne tätä vierasta päätä. Joskus värähtää kärsivä ja koettaa liikkua. Kädet koettavat mennä pieluksen alle ja jalat liikkua peitteen alla.

Klara on astunut sisään ja alkaa pitää kivettyneelle sisarelle tuomiosaarnaa: hänen pitäisi nyt vihdoin mennä kotiin, istuminen ja katseleminen ei mitään hyödytä. Joka kolmen minuutin päästä ilmestyy Franzl ovelle. Hänen silmänsä ulkonevat päästä, ikäänkuin hänen täytyisi pakottaa itseään voidakseen katsoa isäänsä. Äkkiä, puheensa lomassa, Klara korottaa tapansa mukaan äänensä kimakaksi. Silloin näyttää kuin olento, jonka nimi on Fiala, heräisi. Suuriksi levinneet silmät tuijottavat naisiin, eivätkä ne ole enää vieraat silmät. Ruumis nousee pystyyn vuoteessa, ja mahdottomalla voimanponnistuksella tulevat harmaakarvaiset kepit esille peitteen alta ja koettavat sankarillisesti saavuttaa lattian. Ja nyt, työntäen kurkustaan voitonhuudon, seisoo pystyyn nousseena paikallaan hurja jättiläinen, joka kohottaa hämähäkin kaltaisia käsivarsiaan kuin iskuun. Tömisevä askel luonnistuu vielä, sitten lyyhistyy olento kokoon, luuläjä.

Tässä loppuu kertomus pikkuporvari Karl Fialan kuolemasta. Kaksi päivää maalinsa ohi hän oli ehtinyt kuin hyvä juoksija. Sillä nyt oli jo seitsemäs tammikuuta. Viipymättä toimittivat hoitajat, sittenkun oli kiireesti todettu kuolema, ruumiin siihen paikkaan, johon se kuului, kuin saastan, joka on liian kauan ollut tiellä.

Kun leski ei enää nähnyt vieraita kasvoja, voi hän onnekseen taas itkeä. Kuolinvuode oli nyt tyhjä. Klara, joka niin usein oli huomannut, että kärsivän käsi etsi jotakin pieluksen alta, ja joka, ellei uni häntä uskotellut, oli näkevinään kerran kultarahan pistävän esiin, astui nyt, itkeä hyrskien, kuin sattumalta vuoteen luo. Ääneen valittaen ja tuskasta värisevin sormin hän alkoi silitellä tyhjää pielusta. Silloin hän äkkiä tunsi etsiviin niveliinsä tartuttavan rautaisin kourin. Hän kuohahti: »Sinä kirottu poika! Enhän tahdo sinulta mitään ottaa! Marinka! Ole varuillasi!»

Franzl kohotti äänettömänä pielusta ja pisti molemmat arvottomat esineet taskuunsa. Ne olivat tyhjä kalenterilehtiö ja tietymättömiin kadonneen univormun tahrainen kaluna.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KUOLEMAN VOITTAJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- KUOLEMAN VOITTAJA
- ENSIMMÄINEN LUKU
- TOINEN LUKU
- KOLMAS LUKU
- NELJÄS LUKU
- VIIDES LUKU
- KUUDES LUKU
- SEITSEMÄS LUKU
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE