Ikionnelliset
Date: 2025-12-02T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Ikionnelliset

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ikionnelliset

Romaani

Author: Ida Boy-Ed

Release date: December 1, 2025 [eBook #77382]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1920

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK IKIONNELLISET ***

language: Finnish

IKIONNELLISET

Romaani

Kirj.

IDA BOY-ED

Suomennos

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1920.

I.

Oli se vuoden aika, jolloin kaikkialla Saksassa suoritettiin kenttäharjoituksia. Myöskin siinä pienessä valtakunnan kolkassa, jossa hansalais-lyybekkiläinen ja meklenburgilainen maaperä yhtyvät ja joka ulottuu Traven suun eteläiseen rantaan, tapahtui sotaväen harjoituksia. Vanhasta Hansan kuningattaresta, Lyybekistä, Itämeren rannikkoon saakka vietettiin iloista elämää, jonka lukuisat majoitukset tavallisesti aiheuttavat. Suurten kenttäleirien yöt olivat tulossa; seudun asujamisto odotti niitä kuin jotain kansanjuhlaa. Mutta yksityisillä pataljoonilla oli siellä täällä pienet etuvartioleirinsä, ja myöskin illalla syyskuun 1 päivänä näki laajalla sänkipellolla vilkasta elämää.

Kentän ja joen välissä kulki maantie Meklenburgiin päin. Laskeva aurinko loi pilvettömälle taivaalle ja tasaisesti juoksevaan virrankalvoon keltaisenpunaista, metallimaista hehkua. Leirialueen takaa kohoava metsä alkoi synkistyä; sieltä luikertelevalla, valkoiselta hohtavalla maantiellä kohosi tuon tuostakin pölypilviä, sitten vyöryivät esiin vaunut, jotka tulivat Lyybekistä ja olivat matkalla Schlutup'iin. Pyörien jyrinä sai erään pienen ryhmän upseereita, jotka istuskelivat pyöreän teltan edessä pöydän ympärillä, joka kerta ponnahtamaan pystyyn ja pettyneen näköisinä jälleen istuutumaan.

"Allmer", sanoi muudan nuori upseeri eräälle yksivuotis-vapaaehtoiselle, joka pöydän ääressä seisoen kaatoi kurkkuunsa lasillista viiniä, "äitisi ei tule enää".

"Aivan varmasti, rakas Schmettau, Beatrix pitää kyllä siitä huolen."

"Onpa tosiaankin paljon vaadittu, että rouva kreivittären pitää matkustaa kaksi tuntia meitä tavatakseen, tai oikeammin näyttääkseen nuorelle kreivittärelle kenttäleiriä."

Herra von Schmettau katsoi kelloa.

"Vähän yli seitsemän."

Samassa tuli paikalle juosta hölkyttäen herra v. Schmettaun palvelija. Ennenkuin hän kerkesi suutansa avaamaan, tiesivät herrat jo mistä oli kysymys, sillä kylästä päin johtavalla maantiellä tulivat näkyviin kreivitär Allmerin ajoneuvot. Upseerit — heitä oli luvultaan neljä — kiiruhtivat vaunuja vastaan. Luutnantti v. Schmettaun ruskeahkoille kasvoille nousi hieno puna, hänen tummat silmänsä säihkyivät lämpimästi, kun hän, samoin kuin toisetkin, jo kaukaa lausui sotilaallisin tervehdyksin vaunuissa istujat tervetulleiksi. Nuori kreivi Allmer pysytteli hiukan loitommalla. Täällä kenttäleirissäkään ei pitänyt aivan kokonaan unohtaa sotilaallisia arvoasteita.

Kolme naista kiitti vaunuista tyynen-ystävällisesti. Sitten pysähtyi nelivaljakko miltei luonnottoman äkkiä, mikä seikka oli vanhan Wohlerin, Allmerien harmaahapsisen perheajurin, suurin ylpeys. Ennenkuin kuitenkaan palvelija oli päässyt alas kuskipukilta, ehti majuri v. Beulwitz avata vaunujen oven ja ojensi kätensä kreivittärelle.

"Kreivitär, mikä ilo! Tahdotteko te ja toiset naiset suoda suosiollisesti anteeksi asun, jossa meidän täytyy esitellä itsemme."

Kreivitär hymyili.

"Kuinka voikaan joku upseeri näyttäytyä edullisemmassa valossa. Mutta, sallittehan… rakas Dorothea, minä esitän sinulle tässä majuri von Beulwitzin. Sinä tiedät, hän ja hänen veljensä Fritz olivat lapsuuteni leikkitovereita. Neiti von Allmer, puolisoni serkku, joka oleskelee nykyään luonamme Allmershofissa."

Pieni tanakka majuri, jonka kasvoilla paistoi tyytyväisyys, kumarsi naisille. Kreivitär oli solakka ja pitkäkasvuinen nainen, jonka kauniista ja ylpeistä kasvoista tuskin saattoi huomata, että hän oli neljänkymmenen paikkeilla, mutta sen todisti hänen kahden täysikasvuisen lapsensa läsnäolo. Hänen aaltoileva, tumma tukkansa seppelöi valkoista otsaa. Kun hän hymyili, paljastui kaunis hammasrivi. Hänen poskiensa väri oli raikas.

Neiti v. Allmer, joka oli viittä vuotta kreivitärtä nuorempi, näytti siitä huolimatta vanhemmalta; hänen hienot piirteensä muuttuivat mielenliikutuksen kohdatessa tuimiksi. Hänen ulkonainen esiintymisensä sitä vastoin oli täysin varmaa.

Beulwitz kiiruhti esittämään pienen esikuntansa. Kapteeni v. Santen ja yliluutnantti Lobedan kumarsivat mitä kunnioittavimmin; Schmettau nuoren kreivin ystävänä ei tarvinnut esittelemistä.

"Mutta eivätkö kreivittäret haluaisi nousta pois vaunuista?" kysyi vaaleaverinen luutnantti Lobedan.

"Tuopa näyttää hauskalta!" huudahti Beatrix, joka korkealta istuimeltaan tarkasteli sotilaselämän hyörinää.

"Tulkaa, likempää se näyttää vielä hauskemmalta", pyyteli Schmettau. Nuoren kreivittären suuret, tummat silmät harhailivat sinne tänne: milloin ne kiintyivät luutnanttiin, milloin taas muihin, milloin leiriin.

"Schmettau — kuinka mahdottomalta te näytätte tuossa pölyisessä kenttälakissanne. Kuules, Botho, pitele taivaan nimessä varovasti sitä koria, siellä on koko huominen aamiaisenne. — Te — luutnantti Lobedan! Oletteko Bothoon tyytyväinen? Kyllä se poika jollekin Moltkelle vetää vertoja, vai miten?"

Hän ojensi pitkälle luutnantille molemmat kätensä ja hyppäsi alas vaunuista, jolloin hänen pieni ratsastushattunsa tipahti päästä ja paljasti hänen poikamaisen-lyhyeksi leikatun tumman tukkansa. Schmettau nosti lakin ylös, tyttö puisteli siitä pölyn pois ja asetti sen jälleen mitä suurimmalla huolella päähänsä. Beatrix oli pienempi kuin hänen äitinsä, erittäin sirokasvuinen ja vilkas. Säihkyvät silmät sopivat hyvin ruskean-vaaleisiin kasvoihin, joista kohosi hieman häikäilemättömästi pieni soma nenä hermostuneesti liikkuvine sivustoineen.

"Teidän veljessänne, kreivitär, me menetämme, kun hän heti kenttäharjoitusten päätyttyä eroaa, komppaniani rakastettavimman sotilaan. Ehkä hän kohoaa teidän silmissänne, kun sanon teille, että hänet nähtävästi päästetään palveluksesta ylennyksellä reservi-upseeriksi."

"Iloitsen, että hän yleensä pääsee vapaaksi. Meillä käy aika kuolettavan ikäväksi. Enkä minä kärsi Bothoa kirjavassa takissa. Vaaleaveristen miesten pitäisi palvella vain niissä joukoissa, joissa käytetään sinisiä kauluksia, punaiset eivät sovi niille, joilla on kellertävä tukka. Oh, — pardon."

Luutnantti Lobedan oli vielä vaaleaverisempi kuin Botho. Mutta kaikki kolme herraa nauroivat, sydämellisimmin tietenkin tummaverinen Schmettau.

"Älkäähän liikoja iloitko, Schmettau", huusi Beatrix nauraen, "ette te silti ole läheskään vaarallinen".

Nuoret soturit naisineen tulivat pataljoonan teltan luo, missä upseerien palvelijat kreivittären palvelijain johdolla alkoivat tuota pikaa kyhätä tilapäistä illallispöytää, johon tyhjennettiin korien sisältö. Lähelle pöytää, erääseen syvään, maahan kaivettuun kuoppaan, tehtiin tuli; kenttäkattila riippui tulen yläpuolella mustuneessa seipäässä, joka oli asetettu poikittain kuopan reunoille. Beatrix oli aivan suunniltaan tyytyväisyydestä.

"Äiti", sanoi hän, "saanhan toki juoda kuumaa punssia toisten kanssa?
Muuten on ilo vain puolittaista."

"Beatrix", sanoi Botho hiljaa sisarelleen, "onko teillä ollut tänään vieraita?"

Beatrix katsoi hämmästyneenä veljeensä.

"Vieraita? — Kenen meille pitäisi tulla? — Pastori oli siellä ja pyysi minua kummiksi seitsemännelle lapselleen."

"Eikö muita?" Hän huokasi.

Beatrixin äänekkään vastauksen olivat molemmat upseerit kuulleet.

"Herran nimessä — seitsemän lasta! Ja jollakin meistä tai useammallakin on onni tulla sinne ylihuomenna asumaan", paasasi Lobedan.

"Mitä sanottekaan, herra luutnantti? Äiti tahtoo, ettei pastori raukan niskoille tule mitään majoitusta, ja ylihuomenna muutatte te ja — luullakseni — vielä kuusi upseeria, meille. Silloin täytyy äidin järjestää pienet tanssiaiset."

"Ihanaa — mainio ajatus!" huusi Lobedan.

"Kutsuttako paroonitar Pantinin? Taivuta äiti siihen", puheli Botho nopeasti.

"Pantin ei ole käynyt meillä", vastasi Beatrix arvellen, "ja en oikein tiedä, mitä äiti…"

"Kreivitär — hyvät herrat", huusi samassa Beulwitz, "pöytä on valmis.
Rouva kreivitär kutsuu."

— Liinalla peitetylle pöytälaudalle oli ahdettu sikin sokin vateja, laseja ja pulloja. Seurue istuutui kenttätuoleihin, ja kun niitä oli kaksi liian vähän, kiikuttivat Schmettau ja Botho esiin komppanian kirstut ja istuutuivat niille.

Varjot metsän yläpuolella olivat käyneet mustemmiksi, hämärä alkoi äänettömänä kutoa verkkoaan. Sytytettiin rovioita, ja mahtavina kohosivat tervaskantojen liekit kohti korkeutta keveitten savupilvien saattamina. Sotamiehiä ryömi olkimajoihin; toiset seisoskelivat ryhmissä yksityisten siviilihenkilöitten ympärillä, jotka olivat tulleet tänne tapaamaan ja kestitsemään eilisiä majoitusvieraitaan; husaarien luo, jotka lähestyvän öisen lähdön takia eivät välittäneet olkimajoista, kokoontui nuorisoa läheisestä kylästä. Hevosten raskaat ja suuret ruhot kohosivat mustina varjokuvina yhä kalpenevaa iltataivasta vasten.

"Miten kaunista tuo on", sanoi Beatrix haltioissaan. Seurue oli syventynyt syömiseen. Beulwitz kertoi, etteivät he olleet tänään nauttineet päivälliseksi mitään, lukuunottamatta erästä pientä säilykevarastoa. Juuri kun oli aiottu ryhtyä keittämään, oli vihollismielinen etuvartiosto ollut niin ystävällinen ja hyökännyt heidän kimppuunsa.

Beatrix ei käsittänyt, miten näin romanttisessa ympäristössä saattoi puhua nälästä; hän ei tosin sitä sanonut, mutta luutnantti Lobedan hankki itselleen hänen syvän halveksumisensa, koska hän teki sangen perinpohjaista tuttavuutta kylmän peltopyy-piirakan kanssa, v. Schmettau sitävastoin laski veitsen ja haarukan maahan ja yritti hiljaisella äänellä keskustelua hänen kanssaan.

"Niin, niin, Fritz ja minä olimme villejä lapsia, vaikken minä ollut niin vallaton kuin Beatrix näyttää minun ainaiseksi murheekseni olevan." Kreivitär heristi uhaten sormellaan, ja hänen muutoin hieman kylmistä silmistään loisti rohkeuden säde, jopa tyttärensä jumaloiminen, niin että hänen teeskennelty nuhteensa vain vaivoin salasi äidin ihastuksen. "Ja te sanotte, että Fritz on tullut niin rauhalliseksi?"

"Ei rauhalliseksi, vaan vakavaksi ja hillityksi. Sehän johtuu hänen toimestaan — prinssin kasvattaja kun on — se on selvä. Prinssi Leopold on kyllä vapautunut hänen kurinpidostaan, mutta ei hänen seurastaan. Yhtäkkiä tekee hän prinssin kanssa matkan sukulais-hoveihin; myöskin Meklenburgin hovikunnan vierailua on suunniteltu, jota seuraa matka Kieliin, missä kuuluvat tarkastavan sikäläisiä linnoituksia", kertoi Beulwitz.

"Niinpä hipaisisi veljenne meidänkin seutuja. Kun kirjoitatte hänelle, muistuttakaa toki häntä siitä, että täällä elää hänen lapsuutensa leikkitoveri. Ehkäpä prinssi Leopoldiakin huvittaisi tavata vielä kerran sitä, joka hänen ristiäisissään laski hänet hänen kuninkaallisen kumminsa käsivarsille. Minä olin siihen aikaan prinssin äidin hovineitinä", lisäsi hän Dorothealle.

"Mitäs minä tiedänkään?" huudahti tämä vilkkaasti. "Eräs ystävätär
Schwerinistä kirjoitti minulle äskettäin, että sinne odotettiin prinssi
Leopoldia elokuun lopulla tai syyskuun alussa."

"Ihanaa", sai tässä vihdoin Beatrix tilaisuuden puuttua puheeseen, "voisi lopuksi sattua, että herra majurin veli tulisi tänne prinssin kanssa näihin aikoihin, kun meillä on vieraita. Eikö niin, äiti, silloin sinä järjestät repäisevät tanssiaiset, sellaiset äärettömän hauskat manööveritanssiaiset, joihin voi kutsua jo edellisenä päivänä."

"Mutta, lapsi", alkoi kreivitär heikosti vastustaen. Beatrix ponnahti ylös ja heittäytyi hänen kaulaansa.

"En päästä sinua, ennen kuin olet myöntynyt", ilakoi hän.

"Siinä tapauksessa minä en myöntyisi milloinkaan mutisi Lobedan, jonka johdosta Schmettau murahti hänelle puoliääneen:

"Äärettömän tarpeeton huomautus."

"Suostukaa, kreivitär" — "suostu, äiti", rukoilivat nyt myöskin
Beulwitz ja Botho.

"Mistä saamme tarpeeksi nuoria naisia", sanoi kreivitär, jo puolittain voitettuna. Hänen oli mahdotonta kieltää huimapäiseltä lapseltaan mitään.

"Oh", huudahti Beatrix rohkaisevasti, "Bülowit ja Randaut — siinä on jo viisi tytärtä ja kaksi äitiä, te ainakin yksi. Paroonitar Randau ei tanssi, kuten sinä, äiti, yhdessä tyttäriensä kanssa. Sitten on vielä Dorothea — tanssithan toki, täti? Sinullahan on hienon tanssijattaren maine, sanoo äiti… sitten vielä minä ja vanhin pastorin tytär; myöskin naapurikylän pastorilla on kaksi suloista täysihoitolaista hyvästä perheestä, ja vihdoin viimein: kutsu Pantin."

Bothon nuorekkaat kasvot ikäänkuin kivettyivät. Hänen siniset silmänsä katsoivat jännityksellä äidin huuliin.

"Pantin?" kysyi Beulwitz, "holsteinilaisia Pantinejako?"

"Sitä en tiedä", sanoi kreivitär varovaisesti. "Ajatelkaahan: neljännespenikulman päässä Allmersdorfin linnasta on eräs huvila, jonka rakennutti sinne joku rikas venäläinen kymmenen tai kaksitoista vuotta sitten. Maata kiskoi hän puolisoltani suorastaan suunnattomilla summilla. Mies ikävystyi pian oikkuihinsa. Hän muutti pois — ja siitä lähtien on rakennus vuokrattavana. Vain harvoin ilmestyi kesällä joku, joka tuhlasi niin paljon rahaa ja vaivaa näin yksinkertaiseen olopaikkaan. Mutta joka huvilan ottaa, se käy jo edeltäkäsin miljonääristä näillä seuduin. Nyt yhtäkkiä, kun huvila on seisonut yhden vuoden tyhjänä, on sille ilmestynyt kesän lopulla vuokraaja, joka nähtävästi aikoo asua siellä talvenkin."

"Ja hänkö on paroonitar Pantin?" kysyi Schmettau.

"Paroonitar Pantin. Hän ei ole vielä tehnyt ainoatakaan vierailua. Hänestä ei tiedetä mitään varmaa; sanotaan että hän on leski; kuuluu eläneen kaikissa Euroopan hoveissa, sanoo Randau; kuuluu olevan vaarallisen kaunis, mutta nykyään jo puoleksi loppuun kulunut. Olen katsonut sukukalenterista, sinne on merkitty eräs Lydia Pantin, omaa sukua paroonitar Sobodka — se voisi olla hän! Kai joistakin 'romanttisista' maista kotoisin, ainakin nimestä päättäen. Voinko minä niin 'horjuvaista' olentoa kutsua?" sanoi kreivitär piloillaan.

"Kun hän ensin on käynyt täällä — miksikäs ei", arveli majuri. "Olen kuullut siitä naisesta. Hän ei ole Rumaniasta eikä Serbiasta, vaan hyvästä saksalais-itävaltalaisesta kodista. Hänen miehensä on kadonnut tietymättömiin. Sanotaan hänen eräällä tutkimusmatkallaan Aasiassa saaneen surmansa jonkun turkomannin nuolesta. Paroonittarella on kansainvälisen yhdistyksen keskuudessa, joka liikuskelee Nizzassa, Baden-Badenissa ja niin edespäin, kauneutensa ja rahojensa takia, jotka hän peri puolisonsa kuoleman tai lähdön jälkeen, suuri maine. Myöskin Pariisissa näyttelee hän jonkinlaista osaa. Kuitenkin minä voin teille vakuuttaa, että tapasin rouvan ennenmainitussa yhdistyksessä, ja että on yleisesti tunnettua, että hän on oleskellut Italiassa ja Wienin hovissa. Berliinissäkin, jossa hän hiljattain oleskeli, olisi hänen esiintymiselleen ollut tuskin minkäänlaisia vaikeuksia, ellei hän itse olisi pysytellyt niin kovin syrjässä."

"Suuresta maailmasta meidän hiljaiselle rannikollemme", sanoi
Dorothea-neiti. "Mikä vaihtelu!"

"Kentiesi paroonitar Pantin oli — väsynyt", huomautti kapteeni v.
Santen.

Botho, joka ei näyttänyt toivovan, että tästä naisesta keskusteltaisiin sen seikkaperäisemmin, nousi:

"Tehkäämme pieni kiertokulku, Beatrix. Katsos, on tullut jo aivan pimeä, ja ennen kello yhdeksää täytyy teidän jättää meidät. Sellainen on kenttäleiri-järjestys. Täti Dorothea, lähdetkö mukaan?" — "Beulwitz ja minä jäämme tänne", sanoi kreivitär. "Anton voi korjata aterian; Schmettau, kutsukaahan toki palvelijanne avuksi."

"On kylmä, rouva kreivitär", muistutti majuri, sillä aikaa kuin molemmat naiset upseerien seurassa katosivat ympärillä seisoskeleviin sotilasjoukkoihin. "Siirtäkäämme tuolimme lähemmäksi tulta."

Näin he sitten istuivat, jalkain juuressa loimuava rovio, jonka yläpuolella äsken oli riippunut kenttäkattila. Tulen hehku valaisi heidän kasvojaan.

"Kreivitär", alkoi majuri puhua hetken vaitiolon jälkeen, "saanko sanoa teille, että olen äärettömän iloinen, kun olen saanut jälleen teidät nähdä ja löytää teidät keskeltä ylpeän onnen täyteläisyyttä? Kuinka elävästi muistankaan sen ajan, kun teidät saatettiin seuraelämään, ja miten Fritz ja minä kerskailimme sillä tuttavallisuudella, joka sinä talvena vallitsi meidän ja nuoren, niin ihaillun kaunottaren välillä. Me olimme kokemattomia nuorukaisia, te kohtelitte meitä… eräänlaisella alentuvaisuudella. Fritz ja minä olimme — nyt minä saanen sen tunnustaa — molemmat teihin rakastuneita. Mutta ennenkuin ylioppilas ja vänrikki olivat sopineet, kumpi ensiksi tekisi tunnustuksensa, tuli kreivi Allmer ja riisti pieneltä hoviltamme sen kauneimman koristuksen. Muistan vielä, että siihen aikaan puhuttiin että kreivi olisi teille liian vanha, te ette tulisi onnelliseksi. Mutta kohtalo ei voinut olla ristiriidassa oman itsensä kanssa, se ei voinut varustaa olentoa kaikkinaisilla luonnonlahjoilla ja oikeuksilla, se ei tehnyt häntä onnelliseksi eikä määrännyt olemaan onnellinen, tinkiäkseen myöhemmin antimistaan. Te olette onnellinen!"

"Kyllä", sanoi kreivitär sydämensä pohjasta ja ojensi lapsuudentoverilleen kätensä, "minä olen onnellinen. Minä olin nuori, kaunis — köyhä. Nimi ja rikkaus — molemmat tarjosi minulle kreivi Allmer — viehättivät minua, ja en ole sitä koskaan katunut. Puolisollani ja minulla oli samanlaiset käsitykset elämästä, työstä samoin kuin huvituksista. Se on avioliitossa usein tärkeämpää ja onnea-tuottavampaa kuin kaikenlainen rakkauden hurma. Hän kuoli varhain — mutta hän jätti minulle lapseni! Te tunnette molemmat! Pitääkö minun teille sanoakaan, että minulla on syytä olla heistä iloinen ja ylpeä? Niin, minä olen onnellinen! Minun elämäni oli rikas toiminnaltaan, rikas loistoltaan. Kaikki menestyi käsissäni, onneni näytti siirtyvän ympäristöni rakkaimpiin. Ei koskaan ole perhe-riita tai jokin alhainen intohimo varjostanut kotiani. Mitä parempaa voinkaan tehdä, kuin kiitollisena tuntea onneni ja käyttää sen yltäkylläisyyttä valon levittämiseksi myöskin köyhien majoihin."

Majuri katsoi avosydämisesti kreivittären ylpeitä, tulen kirkastamia kasvoja, jotka niin vakavasti ja kuitenkin kiitollisuutta heijastaen kertoivat hänen elämästään. Hänellä oli jonkinlainen epämääräinen tunne, että tästä elämän kuvasta puuttui sittenkin joitakin värejä, mutta hän oli liian yksinkertainen ajatuksiltaan voidakseen tehdä selväksi, mitä värejä, ja vielä vähemmän hän kykeni pukemaan tämän tunteensa sanoiksi.

"Kunpa Beatrix ja Botho eivät milloinkaan häiritsisi teidän onneanne! Tuntuu kuin Beatrixiin olisi jokin dynamiittipatruuna kätkettynä", sanoi majuri hymyillen.

"Niin", vastasi kreivitär, "tyttönen on pantu kokoon elohopeasta ja tulesta. Ihastuttava luonne. Hänen puolisonsa tehtävä tulee olemaan pitää hänet aisoissa, ja ellen ole vallan sokea, luulen, että tässäkin kohden kohtalo säästi minut surulta, ennenkuin sitä tunsinkaan."

"Te ajattelette Schmettauta?" sanoi majuri.

"Niin kyllä. Te tiedätte, että hän on kadetti-aikanaan Plomissa viettänyt meillä kaikki loma-aikansa, hän tuntee Beatrixin kuin viisi sormea; pientä kuhertelua oli jo kaksi vuotta sitten, kun hän ensimmäisen kerran ilmestyi luutnanttina luoksemme. Minä kyllä sanoin Güntherille silloin, että Beatrixin täytyisi olla kahdeksantoista vuoden vanha, ennenkuin hän kosinnallaan saisi tyttäreni rauhaa häiritä. Schmettau on köyhä, mutta polveutuu vanhasta perheestä ja on sukulaisia vailla. Sen sijaan, että antaisin pois tyttäreni, saan niinä yhden pojan lisää, jonka rakkaudesta olen varma."

"Toivotan teille sydämestäni onnea", sanoi Beulwitz. "Siispä saanemme vielä kenttäharjoitusten aikana olla kihlajaisissa?"

"Kuka tietää?" arveli kreivitär. "Minä toivon joka tapauksessa, että Schmettau kenttäharjoitusten loputtua, kun Bothonkin sotilasaika on lopussa, anoo neljän viikon pituista lomaa, jonka saamiseen minä toivon teidän myötävaikutustanne, rakas Beulwitz." Majuri kumarsi suostuen. Heidän keskustelunsa kiintyi nyt Bothoon, josta äiti hymyillen arveli, että hän oli jo vaaralliset vuotensa jättänyt taaksensa. Kaksi vuotta Berliinin yliopistossa ja yksi vuosi sotapalveluksessa ovat, ainakin hänen suunnattomista menoistaan päättäen, suoneet hänelle runsaasti tilaisuutta elämän tutkimiseen. Niinhän sen piti ollakin, hän ei ole poikansa vapautta milloinkaan rajoittanut, ja hän toivoi nyt, että tämä ilolla antautuisi maanviljelyksen alalle.

Sillä aikaa kuin äiti jutteli nuoruuden ystävälleen toiveistaan ja suunnitelmistaan, vaelsivat toiset hitaasti pitkin kenttää. Lobedan ja Schmettau koettivat kilvan kiinnittää itseensä Beatrixin huomion; Dorothea kulki Santenin ja Bothon seurassa. Mutta kun lähetti saapui kapteenin luo, kutsui Dorothea Lobedanin luoksensa.

"Antakaa minulle käsivartenne, Beatrix," kuiskasi Schmettau, "silloin on teidän parempi kulkea. Tehän olette erinomaisen ystävällinen Lobedanille, miellyttääkö hän teitä niin kovin?"

"Kuulkaa," nauraa hihitti Beatrix Schmettaun olkapäähän nojaten "se että jollain luutnantilla on hoikat sääret, on perinnäistä, mutta sellainen luutnantti onkin aivan haikaran näköinen."

"Jospa Dorothea-täti kuulisi", nauroi Schmettau.

"Lapsi! Beatrix!" matki nuori tyttö ääntänsä venyttäen, "äiti on liian heikko, sinun sopimattomat huomautuksesi ansaitsevat nuhteita."

"Tanssiaiset — niistä tulee ihanat," sanoi luutnantti tytön käsivartta puristaen, "ja ihanimmat sen vuoksi, että ne sattuvat juuri teidän kahdeksanneksitoista syntymäpäiväksenne."

"Ah, silloinpa se elämä alkaa!" huudahti tyttö tulisen ilmehikkäästi. "Silloin minä tulen tanssimaan ja matkustelemaan, ja äidin täytyy lähteä talvella kanssani Berliiniin. Hei vaan, minä haluan huvitella."

"Ja te menette naimisiin ja nautitte kaikesta rakastetun miehenne kanssa", lisäsi Schmettau liikutetulla äänellä.

"No, se riippuu kokonaan asianhaaroista", sanoi tyttö empien. "Sen täytyisi olla oikein suurenmaailman mies. Päähäni ei pälkähtäisikään, että antaisin jonkun upseerin raahata itseäni pienestä kasarmikaupungista toiseen."

"Beatrix!"

"Mutta kreivitärhän menee ohi mitään huomaamatta!" huusi Lobedan heidän takanaan. "Katsokaa, miten kadehdittavasti nuo miehet nukkuvat tuolla."

He pysähtyivät ja katselivat sotilaita, jotka olivat ryömineet niin syvälle olkien sekaan, että heitä tuskin näkyi.

"Pitääkö Bothonkin joskus tehdä noin?" kysyi Dorothea.

"Tietysti. Mutta rauhoittukaa, suuri väsymys korvaa kaikki mukavuudet — omassa vuoteessa ei nukkuisi paremmin. Ja kenttäleirissä on jokainen nälkäinen kuin susi — ette aavistakaan, kreivitär, mikä pelastus illallinen meille oli", lisäsi hän vielä.

Silloin muistui Beatrixin mieleen, ettei Schmettau ollut syönyt mitään.
Hän sanoi osanotolla ja liikutettuna:

"Ja te ette syönyt juuri mitään."

"Rauhoittukaa hänen suhteensa", huomautti Lobedan, "minä tunnen hänet: kun te olette matkustaneet pois, tekee hän jäännöksistä lopun."

Schmettau iski toveriinsa raivoisan katseen; naiset nauroivat.

Botho oli, heti kun huomasi tädin keskustelevan Lobedanin kanssa, kääntynyt kulkemaan ajotien vastakkaisella puolella olevaa aluetta kohti, missä kapea kenttä-polku luikerteli syvemmälle hiljattain leikattuun peltoon.

Rovion viimeiset liekit valaisivat vain pieniä kaistaleita tästä tiestä. Mutta tuskin oli nuori kreivi tulen kirkkaasti kuumottaessa astunut tälle tielle, kun läheisestä siimeksestä kuului liikettä, hiljaista ääntelemistä, ikäänkuin joku maiskuttaisi kielellään hevosta yllyttääkseen, sitten korskuntaa ja hevosen kavioitten kumahtelevia askeleita pehmeässä hiekassa.

Botho astui askeleen eteenpäin — silloin sukelsi jo sieltä hänen silmäinsä eteen kaksi ratsua, jotka aavemaisessa valaistuksessa näyttivät mahdottoman suurilta ja mustilta. Toista ohjasi mustaan ratsastuspukuun puettu nainen, toista mies, jonka takissa kimalteli kultanauhoja ja hopeanappeja. Mies käänsi naisen viittauksesta heti hevosensa takaisin.

Botho astui nopein askelin niin likelle ratsastajatarta, että hänen olkapäänsä hipaisivat eläimen kylkeä.

"Vihdoinkin", kuiskasi hän naisen käteen tarttuen. Nainen kumartui hänen puoleensa.

"Rakas ystäväni", sanoi nainen hiljaa; hänen äänensä hyväili Bothoa.

"Oletko kauan odottanut täällä?"

"En kovin kauan. Kirjeessäsi annoit minulle sen neuvon, että pyytäisin muitta mutkitta päälliköltä luvan saada tarkastella kenttäleiriä. Luulen tuntevani Beulwitzin mutta minua ei kuitenkaan haluttanut lähestyä. Näen tuolla tulen ääressä sinun äitisi", puhui hän.

"Rakas, Allmersdorfissa odotetaan sinun vierailuasi. Pyydän sinua, tule huomenna! Minun mielikseni", rukoili Botho.

"Minä en voi", sanoi hän väsyneellä äänellään, jossa värisi sairas sävel, kuten soittimen katkennut kieli.

"Minun mielikseni, Lydia. Kuinka monta onnen hetkeä sinä muuten meiltä riistät. Ja äitini täytyy oppia tuntemaan sinut."

Hän kiskoi väljän ratsastushansikkaan hänen kädestään ja peitti kylmät, hienot sormet suudelmilla.

"Hiljaa, sinut voidaan nähdä."

"Oh ei, olen hevosesi suojassa. Siis päätetty, Lydia?"

"No niin — päätetty", lupasi hän. "Näenkö sinut huomenna? Aina siitä saakka kun lähditte kasarmipaikastanne — siitä on yli kolme viikkoa — en ole sinua nähnyt."

"Huomenna on 2 p. syyskuuta — Sedan-juhlat. — En tiedä onko minulla iltapäivä vapaa. Mutta ylihuomenna me tulemme Allmershofiin asumaan. Sinunkin luoksesi…"

"Minä saan kaksi upseeria ja tusinan tavallisia", keskeytti hän Bothon, "olisitpa sinä niiden joukossa!"

"Ei, rakas, kyllä pidetään tarkoin siitä huolta, että asun äitini luona. Hiljaa… Beatrix."

Heidän lähettyviltään kajahteli Beatrixin nauru ja huuto:

"Kenenkähän kanssa Botho tuolla puhelee?"

Botho läksi virallisen kumarruksen tehtyään pois; paroonitar Pantin ratsasti hitaasti, palvelija kintereillään, kylään vievää tietä pitikin.

"Kuka se oli?" kysyi Beatrix uteliaasti.

"Se oli paroonitar Pantin", sanoi Botho hillityllä äänellä.

"Näin hänen pysähtyvän kenttäleiri-elämää katselemaan. Menin hänen luokseen, esitin itseni, ja kun nainen siihen sanoi: 'Ah, naapurini poika', ei ollut vaikea arvata, kuka oli edessäni."

Samassa kajahti trumpeetin merkkipuhallus yli kenttäleirin.

"Iltasoitto", huudahti Botho ja juoksi pois.

"Ikävä kyllä, nyt on erottava", sanoi Lobedan pahoitellen ja asteli niin nopeasti pataljoonan telttaa kohti, että Dorothea-neiti sai pistää juoksuiksi hänen rinnallaan pysyäkseen.

"Günther", kuiskasi Beatrix, kuroittaen poskensa melkein Schmettaun olkapäähän saakka, "sanokaa — eikö tuo ollut Bothon suusta pieni valhe? Eikö hän tosiaankaan tunne Pantinia?"

Kun Beatrix kutsui nuorta luutnanttia Güntheriksi, oli tämä aina valmis noudattamaan hänen tahtoaan. Siitä syystä odotti Beatrix nytkin mitä tarkinta selontekoa häneltä. Sen sijaan kysyi Schmettau puolestaan:

"Missä sitten olisi Botho oppinut paroonittaren tuntemaan?"

"No mutta hänhän oli Berliinissä silloin kuin Botho opiskeli siellä. Ja sitten, kun Botho meni Wandsbekiin sotapalvelustaan suorittamaan, oli myöskin hän Hampurissa; tiedän sen varmasti."

"Ei hänen sen vuoksi tarvitse Bothoa tuntea. Minulle Botho ei ole koskaan puhunut hänestä, kunniasanani kautta", vakuutti Schmettau.

"Niinkö", sanoi Beatrix pettyneenä.

Schmettau saattoi antaa kunniasanansa. Mutta sitä hänen ei tarvinnut Beatrixille kertoa, että hän oli kerran nähnyt Bothon huoneessa erään sangen kauniin naisen valokuvan, ja että siinä oli seisonut seuraavat sanat: "Sinun Lydiasi; ota hänet ainakin kuvassa."

Kun kaikki seisoivat lähtövalmiina ajoneuvojen oven luona, paiskattiin vielä kerran kättä, naurettiin ja otettiin luontevan-sydämellisesti toisiltaan jäähyväiset. Sitten palasivat upseerit takaisin kenttäleiriin.

Günther v. Schmettau ryömi kapteeninsa kera suippokattoiseen telttaan, missä kapteeni heittäytyi oljille ja alkoi pian rauhallisesti kuorsata. Günther kyykistyi jäljelle jääneeseen nurkkaan. Erään teltan seinässä olevan reiän kautta katseli hän taivasta. Hän uneksi silmät auki raikkaasta tytöstä, joka pelkäsi "pieniä kasarmi-kaupunkeja", Ah, loiston ja nautinnon huumaavaa elämää ei hän voinut vaimolleen tarjota. Hänellä ei ollut mitään muuta tarjottavaa kuin kunniallinen, rohkea, lämmin sydän. Ja tietoisuus tästä rikkaudesta antoi hänelle nuoruuden toivorikasta uskoa tulevaisuuteen.

Hänet valtasi väsymys, mutta epämukavassa vuoteessa rupesi häntä viluttamaan; hän tunsi myöskin kenttäharjoituspäivän suurten rasitusten johdosta ja etenkin sen vuoksi, kun ei ollut tänä iltana mitään syönyt, hivuttavaa nälkää. Hänen katseensa osui aamiaiskoriin, jonka kreivitär oli jättänyt herrojen käytettäväksi; se oli teltan seinän vieressä, ja himmeä lyhty, joka riippui keskellä telttaa, aivan nukkuvan kapteenin yläpuolella, loi siihen ystävällistä valoaan. Günther ei voinut vastustaa. Hän kömpi varovasti, jottei olisi nukkujaa häirinnyt, korin luo, kopeloi ja tunnusteli hetkisen papereita ja lautasliinoja ja veti sitten korista esiin maukkaan näköisen lohi-voileivän. Hän kerkesi kerran puraista, niin että valkoiset hampaat lystillisesti välkkyivät hänen mustien viiksiensä alla, kun kaksi koukistunutta etusormea ulkopuolelta levitti teltan seinässä olevaa reikää, ja pitkä luutnantti Lobedan pisti laihan nenänsä sisään.

"Hyvää ruokahalua", kuiskasi hän nauraa höröttäen.

Günther suuttui. Lobedan tulisi epäilemättä kertomaan että hän oli ollut hyvä ennustaja. Hän jatkoi kuitenkin syömistään ja paneutui sitten jokseenkin piristyneenä ja unettomana nukkumaan.

Botho, joka palveluksenmukaisesti oli jälleen muuttunut kolmannen eskadroonan alikorpraali Allmeriksi, ryömi olkien sekaan, missä hänen "putsaustoverinsa" ähki ja puhki saadakseen hänelle viitasta ja hevosen loimesta miellyttävän vuoteen.

Mutta nuori kreivi ei huomannut, oliko hänellä epämukava tai kylmä vuode. Kyynärpäähänsä nojaten hän tuijotti tuleen, jonka reunalla nuokkui palovartiosto puuvaraston vieressä. Rätisevä liekki kohotti taukoamatta tulisia käsivarsiaan taivasta kohden. Yön hiljaisuudessa kuului leirielämän etäistä huminaa. Milloin tömisteli joku hevonen, milloin taas joku mies käänsi kylkeään kahisevien olkien seassa; vartijoitten yksitoikkoinen astunta jysähteli kumeasti, kytevät puut räiskyivät nuotiossa.

Botho tuijotti kiinteästi liekkeihin, joiden syvyyksistä näytti hänen eteensä nousevan jokin valtava salaisuus. Kuin lumottuna heittäytyi hän lopulta vuoteeseen ja kätki vaalean päänsä olkiin.

II.

Samana iltana, hämärän suussa, saapuivat vaunut kreivillisen linnan pihaan. Niissä istui kaksi naista, jotka olivat painaneet kasvonsa aivan vaunun oven ikkunaan kiinni, nähdäkseen edes vilaukselta jotain. Mutta kumpainenkin heistä näki vain pitkät rivit vajoja, jotka olivat sillä puolella linnan pihaa, kun taas toisella puolella oli ajoportti korkeine ristikkoineen ja perempänä herrastalon mahtava pääty. Tämä näky mahtoi tuntua verrattain mitättömältä ja kuivalta, koska nuorempi naisista huokasi raskaasti vaunuissa ja katseli miettiväisen näköisenä leveää tiilimuuria ja sen pyöreätä tornia, jonka huippua koristi pieni liuskakivillä laskettu katto.

"Konstanze!" muistutti toinen nainen. Silloin otti nuori tyttö vaunuista liinoja ja jalkapussin ja ojensi vaunuissa istuvalle avuliaan kätensä, auttaakseen hänet ylös.

"No mikäs nyt!" sanoi palvelija Jack, joka parast'aikaa käytävässä yhdessä talon mahtihenkilön, vanhan rouva Wohlersin kanssa, koetteli arvata, miten kauan herrasväki viipyisi. Molemmat astuivat ikkunan ääreen. Vaunut olivat tulleet käytävän eteen!

"No mikäs nyt!" toisti rouva Wohlers, esiliinansa sileäksi levittäen.
"Ei maar vierait vaan voi enää tulla."

Rouva Wohlers puhui kaikille muille, paitsi kreivittärelle, alasaksaa.

"Ajoneuvot näyttävät tulevan joko Schönbergistä tai Wismarista", arveli Jack. Hänellä oli mustat polvihousut ja musta frakki, jossa oli hopeanappeja, ja jokaisessa niistä Allmersin vaakuna. Hän oli erinomaisen huolellisesti kammattu. Hänen tukassaan oli jakaus, joka, alkaen otsasta, kulki moitteettoman suorassa linjassa aina niskaan saakka. Hän hoiti myöskin partaansa, joka rehoitti ohimoilta poskiin, ja kuvitteli mielessään, että jokaisen täytyi pitää häntä englantilaisena kamaripalvelijana. Niin, keittiössä lukiessaan sanomalehteä käytti hän silmälasejakin, mutta nyt ei auttanut muu kuin koettaa paljain silmin ottaa selkoa vieraista.

"Hirmuisen yksinkertaista. Mutta mainio ilmiö, muoriseni", sanoi hän.

"Niin, poikain", arveli rouva Wohlers, "ei täss muu ny' aut kuin ett' snää käyt alas."

Rouva Wohlers kietaisi harmaasilkkisen myssyn nauhan vielä piukempaan, vaikka se jo ilmankin törrötti jäykkänä kuin pölkky hänen vahvaluisten kasvojensa alapuolella. Jack kumarsi kaikkien taiteen sääntöjen mukaan, jota hän piti velvollisuutenaan herrasväkeänsä kohtaan, sillä "palvelijasta talo tunnetaan", kuului hänen sananpartensa. Rouva Wohlers kysyi sisään tulevilta:

"Mitäs herrasväk' toivoo?"

Kalpea nainen, jolla jo oli hartioillaan turkiksilla vuorattu viitta, vaikka oli vasta syyskuu, ja joka nojasi hoikkaan, vaaleaveriseen tyttöön, vastasi:

"Minä toivon, että meidät ilmoitettaisiin neiti von Allmerille."

"Tässä on äidin kortti", lisäsi siihen tyttö.

Jack otti kortin, loi siihen nopean silmäyksen ja luki, "Konstanze Waldau synt. v. Allmer". Sitten kohautti hän mielipahan ilmaisuksi olkapäitänsä ja antoi kortin rouva Wohlersille.

"Valitan suuresti", sanoi hän, "herrasväkeni on matkustanut, neiti von
Allmer on mukana".

"Oh", huudahti rouva Waldau tuskallisen pettymyksen valtaamana.

"Minne? Milloin herrasväki palaa takaisin? Me aiomme odottaa", lausui
Konstanze, yrittäen samalla esiintyä varmasti.

"Frouva kreivitär on mieheni kans männy kenttäleiriin", selitti
Wohlers, "jos toll ylhääll' meinatte oottaa, voi aika tull' pitkäks".

"Minä olen neiti von Allmerin sisar", aloitti kalpea rouva vaivaloisesti, "minä odotan. Antakaa riisua valjaista, vaunut olen vuokrannut Schönbergistä huomiseen saakka, ne saavat jäädä tänne yöksi. Matka-arkun, joka on sidottu taakse, tuonette tänne sisään. Näyttäkää minulle sisareni huone, odottaakseni siellä heidän paluutaan."

Jack ei menettänyt epäilyttävimmissäkään tapauksissa milloinkaan malttiaan.

"Jos armollinen rouva", sanoi hän, aukaisten erään oven käytävän perällä, "suvaitsee käydä tänne —".

Nopeasti seurasivat häntä molemmat naiset ja astuivat suureen, kylmähköön saliin, jossa huonekalut olivat verhotut liinaisilla päällyksillä, jossa kynttiläkruunut olivat kauttaaltaan tomun peitossa, ja jonka seinissä olevat korkeat kapeat peilit kuvastivat salaperäisesti heidän liikkeitään.

"Jokkaine voi ny sanoo, ett o Dorothea neidin sisar, ja ett o antanu kortillens präntätä, von Allmer, ei o mikä konst", kuiskasi rouva Wohlers epäilevästi Jackin korvaan.

"Minustakaan", sanoi Jack, upottaen kätensä housuntaskuihin, "ei asia tunnu oikein uskottavalta. En muista koskaan pistäneeni kirjettä postitaskuuni jollekin rouva Waldaulle. No, tanssisalissa ovat vieraat varmassa tallessa, se on joka puolelta lukittu — ja minä aion valvoa käytävässä."

"Muuten, ei hän sitt voi aina tietää, onko toss sukulaisuutt vai ei, ja Liese ja Trine voi joka tapauksess laittaa yhen kamarin kuntoon", päätteli rouva Wohlers. —

* * * * *

"Äiti", puhui sisällä nuori tyttö, kävellen edes takaisin suurin askelin, "huomasitko, miten ne meitä tarkastelivat! Meidän täytyy sallia itseämme kohdeltavan kuin seikkailijoita."

Äiti aikoi vastata, mutta ei voinut ankaralta yskänpuuskalta. Konstanze pani hänet huolestuneen näköisenä tuoliin istumaan. Turhaan hän haki katseillaan jonkinlaista nojatuolia; siinä oli pitkä, kolkko rivi pieniä tuoleja, jotka kurottelivat jalkojaan harmaitten verhojen alta, mutta ei erehdyksessäkään mukavampaa tuolia. Kun vanhemman naisen yskänpuuska oli hieman asettunut, meni tyttö erään korkean ikkunan ääreen.

Hän katseli kauan maisemaa, joka illan hämyssä, sinertäviä huntujaan kutoen, levisi hänen eteensä. Linnan takaa, parvekkeen luota, joka ulottui myöskin salin ikkunoiden alle — alkoi puisto — metsäinen puistikko, jossa siellä täällä välkkyi vihreä ruoho puiden lomasta. Ja puiston takana ja sen sivuilla pohjois-Saksan lakeuksille tyypillinen aaltomaisesti kohoutuva viljamaa.

Ilta pimeni yhä; viileässä ilmassa tuntui pelloista ja puiden lehdistä nouseva omituinen maan tuoksu, sinertävät usvat tiivistyivät ja muuttuivat yhä valkoisemmiksi, ja pian muistutti tuo rauhallinen maalaismaisema hitaasti aaltoilevaa, tumman hämärää huntua.

Nuori tyttö kääntyi äänettömänä istuvan, väsyneen äitinsä puoleen.

"Äiti", kysyi hän, "jos Dorothea täti ei otakaan minua vastaan? Ehkä hän ei voikaan, koska on itse vieraan asemassa tässä talossa?"

"Minä luotan kreivittären jalomielisyyteen, hänen niin ylistettyyn jalomielisyyteensä. Dorothea — ei, hän on sydämetön, hän ei rakasta ketään, hän ei ole koskaan kovia kokenut", puhui kuiskaamalla kalpea rouva.

"Voitaisiin meille tänne tuoda ainakin valoa", sanoi Konstanze pienen vaitiolon jälkeen.

Ikäänkuin Jack olisi kuullut tämän toivomuksen, aukeni samalla ovi, ja palvelija astui lamppu kädessä sisään, ja asetti sen mahtavan tulisijan kamanalle. Hän oli kauan tuumaillut rouva Wohlersin kanssa, lähettääkö naisille teetä vai ei, mutta mitä taloudenhoitajatar olisi hyvyydessänsä suonut, sitä ei rikkiviisas palvelija voinut pitää sopivana. Kuitenkin hän suvaitsi sanoa:

"Voi kestää aina yhteentoista saakka, ennenkuin kreivitär palaa takaisin."

"No niin", sanoi Konstanze vaatimattoman arvokkaasti, "tuokaa siis äidilleni mukavampi tuoli ja vähän teetä. Tai jos tämä tuntuu teistä liian uskalletulta, niin sanokaa meille, onko kylässä ravintolaa, jossa voimme saada enemmän mukavuutta kuin mitä te tahdotte meille täällä tarjota."

Jack kumarsi hämillään, tosiaankin hämillään. Tytön suuret surulliset silmät, jotka säikkyivät hänen kalpeista kasvoistaan, katsoivat häneen niin synkkinä. Mustat kulmakarvat saivat hänet näyttämään niin valtavalta. Ja samalla vaikutti hänen solakka vartalonsa niin ylhäiseltä. Jack poistui siinä vakaumuksessa, etteivät nämä naiset mitenkään voineet olla huijareita.

Muutaman hetken perästä hän raahasi kaksi nojatuolia sisään, kantoi vielä pienen pöydän ja järjesti kaikki mukavasti uunin eteen. Sitten toi rouva Wohlers teetä ja kaataessaan sitä laseihin, yritti hän aloittaa keskustelua. Mutta vaikka hän vakuutti, että tämä oli Dorothea-neidille iloinen yllätys, ja että oli vahinko, etteivät naiset olleet itsestään edeltäpäin ilmoittaneet, eivät hänen sanansa saaneet mitään vastakaikua. Sitten jäivät vieraat taas yksin. Kului tunti tunnin perästä. Vihdoin kuuli Konstanze jossain likellä kellon lyövän yksitoista.

"Äiti", huudahti hän saadakseen toisen jo pitkän aikaa nukkuneen hereille.

Rouva Waldau hätkähti.

"Löi juuri yksitoista."

Äkillisen tuskan valtaamana nousi kärsivä rouva ylös tarttui Konstanzen käsivarteen ja alkoi näin kävellä edestakaisin. Etäinen jyminä värisytti ilmaa. Sen saattoivat aiheuttaa vain ajoneuvot, jotka nousivat puistokujaa ylös. Vapisten ja kalveten jäivät naiset seisomaan keskelle salia oven kohdalle.

Ei milloinkaan ollut Jack ripeämmin aukaissut pääovea, ei milloinkaan hän ollut virkaintoisemmin hypännyt vaunujen luo. Jo auttaessaan kreivitärtä vaunuista ilmoitti hän, että kaksi naista odotti herrasväkeä.

"Kuinka", sanoi kreivitär, "nytkö yöllä?"

"Naiset sanovat olevansa armollisen neidin sukulaisia."

"Minunko?" huudahti Dorothea.

Kynnyksellä seisoi rouva Wohlers kortti kädessään.

"Voi, voi, rouva kreivitär, pitipäs tään nyt olla kiusallista; me emme tienneet, mitä tekisimme, kun meillä ei ole mitään ohjeita tällaisia tapauksia varten", valitti rouva Wohlers. "Minä olen jättänyt heidät saliin."

"Sisareni!" huudahti Dorothea-neiti. Jack huomasi, että hän kalpeni.

"Vieraita!" sanoi Beatrix iloisesti. Pieninkin vaihtelu tuotti hänelle iloa.

"Lapsi", lausui kreivitär miltei ankarasti, "mene heti nukkumaan. Jack ja Wohlers, ottakaa tavarat vaunuista."

Ne olivat lyhyitä käskyjä; kreivitär tahtoi olla hetkisen kahden kesken Dorothean kanssa. Beatrix suuteli äitinsä kättä ja tätiänsä poskelle, nousi sitten käytävän oikealta puolen johtavia portaita ylös ja huomautti tulostaan kamarineitsyelleen äänekkäällä huudolla.

"Suo anteeksi", virkkoi Dorothea hiljaa, "että aiheutan sinulle tämän selkkauksen. Mutta sinä tiedät, etten totisesti ole kutsunut tänne rouva Waldauta."

"Ottakaamme tilanteesta heti selvä", vastasi kreivitär, "seuraa minua sisaresi luo".

Hän oli niin tottunut puuttumaan ja tarttumaan ympäristönsä ihmisten asioihin, ettei hän nytkään tullut hetkeäkään ajatelleeksi, että vieraat tahtoisivat mahdollisesti puhua Dorothean kanssa kahden kesken.

Ripeästi hän kiskaisi salin oven auki, tuollaisella käskevällä
liikkeellä, joka ei molemmilta pelokkailta naisilta jäänyt huomaamatta.
Ja yhtä nopeasti sulki Dorothea oven, astuttuaan hänkin huoneeseen.
Sekunnin verran seistiin hengittämättä vastatusten.

"Dorothea", pääsi hiljaa vapisten rouva Waldaun huulilta.

Hän ei ollut keltaakaan tavannut sisartaan yhdeksääntoista vuoteen, siitä saakka kuin heidän vanhempiensa tahto oli heidät erottanut. Hennosta kuusitoista vuotiaasta tytöstä oli tullut vanheneva neitsyt. Ja silti, piirre piirteeltä hän tunsi jälleen nuo hienot kasvot. Äkkiä heräsi hänessä toivo, ettei tuo kuusitoista vuotias tyttönen ollut silloin vielä käsittänyt sisarensa onnettomuutta, ja että kentiesi tämän vuoksi Dorothean sydän olisi säilynyt lempeänä tai ei ainakaan saanut vastenmielisiä vaikutelmia. Kädet ojennettuina hän astui sisarensa luo, puhuen melkein intohimoisella äänellä:

"Sisareni! Oletko sinä se? Tahdotko olla sitä vastedeskin? Oh, katso silloin tytärtäni tässä ja, vanhempiemme nimessä, ota hänet hoiviisi."

Dorothea hätkähti: "Sinun, juuri sinun ei tarvitse vedota vanhempiemme muistoon. Jos tyttäresi tarvitsee kotia, niin löydät sen helposti niiden ihmisten luota, joiden seurassa olet elänyt yhdeksäntoista vuotta. Tämän omituisen — yllätyksen olisit voinut minulta ja tältä talolta, ennen kaikkea kreivittäreltä, säästää. Jos olette avun tarpeessa, ei kirjeellinen avunpyyntö olisi varmaankaan ollut turha."

Kreivitär oli tällä välin yhä vain katsellut kaunista tyttöä, joka puolestaan katsoi häntä hartaana suoraan silmiin. Tuo komea rouva heleine kasvoineen näytti Konstanzesta joltain korkeammalta, pelastavalta olennolta. Ja rauhallisena sanoikin nyt kreivitär:

"Sinun sisaresi, rakas Dorothea, on tietenkin tehnyt itselleen täysin selväksi tämän tärkeän askeleen, ennenkuin hän sen otti. Kuunnelkaamme hänen pyyntöänsä, jo tyttö-raukankin tähden."

"Tiesin sen", mutisi rouva Waldau itsekseen. Tyttäreltä ei jäänyt huomaamatta, että äidin poskille oli noussut puna.

"Äiti on sangen heikko", sanoi Konstanze, "eikö hän saisi istuutua?"

Tässä pyynnössä oli niin paljon huolenpitoa äidistä ja niin paljon nöyryyttä kreivitärtä kohtaan, että kreivitär itsekin astui uunin luo, istuutuakseen sinne. Konstanze jäi seisomaan äitinsä taakse ja katsoi kiinteästi kreivitärtä; Dorothea käveli hätäisesti heidän edessään edestakaisin.

"Joka tapauksessa oli mieletöntä tulla tänne, sillä miten voisin tarjota jollekulle kotia, kun ei minulla itsellänikään sellaista ole", sanoi hän katkerasti.

"Mutta kentiesi siellä, missä sen olet saanut…" Sairas keskeytti.

"Missä miehesi on? Onko hän ehkä tuhlannut perintösi, jota isä ei hennonnut sinulta kieltää, ja jättänyt sinut?" kysyi Dorothea ivallisesti.

"Isäni on kuollut!" huusi Konstanze niin pontevasti, että kreivitär jälleen kiinnitti huomionsa häneen.

"Milloin?" kysyi vanha neiti heltymättä.

"Kaksi vuotta sitten."

Rouva Waldauta kohtasi ankara, kauan kestävä yskänpuuska; kuolemantuskassa polvistui Konstanze hänen eteensä. Sitten alkoi rouva-parka vaivaloisesti puhua:

"Minä tiesin, ettei lähimmäisesi kärsimys — sinussa — herätä minkäänlaista osanottoa — olkoonpa hän samaa lihaa ja verta kuin sinäkin. Ja sinä — sinä et luultavasti koskaan ole rakastanut. Siispä et voi käsittää etkä antaa anteeksi, että saatoin siihen aikaan mennä naimisiin köyhän ja nuoren tilanhoitajan kanssa. Mutta mieheni muisto velvoittaa minua sinulle sanomaan: hän on tehnyt minut kaikesta huolimatta hyvin, hyvin onnelliseksi."

Konstanze itki hiljaa nenäliinaansa.

"Ja tietysti olet lapsesi kasvattanut siihen uskoon, saadaksesi eripuraisuutta omaistesi ja itsesi ja lapsesi jalon isän välille, että me olemme verenhimoisia raakalaisia, jotka vihaamme köyhiä porvareita?" kysäsi Dorothea, joka ei vieläkään voinut pitää aisoissa kiukkuaan.

"En", kuiskasi rouva Waldau raskaasti, "olen sanonut Konstanzelle, että hänen äitinsä erehdys ja — hänen isänsä erehdys aiheutti eron teidän ja meidän välillä".

Kreivitär ja Dorothea tunsivat kyllä molemmatkin tämän onnettoman naisen elämäntarinan, tämän naisen, jonka liian aikaisen antautumisen johdosta täytyi pakostakin vihityttää itsensä rakastamaansa mieheen; he tiesivät myös, että miehen täytyi myöhemmin jonkin kavalluksen takia, johon hänet kuulema äärimmäinen hätä oli pakottanut, kärsiä vankeusrangaistus. Dorothean sisaren tarina oli perheen jokaisen jäsenen mielestä "talon luuranko".

"Ja te olette sittenkin — ollut onnellinen?" kysyi kreivitär syvästi kummastuksissaan.

Tämä hämmästys jäi kuitenkin onnettomalta naiselta huomaamatta. Hän kuuli vain kysymyksen. Aivan kuin kuumehoureissa, hän huusi:

"Niin, minä olen nauttinut onnea! Se on juuri se, jota Dorothea ei käsitä, että rakkaus antaa kaikki anteeksi ja kaikki sovittaa. Ja sen vuoksi ei sisareni tulekaan koskaan tuntemaan sääliä ja anteeksiantoa elämäni kärsimyksiä ja hairahduksia kohtaan — koska hän ei ole ollut milloinkaan kiusauksessa. Mutta te, rouva kreivitär — te ymmärrätte minua! Te olette puoliso, te olette äiti. Ja vaikkakaan teidän elämässänne ei ehkä ole ollut kärsimyksen synkkiä hetkiä, niin te kuitenkin tunnette osanottoa, sillä te olette rakastanut, teissä on äitiyden veritodistus — te ymmärrätte myöskin ihmisten heikkouksia. Ah, puhukaa sisarelleni lapseni puolesta."

"Äiti", sano Konstanze rukoillen, "älä pyydä! Anna minun mennä, anna minun työskennellä vieraiden ihmisten parissa. Minä olen tarpeeksi saanut oppia; miksi et myönny?"

"Mutta yhä vielä emme tiedä", sanoi Dorothea-neiti kärsimättömästi, "minkä tähden pyydät täältä suojaa lapsellesi".

Kreivitär oli vaipunut syviin mietteisiin. Hän ei voinut lainkaan käsittää sitä tosiasiaa, että elämä, joka toisaalta siveellisen hairahduksen ja toisaalta rikoksen takia kului pimeydessä, että tällainenkin elämä saattoi itseensä kätkeä onnellisuutta. Kuinka saattoi vielä vapaasti hengittää, vaikka itse oli syyllinen ja syyllisen toveri? Miten saattoi tuo tyttö kunnioittaa ja rakastaa äitiään. Ennen aavistamattomia ihmiselämän kuiluja avautui hänen eteensä; helpotuksesta huokaisten syventyi hän tarkastelemaan omaa, puhdasta elämäänsä. Vain vaivoin hän sai huomionsa pysymään vireillä, kun sairas alkoi kertomustaan jatkaa:

"Sen jälkeen kuin puolisoani oli kohdannut onnettomuus, oli hänen vaikeata saada uutta paikkaa, ja me olimme jo täydellisen perikadon partaalla, kun minun perintö-osuuteni tuli ja pelasti meidät. Sinä tiedät, Dorothea, isä antoi minulle vain sen, mikä oli hänen velvollisuutensa, sinä sait häneltä enimmän. Niinpä eivät perintöni korot riittäneet, sitäkään vähemmän, kun mieheni kävi sangen kivuloiseksi. Turvauduimme pääomaan. Kun mieheni kuoli kaksi vuotta sitten, oli se jo niin huvennut, että sillä nipin näpin tultiin talven yli toimeen etelässä. Lääkäri on luvannut minulle siellä parannusta. Mihin voin lapsen kanssa lähteä? Ota hänet turviisi siksi, kunnes tulen takaisin, Dorothea."

"Entäs sitten?" kysyi tämä. "Tahdon sanoa sinulle jotain: Ota Konstanze mukaasi. Minä lahjoitan sinulle rahat sitä varten."

Hiljainen ilonhuudahdus pääsi nuoren tytön huulilta. Mutta rouva Waldau sanoi käheästi: "Lapseni, mene salin toiseen päähän". Surullisena astui Konstanze suuren huoneen etäisimpään kolkkaan.

"Kuule", kuiskasi sairas, tarttuen sisarensa käteen, "minä en tule takaisin. Rinnassani asuu kuolema. Pitääkö hänen, joka on niin kaunis ja kokematon, yksinään selviytyä vieraalla maalla? Joutuakseenko vielä pahempaan onnettomuuteen kuin minä? Ei, anna hänen jäädä tänne! Ja kun minä olen kuollut ja te ette voi häntä rakastaa ettekä kunnioittaa, lähettäkää silloin hänet maailmalle leipäänsä ansaitsemaan! Mutta tästä en ole huolissani. Minä tiedän, että te tulette häntä rakastamaan; hänen turvapaikkansa on aina oleva täällä. Pidä hänet luonasi, Dorothea — vaikkapa mitä vaatimattomimmassa vallanalaisuudessa!"

Sisarensa tuskasta liikutettuna — ehkä myöskin hiukan huojennusta tuntien siitä, että kuolema nähtävästi pian katkaisisi hänelle ja hänen omaisillensa kiusallisen elämän, — puristi Dorothea hänen kättänsä. Kreivitär nousi ylös ja meni korkean ikkunan luo. Hänessä kypsyi päätös.

Dorothea ei täällä laisinkaan näytellyt, kuten hän oli tekopyhästi sisarelleen sanonut, vain vieraan osaa, hänellä oli täysi oikeus ottaa, jos niin halusi, sisarensa tytär luoksensa. Muuttaessaan serkkuvainajansa kotiin, oli hän testamentteerannut omaisuutensa tämän lapsille, ja koska uuden kodin saanti (hän oli vasta kolmenkymmenenviiden vuoden vanha) tuntui hänestä suurenmoiselta hyvitykseltä, ei hän lyönyt laimin jaella runsaasti lahjoja Botholle ja Beatrixille. Hänellä oli omat palvelijat ja hän oli talossa melkein kreivittären vertainen. Silti oli tietenkin selvä, että vakavissa kysymyksissä yksistään kreivittären tahto ratkaisi.

Kuitenkaan kreivitär ei tuntenut itseänsä millään tavoin järkytetyksi sairaan kertomuksesta. Hänenkin ensimmäinen ajatuksensa oli, että kuolema näytti olevan pelastus rouvalle ja — perheelle. Jälleen hän vertasi omaa ylpeätä kohtaloaan tämän hukkaan joutuneeseen elämään, ja kiitollisuus täytti hänen rintansa. Tässä oli joka tapauksessa tilaisuus tehdä hyvä työ. Ja sen vuoksi, eikä suinkaan osaanottavasta säälistä, oli hän sairaalle melkein kiitollinen.

Hän käännähti ympäri, hänen ihanilla kasvoillaan loisti suotuisa päätös.

"Konstanze", lausui hän syvällä äänellään, "tahdotko olla tyttäreni?"

Hän ojensi käsivartensa tyttöä kohden, mutta tämä tuli niin järkytetyksi kreivittären sanoista, että vaipui hänen eteensä ja syleili hänen polviaan.

Rouva Waldau itkeä nyyhkytti, Dorothea kiitti ystävätärtään lämpimin sanoin. Hän ymmärsi täydellisesti tämän päätöksen vaikuttimet; pitkissä keskusteluissa he olivat sangen usein käsitelleet hyväntekeväisyyttä ja sisäistä velvollisuutta siihen; minkä Dorothea tunnusti kreivittärellä olevan, mutta itseltään puuttuvan. Mistä hän voisi olla kiitollinen? Eihän hän saanut niin paljosta kohtaloa kiittää kuin kreivitär.

Kreivitär nosti polvistuneen tytön ylös.

"Huomenna, rouva Waldau", sanoi hän, "puhelemme enemmän, ennenkuin jatkatte matkaanne. Nyt minä jätän teidät Wohlersin haltuun, joka toivottavasti on laittanut kuntoon jonkin huoneen. Te tarvitsette lepoa."

Naiset poistuivat salista, lähettivät taloudenhoitajattaren vieraiden luo ja menivät kukin huoneeseensa.

"Minä järjestän sisarellesi matkaseuraksi koulumestarimme tyttären. Lisette sattuu juuri olemaan ilman paikkaa; hän puhuu ranskaa ja on kaikin puolin kätevä. Yksinään emme voi rouva-paran antaa matkustaa", virkkoi kreivitär. "Ilmoitamme tästä Lisettelle huomenaamuna."

Dorothealla ei ollut mitään sitä vastaan.

III.

Seuraavana aamuna, kun Beatrix tapansa mukaan ilmestyi aamiaispöytään tuntia myöhemmin kuin talon järjestys salli, vei kreivitär juhlallisesti nuoren tytön häntä vastaan:

"Tässä, tyttäreni, meidän uusi perheenjäsenemme, jota sinun tulee kohdella kuin sisartasi, ystävätärtäsi. Konstanze Waldau on rakkaan Dorotheamme sisarentytär."

Konstanze katsoi hieman hämillään toista tyttöä, joka, ollen häntä paljon pienempi, tummatukkaisine pojanpäineen ja suurine, mustan-ruskeine silmineen ja epäsäännöllisine kasvoineen, ei lainkaan vastannut sitä kuvaa, jonka hän oli kreivittären tyttärestä itselleen muodostanut.

Kun Beatrix vaikeni ja puolestaan silmäili suurta, vaaleaveristä, harmaasilmäistä Konstanzea avomielisellä uteliaisuudella, jatkoi kreivitär:

"Konstanze on köyhä, hänen isänsä on kuollut, hänen äitinsä matkustaa jo tänään etelään etsimään parannusta vaikealle sairaudelleen. Sinä huomaat, ettei uuden sisaresi kohtalo ole niin helppo kuin sinun."

"Oh!" huudahti Beatrix mennen Konstanzen luo. "Ole iloinen. Äitisi tulee varmasti terveeksi; sillä aikaa me pidämme sinua hyvänä."

Konstansen poskille ilmestyi pari kyyneltä. Silloin Beatrix lensi hänen kaulaansa ja suuteli häntä. Tämä teko sai toisen vielä suuremman liikutuksen valtaan ja rajusti itkemään.

Kreivitär, joka oli jo huomannut, että hänen kasvattityttärensä oli hyvin altis mieleniiikutuksille ja itkuun herkkä, kovensi luontonsa:

"Malttia, rakkaani, itsensä hillitsemistä! Etenkin, ottaessasi jäähyväisiä äidiltäsi, minä pyydän hänen ja meidän muidenkin puolesta, älä ole liian hellä! Sivistyneiden ihmisten tulee osata hillitä tunteitansa."

Hän poistui. Hän piti viisaimpana jättää tytöt kahden kesken.

Beatrix istuutui, nojasi kyynärpäillään pöytää vastaan ja haukotteli:
"Kuuleppas, ole hyvä ja kaada minulle teetä!"

Konstanze teki työtä käskettyä, istuutui pöydän toiselle puolelle ja otti käsityönsä esille.

"Sinä olet aina ollut yksin. Ehkäpä äitisi teki sinulle epämiellyttävän yllätyksen, kun otti minut kasvattisisareksesi. Sitä suuremmalla syyllä minun täytyy sinua kiittää ystävällisestä vastaanotostasi."

"Päinvastoin, minusta tämä on kerrassaan mainiota. Kaksin voi paljon paremmin huvitella. Ystävätärtä ei minulla ole — sehän onkin niin typerää. Mitä sillä tekee? Mutta kun talossa on joku, joka on hiukkasen vähemmän arvokkaampi kuin Dorothea-täti, hiukkasen lempeämpi kuin äiti — se on äärettömän fiksua. Piakkoin on täällä tanssiaiset. Osaathan toki tanssia?"

"Kyllä. Mutta minulla ei ole sopivaa pukua."

"Minun kamari neitoseni laittaa sinulle ja minulle kuntoon pari heleätä tilkkua. Minä luulen, ettei minullakaan ole minkäänlaista tanssipukua. Samantekevähän se on, miltä näyttää ja mitä on päällä. Tanssia vain, kuunnella musiikkia, olla iloinen — siinä kaikki. Minä tahtoisin tanssia itseni kuoliaaksi. — Kuules, huomenna tulee tänne majoitusvieraita. Veljeni Botho on niiden joukossa ja eräs äärettömän nätti luutnantti: Günther von Schmettau. Voi taivas, taas minä sanoin 'äärettömän nätti'. Mikä onni, että täti loikoo vielä vuoteessaan ja juo siellä teensä. Täti näyttäytyy vasta sitten, kun on täysin järjestyksessä. Mutta silloinpa hän näyttääkin aika kauniilta. Kaikki Allmerit ovat kauniita, paitsi minä luullakseni. Eikö sinun äitisikin ole Allmereita? Sinulla on suvun vaaleat hiukset. Missä te olette asuneet? Mikä isäsi oli? Mutta jos et halua, ei sinun tarvitse vastata. Minä en sitten ole koskaan utelias. Eikö totta, mitä meitä liikuttaa menneisyys ja tulevaisuus, kunhan vain nykyisyys on iloista."

Beatrix jutteli ja kyseli taukoamatta, antoi kaikenlaisia tietoja talon asukkaista, suositteli Konstanzelle hävyttömyyttä Jackia kohtaan, hyvyyttä Antonia kohtaan, viekasta imartelua Wohlersia kohtaan, joka hänelle, Beatrixille, ollessaan hyvällä tuulella toi salavihkaa huoneeseen lautasellisen leivoksia — ja sanoi, että hänen kamarineitsyensä oli kunniallinen ja kärsivällinen ja Dorothean röyhkeä.

Konstanzea lopulta jo aivan huumasi, mutta siitä huolimatta hän ei malttanut olla ilmaisematta nopeasti herännyttä mieltymystään:

"Sinä ole niin hyvä! Jospa veljesikin olisi minulle yhtä hyväntahtoinen."

"Bothoko? Se poika! Aikaisemmin hän oli julkea veijari. Berliinissä hän sivisti itseänsä mahdottomasti. Siitä saakka hän on ollut kohtelias naisia kohtaan. Hänellä oli siellä joku mielityttönsä. Mutta tämän minä kerron sinulle syvimpänä salaisuutena. Minä tulin kerran, kun hän oli tullut Berliinistä tänne kotiin lomalle, odottamatta hänen huoneeseensa; siellä hän istui kirjettä kirjoittamassa. Vaikka hän ponnahti ylös ja heitti imupaperin kirjeen päälle, jäi siitä kuitenkin yksi kulma näkyviin, ja — tiedätkö, Minulla on oikeat ilveksen silmät — luin päällekirjoituksen: Ainoa kultaseni! — Jospa äiti sen tietäisi!"

Kreivitär tuli huoneeseen ja kutsui Konstanzea äidin luo, joka vielä viimeisen hetken ennen lähtöään tahtoi olla lapsensa kanssa kahden kesken.

"No?" kysyi kreivitär tyttäreltään Konstanzen mentyä.

"Äiti, hän on hir… hän on hyvin soma. Ja ihmeen kaunis. Sellaista kauneutta en ole ennen nähnytkään."

Äiti hymyili onnellisena; hänen lapsensa ei ollut koskaan ollut kateellinen.

"Meidän täytyy hänet pukea uudelleen. Lähipäiviksi laittakoon kamarineitsyt hänelle jotain kuntoon minun vaatevarastostani, sinun vaatteesi ovat hänelle liian lyhyitä ja ahtaita. Mene valikoimaan Luisen kanssa!"

Laulaen hyppeli Beatrix portaita ylös. Äidin vaatesäiliössä hän tarttui ensimmäisiin parhaisiin pukuihin mitä käsiinsä sai, ja vain kamarineitsyt Luisen tehokas silmälläpito sai aikaan, ettei nuorelle Konstanzelle valmistettu raskaita, suurin kuvin kirjailtuja silkkileninkejä, vaan yksinkertaisia, heleitä pukuja. Siinä toivossa, että saisi jo huomenna nähdä kauniin kasvattisisarensa niin suloisessa asussa kuin suinkin, otti Beatrix neulan ja sakset käsiinsä, ja auttoi neulomisessa niin suurella innolla ja taitamattomuudella, että kamarineitsyen täytyi lopulta pyytää häntä lopettamaan —.

Niinä päivinä oli kreivittärellä paljon hommaa. Ensiksi täytyi rouva Waldau laittaa matkalle, sitten järjestää Konstanzelle kuntoon Beatrixin huoneen viereinen huone; myöskin majoitusvieraille piti järjestellä yhtä ja toista. Linnan keskusta, joka pyöreästi kaareutui päätyihin päin, sisälsi alikerroksessa suuren salin ja sisäänkäytävän, ensimmäisen kerroksen takaosassa oli kreivittären makuu- ja vaatehuoneet sekä kylpyhuone, etuosassa oli eräs pyöreähkö, pieneksi torniksi terävästi suipponeva huone, jota sanottiin "kappeliksi" ja jota käytettiin vakavissa perhetapahtumissa. Oikealta vei käytävä asuinhuoneisiin, joista viimeinen, ruokasali, liittyi suureen saliin. Vasemmalla puolen oli neiti v. Allmerin valtakunta. Asuinhuoneitten yläpuolella oli Beatrixilla kaksi huonetta puistoon päin, kun taas vierassuojat oli etupuolella. Bothon huoneitten asema oli päinvastainen: täällä oli Botho järjestänyt itselleen huoneet linnan pihaan päin, ja vierashuoneet olivat puistoon päin.

Tällainen tilan paljous teki kreivittärelle mahdolliseksi ottaa vastaan joukon upseereita, ja silti vielä säilyttää huoneita vapaaherra v. Beulwitzin ja prinssi Leopoldin mahdollisen käynnin varalle.

Juuri kun kreivitär Dorothean ja Wohlersin kanssa parhaillaan tarkasteli ruokasäiliön varastoja, syöksyi Beatrix sisään.

"Pantin, äiti, Pantin!" hihkui hän.

"Miten kiusallista — juuri nyt — minä en ota ketään vastaan", sanoi kreivitär päättäväisesti. Hän tunsi olevansa epäystävällisellä tai ei ainakaan rakastettavalla tuulella. Toisaalta hän ei voinut ilman muuta käskeä vierasta pois.

Jo tuli Jack vajavaisesti liikkuvine jalkoineen kellarikerroksen portaita alas, käyntikortti hopeaisella tarjottimella.

"Tahdotko sinä, rakas Dorothea, pitää vieraasta huolta? Beatrix voi olla mukana", virkkoi kreivitär. "Viekää rouva paroonitar salonkiin!"

Jack asteli hyvin harkitussa tahdissa takaisin käytävään.

"Liika nopeus", oli hänen tapanaan teroittaa hänen alaisensa Antonin kalloon, "voisi herättää vieraissa sen luulon, että heidän tulonsa tuottaa meille suurtakin iloa. Siihen me olemme liian ylhäisiä. Mutta me olemme myöskin liian ylhäisiä antaaksemme jonkun odottaa, siispä: ei liian hitaasti." Hän ilmoitti käytävässä odottavalle paroonittaren vanhalle palvelijalle, että herrasväki kutsuu sisään.

Paroonitar oli keskikokoa pitempi ja sangen solakka. Hänen piirteensä olivat säännölliset. Hänen tummat silmänsä eivät ainakaan tällä hetkellä näyttäneet suurilta eivätkä myöskään erikoisemmin ilmeikkäiltä. Pienen hatun alta aaltoili tumma tukka.

Erittäin kunnioittavasti vei Jack vieraan etummaisten huoneitten läpi. Salonkiin saavuttua pyysi hän vierasta armollisesti istumaan, naiset tulisivat heti. Paroonitar tuskin ehti hieman tarkastella huonetta ja ihailla sen rauhallisia väriyhdistelmiä, kun jo ruokasalista tulivat Dorothea ja Beatrix. Paroonitar seisoi flyygelin ääressä, keskellä huonetta. Hieno puna kohosi hänen kasvoillensa, hänen sydämensä kiihkeä tykintä hidastui nopeasti — kreivitär ei ollut tullut.

"Serkkuni, kreivitär Allmer", alkoi Dorothea, "on ikävä kyllä, monien taloushuoliensa vuoksi estetty tänään tulemasta teitä tervehtimään, rouva paroonitar. Nuori kreivitär ja minä pyydämme teitä siitä syystä tyytymään meidän seuraamme."

Sitten kuin molemmin puolin oli tehty syvä kumarrus, pyysi Dorothea istumaan. Hän piti tarpeettomana puhua itsestään mitään; hän oli vakuutettu, että paroonitar oli saanut tarkat tiedot Allmershofin asukkaiden nimistä ja asemasta, samoin kuin Dorotheakin puolestaan tiesi kaikki ulkonaiset seikat huvilan asukkaista.

"Valitan siis, että valitsin käynnilleni onnettoman päivän", sanoi paroonitar.

Dorothea kertoi talousvelvollisuuksien syistä, ja pääsi siitä mukavasti siirtymään majoitusvieras-aiheeseen. Välinpitämättömällä äänellä ja kohteliain ilmein keskustelivat molemmat naiset maailman tavallisimmista asioista. Beatrix ei avannut suutansa. Mutta hänen silmänsä tutkivat ahnaalla mielenkiinnolla kalpean, välinpitämättömältä näyttävän paroonittaren kasvoja. Siinä oli vihdoinkin ilmestys sieltä etäisestä, pauhaavasta, iloisesta maailmasta, jonne Beatrixiä niin kiihkeästi halutti. Siinä oli juhlittu kaunotar, paljon kysytty rouva, nainen, jolla oli kadehdittava onni olla arvon ja rikkauden ohella myöskin riippumaton. Siltä hän näytti.

Oikeastaan ei häikäisevän kaunis, eikä ollenkaan loistava; hän ei puhunut nopeasti, eivätkä hänen sanansa olleet erikoisen henkeviä. Silti ei Beatrix tuntenut pettyneensä. Hän olisi voinut loppumattomasti katsella paroonitarta, toivonut iankaikkisesti saavansa kuunnella tuon epäselvän äänen sointia.

Miten pian vieras nousi ja jätti hyvästit! Oh, hänen olisi vielä pitänyt jäädä. Hiljaa käveli Beatrix molempien naisten perässä huoneen läpi. Ovella lausui Dorothea jäähyväiset. Taas kumarrettiin jäykästi. Sitten loi paroonitar täyteläisen katseensa Beatrixiin, samalla kuin hymy ensi kertaa kirkasti hänen värittömiä kasvojaan! Beatrix siitä aivan huumautui.

"Ei ollut äidille mikään vahinko", päätteli Dorothea, kun ovi tuskin vielä oli ennättänyt sulkeutua vieraan jälestä, "paroonitar on itse arvokkuus, se hänelle myönnettäköön, mutta sellaista tyhjyyden, kyllästymisen ilmettä en ole vielä milloinkaan nähnyt. En tiedä, siinä ihmisessä on jotakin, joka on minulle kerrassaan vastenmielistä."

"Kuinka voit noin sanoa!" huudahti Beatrix, "hänessä on jotain salaperäistä, jotain suurenmoista. Ja entäs silmät!"

"Tuskin hän niillä ketään katselikaan. Muutoin istuin taaskin sinun puolestasi kuin hiilillä. Ensinnäkin sinä melkein hypit tuolillasi, toiseksi sinä tuijotit aivan tahdittomasti paroonitarta, ja kolmanneksi oli rintasolkesi kaulassasi ihan vinossa."

"Kunhan vaan ajatukseni ovat suorassa."

"Beatrix! Sinä olet pahankurinen. Botho ei tuollaista suvaitsisi."

"Niin, Botho — se rakas Botho —, sen sinä aina tuot esiin."

"No", kysyi kreivitär, joka tulollaan keskeytti kinan, "miten hän teitä miellytti?"

"Ei ollenkaan. Hänessä on jotakin kuollutta", sanoi Dorothea.

"Hirmuisesti. Hän on äärettömän mielenkiintoinen", huusi Beatrix.

"Näin erilaisten arvostelujen johdosta en voi muuta kuin odottaa, kunnes voin itse ottaa asiasta selvän", arveli kreivitär.

Tämä päivä kului Beatrixista sangen hitaasti, huolimatta monista pienistä tapahtumista ja kaikkien linnanasukkaiden kiireellisestä touhusta. Konstanze, joka oli saanut luvan pysytellä tämän päivää huoneessaan tavaroitaan järjestelemässä, näyttäytyi vain illallisilla. Sitten menivät tytöt yhdessä nukkumaan vierekkäin oleviin huoneisiinsa. Kun Beatrix oli jo melkein riisuutunut, pälkähti jotain hänen päähänsä.

"Kuulehan", sanoi hän, aukaisten välioven, "oletko myöskin arka?"

"Ah kyllä", valitti Konstanze, "en ole koko elämäni aikana viettänyt ainoatakaan yötä yksinäni."

"Niinkö; ovi voi jäädä auki. Jos kuulet jonkinlaista naputusta, älä pelästy. On ruvennut tuulemaan, ja silloin pitää tuuliviiri tornissa ilvettään."

Valot sammuivat. Beatrix ei voinut iloisesta maltittomuudesta nukkua. Viereisestä huoneesta kuuluva nyyhkyttävä ääni sai hänet mietteistään hereille. Hän ponnahti ylös vuoteestaan, sipsutteli paljain jaloin Konstanzen vuoteen luo, istuutui sen reunalle ja pyysi rukoilevasti, samalla kuin hän molemmin käsin hyväili itkevän kosteita poskia:

"Älä ole suruissasi! On kyllä hirveätä, että äitisi täytyi matkustaa niin kauas luotasi. Mutta katsos, minunkin äitiäni tulet rakastamaan. Kaikki kunnioittavat häntä. Hän toruu toisinaan — no, niinhän kaikki äidit tekevät. Mutta oikeastaan hän noudattaa tahtoani kaikessa ja on niin hyvä, niin hyvä. Hän näyttää minusta usein joltain korkeammalta olennolta."

"Niin", sanoi Konstanze hartaasti. "Minä ihailen häntä. Minä voisin kuolla hänen puolestaan."

"No niin, älä sitten enää itke!"

Beatrix pujahti takaisin vuoteeseensa.

Ei, itkemiseen ei uusi perheenjäsen saanut seuraavina päivinä ollenkaan aikaa. Muistoa onnettomasta äidistään täytyi hänen tästä lähtien suojella sydämessään kuin jotakin salaisuutta. Aamusta iltaan oli niin paljon puuhaa. Kukaan ei myöskään milloinkaan kysellyt niistä kirjeistä, joita Konstanze sai kerran viikossa. Oli kuin tyttö olisi noin vaan pilvistä linnaan pudonnut, niinkuin eivät häntä mitkään siteet olisi sitoneet tätä taloa kauemmas.

Jo ensimmäisenä aamuna valvoi Dorothea-neiti henkilökohtaisesti sisarentyttärensä vaatetusta. Uutta pukua ei kamari-neitsyt ollut saanut valmiiksi, mutta Konstanze näytti oman vaatevarastonsa parhaimmassa puvussa, tumman-sinisessä pumpulileningissä, niin sievältä ja ennen kaikkea niin aistikkaasta puetulta, että Dorothea sanoi kiitellen:

"Toivon sinut aina noin näkeväni! Ja jos tahdot tulla hyödylliseksi, varo Beatrixia. Hän pakenee kamarineitsyen käsistä usein kauhistuttavassa tilassa."

Siitä saakka auttoi nuori tyttö tänään ja aina vast'edeskin talon tytärtä pukeutumisessa. Hänellä oli tuollainen naiselle ominainen kyky koristaa aistikkaasti itsensä ja muut parilla kukalla tai kiinnittämällä jonkin pitsin tai hunnun. Niinpä hän tänäänkin sitaisi ruusukimpun ja pisti sen Beatrixin vyöhön, sillä aikaa kuin tämä järjesti kaulalleen pitsiliinaa. Näiden somistuspuuhien uhri päästi tällöin epätoivoisia huokauksia kärsimättömyydestä ja juoksi, heti kun hänet oli saatu valmiiksi, alas puutarhaan.

Yötuuli oli ajanut taivaalle pilviä; sataa tihuutti herkeämättä. Siitä huolimatta Beatrix juoksenteli puiston reunassa sinne tänne. Turhaan. Mutta tornin ikkunasta saattoi jotakin nähdä. Päätä pahkaa sinne. Kun Beatrix oli vihdoinkin saanut päänsä tukituksi pyöreästä ikkunasta ulos, jolloin hänen koko ruumiinsa makasi katonkannattimen pölyisellä hirsikerralla, äkkäsi hän kaukana ajotiellä, joka mutkitellen luikerteli Allmershofiin päin, pitkän marssivan joukon aaltomaisesti liikehtivän linjan. Hurraa! Sotilaat. Ne tulivat yhä lähemmäksi. — Siellä heilahteli yksi jono — se oli se pataljoona, joka poikkesi maantieltä asettuakseen kylään ja Allmershofin linnaan. Beatrix seurasi sitä silmillään. Kun se lähestyi linnaa, juoksi häh portaita alas ja tuli käytävään juuri, kun pataljoona aseet kalskahdellen astui linnan pihaan.

Pataljoona, jonka edessä kulki majuri adjutantteineen, marssi puoliympyrän muotoisessa juhlakulussa avaraan pihaan. Sitten nosti rykmentin rumpali uhkaavasti kultanauhoin koristettua puikkoaan, ja kaikui komento: "Koko rykmentti seis! Alas ratsuilta!"

Majuri v. Beulwitz laskeutui korkean konkarinsa selästä niin nopeasti, kuin hänen pieni pyöreä vartalonsa vaan salli. Hänen esimerkkiään noudattivat muut, ja upseeriensa seuraamana astui majuri käytävään.

Ruhtinattaren suosiollisella hymyllä toivotti linnan valtijatar hänet ja upseerit tervetulleiksi; majuri esitteli ne upseerit, joita linnan väki ei vielä tuntenut, ja naiset tervehtivät heitä kohteliaasti. Sitten esitteli kreivitär serkkunsa, neiti von Allmerin, tyttärensä — hänen nimeään mainitessaan pysähtyi hän sekunniksi ja katsoi Beatrixiin kauhistuneena — ja kasvattityttärensä Konstanze Waldaun. Sen yleisen melun vallitessa, jonka aiheutti lähtö huoneisiin ja kortteereihin linnaan ja linnan ulkopuolelle, veti Konstanze ystävättärensä mukanaan huoneeseensa. Onnettoman Beatrixin puku oli täynnä pölyä ja hämähäkin verkkoja; ruusukimppu oli katkennut, pitsiliina repaleina.

"Ah", sanoi hän huolettomasti, "sitä ei kukaan huomannut". —

Tällä välin tervehti kreivitär poikaansa, jota hän suutelemistaan suuteli, aivan kuin he olisivat vuosikausia olleet erossa. Kreivitär työnsi hänet hellästi luotansa.

"Botho, sinähän kuljetat koko maantietä mukanasi."

Botho katsoi vaatteisiinsa. Hänen housunlahkeensa olivat pistetyt korkeavartisiin saappaisiin, jotka eivät tietenkään olleet salonkikunnossa.

"Minä riennän tekemään itseäni ihmisen näköiseksi. Oh, äiti, kuinka olenkaan iloinen! Nyt jään kotiin. Vielä kolme päivää täytyy minun olla poissa: pataljoonan mukana kasarmipaikkaan takaisin — yksi päivä; toisena: tehdä lopputili; kolmantena: lentää tänne."

Miten autuaaksi pojan ilo kreivittären tekikään! Tässäkin haihtui häneltä yksi huoli kuin leikkien vaan. Hän oli sisimmässään nimittäin hieman pelännyt, että nuori mies, jolle nimen ja rikkauden nojalla olivat kaikki suurten kaupunkien huvitukset avoinna, ei olisi vielä saanut niistä tarpeekseen, vaan palaisi vastenmielisesti Allmershofiin. Ja nyt tämä ilo, tämä suorastaan intohimoinen ihastus!

Ovella käännähti Botho vielä kerran ympäri. "Konstanze Waldausta et ole minulle mitään kertonut. Miten se on käsitettävä, toissapäivänä et puhunut siitä vielä mitään."

"Seikkaperäisemmin myöhemmin. Sinä tulet olemaan minuun tyytyväinen.
Älä vaan rakastu siihen kauniiseen tyttöön", Sanoi kreivitär hilpeästi.

"Onko hän kaunis? En huomannut sitä."

Kun Botho asteli vihellellen yläkerran käytävää pitkin, joka näkyi pitkin pituuttaan toisesta päästä toiseen, huomasi hän Schmettaun Beatrixin oven edessä.

"Schmettau!" huusi hän.

Huudettu tuli reippaasti.

"Sisaresi tahtoi minua ohimennen haastatella. Tahdottiin tietää, oliko joku huomannut hänen vaatteittensa tilaa. Minä valehtelin hänelle, että Lobedan oli sanonut naisen lakkaavan hänelle olemasta, jos hän tietäisi, että hän on huolimaton. Tietysti joutuu nyt Lobedan aivan epäsuosioon."

"Günther", sanoi nuori kreivi, kun he vieretysten astuivat huoneisiinsa, "en ole pannut merkille, ketkä upseerit tulivat asumaan Pantinin huvilaan. Voitko sanoa sen minulle?"

"Kapteeni Santen ja luutnantti Kühne, mutta äitisi pyysi heitä käymään täällä syömässä."

"Kiitän sinua. Näkemiin. Luulen, että nyt nukun hyvin."

"Etkö halua ensin jotain haukata? Äitisi järjesti minun huoneeseeni tarjoilupöydän meitä kaikkia varten."

"Kiitos — palvelijani saa noutaa minulle jotakin." Sitten meni Botho huoneustoonsa.

Siihen kuului kolme huonetta: makuu-, työ- ja tupakkahuone. Kreivitär oli antanut tuoda tänne pojalleen, kun tämä täytti kahdeksantoista vuotta, miesvainajansa huonekalut. Keskimmäisessä, työhuoneessa, riippui kahden ikkunan välissä olevan kirjoituspöydän yläpuolella luonnollisen kokoinen öljymaalaus kreivistä.

Sillä aikaa kuin Botho makuuhuoneessa riisuutui palvelijansa auttamana, mietti hän samalla erästä kiusallista kysymystä. Millä hinnalla hyvänsä täytyi hänen tänään lähettää kirjelippu huvilaan. Uskoa hänen palvelijansa huostaan, jota muut haukkuivat harjoituksissa "härkäpääksi", jokin viesti, oli lievimmin sanottuna uskallettua. Kapteeni v. Santen ei laskisi ainoatakaan sotamiestä ohitsensa kysymättä: "Mistä, minne?" Varmasti, sitäkin varmemmin, mitä enemmän häntä kieltäisi, kertoisi poika irvistellen, että nuori kreivi oli hänet lähettänyt toimittamaan erästä sangen tärkeää asiaa paroonitar Pantinin luo. Mennäkö mieluummin itse? Kaikeksi onnettomuudeksi olivat Santen ja Kühne hänelle niin vieraita, ettei hän mitenkään olisi voinut tulla muka katsomaan heidän asuntoaan.

Silloin muistui hänen mieleensä Jack. Jack oli täällä neljän vuoden aikana näyttäytynyt täysin rehelliseksi. Ei ollut valitsemisen varaa — myöskin tulevaisuutta varten tarvitsi Botho miehen, johon saattoi luottaa.

"Mene alas", sanoi hän palvelijalleen, "kysy siellä Jackia, hän tulkoon tänne!"

Sitten hän istuutui kirjoituspöydän ääreen.

"Kallis Lydia", kirjoitti hän, "koetan jos suinkin mahdollista tulla luoksesi kello kuuden aikana, kun täällä vielä kaikki ovat jälkiruualla. Bothosi."

Jack astui sisään juuri kun hänen herransa sulki kirjettä sinetillä. Hän hämmästyi melkolailla, kun huomasi itseään pitkään katseltavan, ikäänkuin hän olisi joku aivan uusi ilmiö. Ja tosiaankin, nyt vasta tuli Botho ajatelleeksi, mitkä seikat olivat tuon miehen saaneet tulemaan tänne, tuon miehen, joka oivallisesti koulittuine kamaripalvelijan luonteineen oli ilmeisesti kovin mieltynyt elämäntehtäväänsä.

"Teillä oli kait aikaisemmin Berliinissä ja sittemmin Pietarissa paikka suurissa taloissa? Mikä sai teidät, Jack, vetäytymään meklenburgilaisen ritaritilan maalaisyksinäisyyteen?" kysyi Botho leikkisän hyväntahtoisesti.

"Terveydelliset ja ansio-näkökohdat, herra kreivi. Pietarissa kysyttiin kumpaakin hiukan liiaksi", sanoi Jack omasta mielestään mitä hienoimmin hymyillen.

"Joka tapauksessa te ette ole siellä vietetyn elämänne aikana unohtanut, ettei kaikkia asioita voi käsitellä eikä niistä puhua huolettomalla avomielisyydellä, kuten Allmershofin linnassa ja kylässä on tapana palvelusväen ja paikkakuntalaisten keskuudessa", sanoi Botho terävästi Jackia katsellen.

"Jos herra kreivi soisi minulle sen kunnian, että uskoisi minun toimitettavakseni jonkin salaisen tehtävän, tulisi herra kreivi siihen kokemukseen, etten ole kömpelö ja että osaan olla vaiti kuin muuri", virkkoi Jack vakavasti.

"Tunnetteko tien Pantinin huvilaan?" kysyi Botho muitta mutkitta. Hän ei oikein osannut lähestyä päämääräänsä ja — omituista — hänellä oli se tunne, että kamaripalvelija oli tässä kohden häntä paljon ylivoimaisempi, mitä kokemukseen tuli.

Jack oivalsikin tosiaan silmänräpäyksessä kaikki, aivan kuin kreivi olisi hänelle kaiken tunnustanut. Hän myhäili onnellisena.

"Herra kreivi", vastasi hän, "olen ollut linnassa neljä vuotta ja tunnen tiet ja polut peninkulmittain. Eilen, kun rouva paroonitar Pantin kävi täällä vieraisilla, oli minulla onni ilmoittaa hänet. Rouva kreivitär oli estetty, neiti ja armollisin nuori kreivitär ottivat hänet vastaan" — tämän hän kertoi, koska hän luuli, ettei hänen herransa sitä vielä tietänyt ja että se oli hänelle tärkeätä. Siinä hän ei pettynytkään. "Jos rouva paroonitar on se", jatkoi hän, "jolle minun on vietävä viesti herra kreiviltä, niin pyytäisin vain saada kysyä, tulenko sen matkan useamminkin tekemään?"

"Todennäköisesti. Luultavasti", sanoi Botho, puolittain neuvottomana ja puolittain huvitettuna. "Ja toistaiseksi — toivottavasti vain lyhyen aikaa — ei kenenkään muun palvelusväestä tarvitse näistä käynneistä tietää mitään."

Se on saksaksi: kreivittären ei tule sitä tietää, tuumi Jack tyytyväisenä itsekseen ja sanoi:

"Siihen voitte luottaa, herra kreivi!"

Botho ojensi hänelle kirjeen, Jack huomasi kyllä, hieman vapisevin käsin. Isällisen-hyväntahtoisesti katsoi hän viisaaksi lisätä muutamilla hellillä neuvoilla nuoren herransa luottamusta, mikä tällaisissa asioissa oli tuiki tarpeellista. Iloisin, ylpein askelin meni hän ensin huoneeseensa, joka oli rakennuksen ulokkeessa, kirjoitti siellä pitkän kirjeen mitä tarkimpine ohjeineen Berliinissä oleskelevalle sisarelleen, joka hiljattain oli eronnut monivuotisesta kamarineitsyt-toimestaan, ja sitten hän meni puiston reunaa pitkin, peltojen poikki, päästäkseen metsään, jonka tuonpuoleisella mereen Pettävällä reunalla huvila oli.

Hän tunsi itsensä ensimmäistä keltaa tyytyväiseksi neljän vuoden aikana: Ehdoinkin sai hän taas tuntea toimensa runollisuutta.

IV.

Tilavan ruokasalin pöydän ympäriltä kuului iloista puheensorinaa ja naurua. Kreivitär johti puhetta, hänen vasemmalla puolellaan istui majuri v. Beulwitz. Upseerien joukosta olivat neljä naista valinneet itselleen arvojärjestyksen mukaan pöytäkumppaninsa. Dorothea istui kahden kapteenin välissä, Beatrix Schmettaun ja Lobedanin välissä, kun taas Konstanze istui pöydän alapäässä Bothon ja erään aivan nuoren, siron luutnantin välissä.

Lobedan ei voinut millään keinolla päästä iloisempaan keskusteluun Beatrixin kanssa, vaikka kuinka ponnisteli. Jokaisen kohteliaisuuden tyttö keskeytti, huomauttamalla, että herra upseeri pani liian suurta arvoa ulkonaisille seikoille. Lobedan ei osannut tätä epäsuosiota millään selittää. Güntherin silmien lystikäs välkähdys sai Lobedanin vihdoin vainuamaan, että häntä oli mustattu nuorelle kreivittärelle. Se oli hänen tehtävänänsä — nyt siitä huolimatta voittaa! Nyt vasta oikein näyttää, mihin hän, joka loppumattomien juttujensa ja muistelmiensa takia oli kasarmipaikan suosituimpia upseereita, kauniista Güntheristä huolimatta pystyi. Kahden luutnantin välinen kilpailu tuotti Beatrixille suurta tyydytystä, ja hänen naurunsa raikui joskus niin heleästi yli pöydän, että kreivitär vilkaisi häneen onnellisena, mutta Dorothea sitävastoin hieman paheksuen.

Konstanze, joka ensimmäistä kertaa elämässään oli tällaisessa seurassa, oli tuskin tietoinen niistä ihastuneista silmäyksistä, joita häneen luotiin. Hän oli hiukan hätäinen puheessaan ja käytöksessään ja hänelle oli täysi työ hoidella kumpaakin naapuriansa. Pieni luutnantti hänen vasemmalla puolellaan ponnisteli päästäkseen neuvottomuudestaan. Tämä oli hänen ensimmäinen kenttäharjoituksensa ja ensimmäistä kertaa hän sen aikana asui suuressa talossa. Hän olisi mielellään halunnut esiintyä reippaana liehittelijänä, välttääkseen tovereitten hilpeätä härnäilemistä, mutta onneton tapa punastua, kun joku nainen katsoi häneen, ei sallinut hänen käyttäytyä vapaasti Konstanzen vieressä.

Ja Konstanzella oli tuollainen kirottu tapa töllistellä ihmistä suoraan silmiin. Mutta kun hintelä Frankenstein hoksasi, että Lobedan hänen kustannuksellaan laski leikkiä nuoren kreivittären kanssa, hän sydämessään kiroillen kulautti punaviiniä kurkkuunsa lasin toisensa jälkeen ja jätti naapurittarensa tyyten talon pojan huostaan.

Botho oli kuumeisen-vilkas. Hän odotti aterian loppumista rajulla kärsimättömyydellä. Jack oli hänelle ilmoittanut, juuri kun käytiin pöytään, että paroonitar oli omakätisesti ottanut kirjeen vastaan ja pyytänyt hänen sanomaan, että hetki oli sopiva. Tämän kuultuaan Botho teki heti viattoman poistumissuunnitelman, sillä kun hänen täytyi täällä näytellä talon isännän osaa, ei hän voinut ilman muuta jättää vieraita ja äitiään. Pysyttääkseen mielensä siihen saakka reippaana, alkoi hän tuttavallisella äänellä laskea leikkiä Konstanzen kanssa.

"Minun pitäisi olla äkäinen", sanoi hän kerran, hymyillen sinisillä silmillään Konstanzelle, "että äiti antoi minulle vielä yhden sisaren. Yksi on jo minua tarpeeksi rääkännyt, nyt tulette te minua julmasti hallitsemaan. Mutta rohkea mies perääntyy urhoollisesti: minä pakenen ja olen kaiket päivät ulkona metsästämässä."

"Miten ikävää minulle ajatella että olen tullut rauhanhäiritsijäksi kotiinne!" sanoi Konstanze vakavasti huolissaan.

"Taivas — ettekö te leikkiä ymmärrä? Tekö rauhanhäiritsijä? Frankenstein, ratkaiskaa, näyttääkö serkkuni siltä? Kaunis, vakava ja rauhaa säteilevä kuin keruubi! Todellakin, Konstanze, voi kuvitella teitä paratiisin vartijaksi säihkyvä miekka kädessä. Te ette näytä siltä, kuin päästäisitte jonkun sisään ilman passitarkastusta."

Botho katsoi häntä syvälle silmiin — hän näki ja ei nähnyt, sillä hänen henkinen katseensa syventyi samassa eräisiin toisiin, tummiin, säihkyviin silmiin. Hän kohotti lasinsa.

"Emmekö juo hyvän ystävyyden maljaa, emmekö tee liittoa, joka kestää läpi elämän ja kuoleman? Te olette aina minun puolellani Beatrixia vastaan ja minä olen teidän ritarinne, jos esimerkiksi tämä Frankenstein rohkenisi sanoa teille liian paljon teidän kauniista silmistänne."

Frankenstein tahtoi sanoa jonkin "pistävän" huomautuksen, mutta ikävä kyllä, hän keksi sellaisen vasta hetkistä myöhemmin; hän nyt siis vain punastui ja kaatoi lasinsa täyteen. Konstanze punastui myöskin ja kilisteli hymyillen lasia Bothon kanssa.

Se oli tuollaista uneksivaa, neuvotonta hymyä, joka väreili hänen huulillaan, sydämessään tuntemansa onnen aavistuksen heijastuksena.

"Elämässä ja kuolemassa? Ei, minun koko olentonihan kuuluu teidän äidillenne, teidän suurelle, hyvälle äidillenne", sanoi hän hiljaa.

Huimapäisyydessään valtasi Bothon äkkiä ankara mielenliikutus. Hän puristi kiihkeästi tytön kättä…

"Niin, äitini on suuri ja hyvä. Hän on sellainen — toivottavasti — kun tulee esille elämäni suurin kysymys! Voittakaa puolellenne hänen rakkautensa; minulle voisi jonakin päivänä olla suuriarvoista omistaa äitini rinnalla noin rakastettava puolustaja!"

Vapisten katsoi Konstanze häneen. Hän ei voinut, hän ei uskaltanut Bothon sanoja selittää. Bothon kuuma katse, hänen kädenpuristuksensa saattoivat hänet hämille.

Hän ei vastannut mitään. Hänen kylmä kätensä liukui pois Bothon kädestä. Mutta Bothon ajatukset riensivät lentäen eteenpäin. Hänen kätensä — se oli sotapalveluksessa tullut jonkun verran leveämmäksi ja miehekkäämmäksi, mutta oli silti valkoinen ja hyvin hoidettu —, hänen kätensä tempasi kellon sotilastakin taskusta. Se oli puoli kuusi. Hän ponnahti ylös, riensi äitinsä luo ja kuiskasi hänen korvaansa:

"Kello kuuden aikana on komppanioilla nimenhuuto linnanpihalla ja kylän torilla. Luulen, ettei jokainen luutnantti saa sitä jättää jonkun vääpelin tehtäväksi; Santen ainakin on tarkka. Käske nousemaan pöydästä, äiti!"

Kreivitär nyökkäsi suostumuksen merkiksi. Kun Botho oli menossa paikalleen takaisin, pysäytti Dorothea hänet. "No, rakkaani — minua et tänään huomaakaan?"

Botho suuteli kättä, joka oli häntä jo niin monien vuosien kuluessa suurella hellyydellä hyväillyt.

"Minä näin, täti, että sinä istuit herra von Santenin vieressä, ja niiden mielipiteiden johdosta, jotka hän eilen sinusta lausui, en voinut ajatella, että hän soisi sinulle aikaa huomata poikastasi", kuiskasi Botho veikeästi hänen korvaansa.

Kreivitär nousi ylös, samoin kaikki muut.

"Niitä herroja, jotka polttavat, pyydän oleksimaan täällä mielensä mukaan. Kahvi tuodaan viereiseen salonkiin. Kuulkaahan, rakas majuri, sade rapisee ikkunan ruutuja vastaan; onko isänmaalle niin tärkeätä, että teidän nuoret upseerinne toimittavat itse nimenhuudon?"

"Toimitus kestää kymmenen minuuttia; Schmettau, Frankenstein ja Kühne täyttävät mielellään velvollisuutensa."

"Ja kun Frankenstein ei vieläkään voi sietää tupakoimista, mutta ilman minua on salongissa kuin imettäjää vailla oleva rintalapsi", kuiskasi Lobedan takaapäin pienen luutnantin korvaan, "on hän iloinen, päästessään palveluksen varjolla pälkähästä".

"Minun mieleeni voisi kerran juolahtaa käsittää teidän härnäyksenne yllytykseksi", sanoi Frankenstein puoliääneen.

"Pidä häntä silmällä, Schmettau", jatkoi Lobedan edelleen, "eikö nuori kreivitär ole oikeassa? Mantelin kaksoishedelmän asemesta, jonka minä hänelle hävisin, toivoo hän itselleen pikku luutnantin värikkäästä polttosavesta valmistettuna koristeena. Frankenstein, voipa olla mahdollista että me vielä joskus tappelemme, te olette tehnyt vaikutuksen — vaikutuksen!"

Schmettau veti pienen luutnantin mukanaan pois, Botho seurasi heitä.

"Kuules, Günther", sanoi Botho vilpittömin ilmein, "iltahuudon perästä minä tahdon tarkastaa kaikki asunnot kylässä. Jos joku kysyy minua, ilmoita, että olen estetty ja hoitele sinä minun puolestani isännän tehtäviä tovereittesi keskuudessa."

"Sen vaivan voit itseltäsi säästää, poikaseni, asunnot on jo tarkastettu."

"Minun, niin sanoakseni tilanherrana ja samalla toverina, pitää siellä täällä näyttäytyä sotilaille."

"Kuten tahdot", sanoi Schmettau hyväntahtoisesti, "majuri näkee mielellään, jos yksi teikäläisistä, jotka kannatte kuninkaan takkia, osoittaa tasa-arvoisuutta." —

Linnan pihalla seisoivat komppaniat pitkissä riveissä; jokaisen miehen edessä maassa oli kunkin laukku, ja kaikkivaltiaan vääpelin edessä pitivät miehet viittoja levällään tarkastusta varten, kun upseerit Bothon seuraamana tulivat ulos.

Äkillinen siirtyminen valaistusta ruokasalista, missä tuntui kukkien, viinin, ruokien ja hajuvesien tuoksua, kylmän-kosteaan ulkoilmaan, vaikutti erittäinkin pieneen Frankensteiniin pahasti. Jokseenkin runsaasti nautittu punaviini kihosi äkkiä hänen päähänsä. Hän tarttui Schmettaun käsivarteen.

"Teidän pitäisi seurata Allmeria", huusi luutnantti; "teille olisi sangen terveellistä juoksennella sinne tänne tunnin verran sateessa".

"Vie hänet mieluummin huoneeseen ja anna hänen selvitellä päätänsä!" arveli Botho.

Onneksi osoitti Frankenstein iltahuudon päätyttyä enemmän nukkumisen kuin kävelyn oireita, ja Botho pujahti kiireesti pois.

Hän kulki pitkin kenttätietä, joka vei puiston reunaa pitkin ketojen yli niin sanottuun Dossower-lahteen, Trave-joen laajaan aukeamaan, joka jo ennen joen suuta ilmoitti meren läheisyyden. Pian poikkesi hän oikealle, saapuakseen Priwallin hiekkaisen tasanko-niemekkeen yli, joka erottaa lahden merestä ja on Travemünden kylpylää vastapäätä, Pantinin huvilaan.

Askelin, jotka muistuttivat juoksua, kiiruhti hän kohti onnea, sitä onnea, joka hänestä oli kaukana maailmassa tuntunut nautinnolta, riemunlahjalta ja joka hänestä täällä, kotiseudun maaperässä, tuntui yhtäkkiä omistukselta, oikeudelta, ihanalta elämän sisällöltä.

Nyt riensi hän lyhyen pyökkimetsä-alueen läpi, joka, kuuluen huvilalle, muistutti enemmän puistoa kuin metsää. Pieni tallirakennus sukeltautui hänen eteensä, hän meni sen ohitse. Hän tuli pieneen kukkatarhaan, joka ympäröi valkoista huvilaa. Miten kylmänä seisoikaan tuo valoisa, italialaiseen tyyliin rakennettu huvila, jonka ilottoman taustan muodostivat nyt sateen liottamat kedot ja metsät!

Talon ovi avautui hänelle; pikaisesti tervehdittyään riensi hän harmaapäisen palvelijan ohi, kuuli tämän lausuvan vain "ylhäällä" ja lensi ylös portaita, jotka veivät eteisestä huvilan ensimmäiseen ja ainoaan kerrokseen.

Ylhäällä, puoleksi avatulla ovella seisoi paroonitar Lydia Pantin. Hän ojensi Bothoa vastaan kätensä, veti hänet sisään, ja ihastuksesta suunniltaan peitti Botho käden — tuon kapean, valkoisen käden — suudelmilla.

"Botho — hupsu lapsi", sanoi hän sulkien silmänsä, "ole toki järkevä!"

"Anna hupsuuteni olla! Vielä olen sinun lapsesi. Pian tahdon tulla sinun herraksesi."

Lydia nauroi. Olisipa Dorothea nähnyt hänet juuri tällä hetkellä: hänen kasvonsa olivat nuorekkaat, iloiset, eloisat!

"Tule, sinun täytyy minulle kertoa, miten panet asian alulle!"

Lydia painautui suureen, syvään nojatuoliin, joka oli lähellä ainoata kolmiosaista ikkunaa. Botho istuutui jakkaralle, joka oli pörröisen karhuntaljan päällä aivan hänen vieressään.

"Ensiksi tahdon kuulla, oletko minua muistellut — miten majoittamisesi sujuu, miten sinua linnani, tätini Dorothea — mutta ennen kaikkea, miten minun sisareni miellytti. Ja etkö pelkää täällä meidän kolkossa, sateisessa seudussamme? Etkö kadu, että minun tähteni läksit suuresta kaupungista? Mutta kas — täällähän minä tapaan saman huoneen, kuin meillä oli Berliinissäkin."

Botho katseli ympärilleen. Neliskulmainen huone muistutti pesää, joka oli koristettu matoilla, topatuilla huonekaluilla ja verhoilla. Seinillä riippui muutamia vanhoja öljymaalauksia, jotka nyt, illan hämäryydessä, näyttivät yksitoikkoisia tapetteja vastaan hyvältä vaikuttavilta, pehmeiltä väriläiskiltä.

"Siinä monta kysymystä yhtä aikaa", sanoi hän hellästi Botholle, joka molemmin käsin puristi hänen sormiaan. "Sinua olen ajatellut herkeämättä. Yksinäisyys ja kotipuolesi rauhallinen vakavuus ovat tehneet minulle sanomattoman hyvää. Olen väsynyt meluun. Elämäni on lopussa. Sinä olet minun viimeinen auringonsäteeni. Minä katson ja ajattelen sinua ja olen niin tyytyväinen."

"Elämäsi alkaa uudestaan. Sinun pitää kuulua minulle heti. Mutta sano:
Beatrix, miellyttääkö hän sinua?"

"Tyttönen ei sanonut minulle sanaakaan. Mutta hänen silmissään paloi osanotto. Minä pidän hänestä; hänellä on silmät kuin sellaisella, joka tähystelee ilmaa nähdäkseen enemmän kuin mitä hänen rauhalleen on hyvä. Dorothea ei voi minua rakastaa, ei milloinkaan! Hänellä on kiviä kädessä, joilla hän tappaa kärsiviä tai onnellisia naisia, sillä hän ei ole kärsinyt, mutta ei myöskään onnea nauttinut. Ja äitisi sanotaan olevan niin ylpeän kuin onnelliset vain voivat olla; onko se totta?"

Bothon nuori sielu ei voinut täysin seurata hänen syviä silmäyksiään toisten naisten sieluun.

"Älä niin paljon kuvittele", pyysi hän, "äitini on suuri ja hyvä. Te tulette toisianne rakastamaan. Olen kuullut tänään linnassa sanottavan, että hän tekee tänne huomenna vastavierailunsa, todennäköisesti minun seurassani. Äiti ainakin lausui jotain siihen suuntaan, kun hän ruokapöydässä kysyi Santenilta ja Kühneltä, olivatko herrat tyytyväisiä asuntoonsa."

"Ja mitä he kummatkin sanoivat?" kysyi Lydia hymyillen.

"He ylistivät niitä huoneita, jotka olet luovuttanut heidän käytettävikseen huvilan alakerroksesta, he kiittivät myöskin aamiaista, joka heille tuotiin, mutta he pahoittelivat sitä seikkaa, ettet sinä ole näyttäytynyt, vaan vasta huomiseksi olet suonut kutsumattomille vieraillesi kunniatervehdyksen."

"Minä olin lapsellinen", sanoi Lydia nopeasti; ajattelehan, minä en tahtonut heitä nähdä, koska pelkäsin puhuvani heille sinusta".

"Rakkaani", kuiskasi Botho, "pian, eikö totta, pian voimme toisistamme puhua kaikille ihmisille!"

"Miksi", sanoi Lydia rauhattomasti, "mitä se muita liikuttaa!"

Sitten hän hymyili taas, kosketti veitikkamaisesti kapealla sormellaan
Bothon ylähuulen vaaleita parranhaivenia ja sanoi:

"Tuo sopii sinulle hyvin. Ne tietävät miestä. Tiedäthän, mitä Scheffe siitä sanoo, miksi me naiset sitä rakastamme. Sinun ei tarvitse muille kertoa, että sinua rakastetaan. Sinusta jo näkee sen."

"Oh, Lydia! Ei niin! Kuule minua! Kuin unessa olen minä elänyt aina siitä saakka kuin sinut ensi kerran kohtasin — muistatko vielä, se tapahtui Berliinissä, kreivitär Soyerin salongissa — minä olen sinua rakastanut enkä ole ajatellut loppua. Minä olen ottanut vastaan sinun vastarakkautesi ihmeen, kysymättä itseltäni, mitä olen siitä sinulle velkaa. Joskus ajattelin, että minun pitäisi kertoa kaikki äidilleni. Mutta kävin araksi äitini edessä, sillä minä — ylioppilas; minä — yksivuotis-vapaaehtoinen, vakavine, päättäväisine elämän suunnitelmineni — äiti olisi syystä kyllä vastustanut. Minähän olin vielä melkein poika. Mutta kymmenen päivän kuluttua minä panen tämän takin pois ja tulen isännäksi isäni linnaan. Ensi kuussa minä täytän kaksikymmentäkolme vuotta ja tulen siis päätöksieni herraksi. Silloin olen epäilemättä äitinikin silmissä mies. Silloin hän uskoo minua, kun menen hänen eteensä ja sanon: Lydia ja minä olemme kaksi vuotta toisiamme rakastaneet, anna hänet nyt minulle vaimoksi!"

Lydian kasvot muuttivat väriään, hän nousi äkkiä ylös ja huudahti:
"Sinun äitisi ei tule koskaan suostumaan."

"Minkätähden ei? Sinä olet meidän säätyämme!"

"Minä olen sinua seitsemän vuotta vanhempi."

"Sellaistahan sattuu usein. Rakel oli Bamhagen von Enseä neljätoista vuotta vanhempi, ja he tulivat silti onnellisiksi."

"Minä rukoilen sinua. — Ole onnellinen äläkä ajattele loppua! Rakkautemme ei ole vääryys ketään kohtaan. Älä kajoa sen salaperäisyyden lumoon. Usko minua, onni muuttuu meille muuten uskottomaksi."

Botho syleili vapisevaa olentoa.

"Sinun kovat kohtalosi ovat tehneet sinut epäileväiseksi. Kerro minulle vihdoinkin elämäsi tarina, jotta voisin huuliltasi suudella kaikki synkät muistot."

Lydia katsoi suurin silmin Bothon ohi, kauaksi yli hämärtävän meren. Kelmeä ilta loi hänen kasvoilleen omituisen, värittömän tunnun — hän oli kuin kuollut.

"Lydia!" huudahti Botho rajusti.

Hän heräsi mietteistään, kietoi käsivartensa Bothon kaulan ympärille ja hartaasti pyysi:

"Älä ajattele takaisin päin! Älä ajattele eteenpäin. Ole minun, niinkauan kuin minua rakastat! Tänään sitä vielä teet."

Ja Bothon kaksikymmentäkolme vuotta kadottivat taas kaiken merkityksensä. Hän makasi rakastamansa naisen jalkojen juuressa, suuteli hänen käsiään ja tunsi olevansa kuin jumala.

V.

Seuraavana aamuna oli kirkas auringonpaiste, jota Beatrix oli niin kiihkeästi kaivannut. Ei niin, että kirkas taivas olisi ollut hänen mielialalleen välttämätön; ilman piti vain aina mukautua hänen päivänsuunnitelmiinsa! Enempää hän ei toivonut. Kun joukoilla oli lepopäivä, aiottiin linnassa syödä päivällinen tavallista aikaisemmin ja sen jälkeen lähteä huviretkelle Travemünden merikylpylään. Pöydässä suunnitteli kreivitär vastavierailua paroonitar Pantinin luo; Botho tulisi hänen kanssansa.

"Beatrix ja Dorothea tekivät toissapäivänä tuttavuutta — on itsestään selvää, että käytät hyväksesi tätä tilaisuutta tutustuaksesi naapurittareemme", päätti kreivitär, kun Botho osoitti vastahakoisuuden oireita.

Botho ei olisi mielellään ollut tuon kohtauksen todistajana, kohtauksen, josta hän luuli koituvan ratkaisevan askeleen hänen elämänsä onnelle. Mutta hän pelkäsi vastustelemisellaan herättävänsä epäluuloa.

Kreivittären hämmästykseksi ilmestyi Jack, pitkään päällystakkiin puettuna, kädessään hattu, jossa oli kreivillinen nauharuusu, ilmoittamaan, että vaunut olivat valmiit. Antonin tehtävä oli seurata herrasväkeä huvimatkoilla.

"Ehkä rouva kreivitär sallii, että minä tulen tänään Antonin sijasta; hän on kovin vilustunut, ja kun seuraavina päivinä tarvitaan kaikki paikoillaan, luulin minä…"

"Hyvä on, Jack", keskeytti kreivitär hänet hyväntahtoisesti, sillä hän tiesi Jackin pitävän kuskipenkillä istumista alhaisempana ammattina. "Wohlersin pitää keittää hänelle teetä tai panna kylmiä kääreitä. Onko hänen kaulansa kipeä?"

Kreivittären tapana oli pitää palvelijoistaan äidillistä huolta, kun joku heistä oli sairaana. Jack arveli sen olevan vain jonkinlaista ohimenevää limakalvontulehdusta. Kreivittären astuessa Bothon kanssa käytävän läpi, tuli majuri v. Beulwitz portaita alas.

"Saanko liittyä teidän seuraanne, rouva kreivitär? Olen tavannut paroonittaren, kuten jo teille sanoin, useamman kerran seurapiireissä ja pidän epäkohteliaana, ellen täällä maalla uudistaisi tuttavuuttamme."

"Erittäin tervetullut — erittäin. No, Wohlers, mitä te vielä haluatte?"

Rouva Wohlers tuli supattelemaan kreivittärelle vielä hiukkasen tämänpäiväisistä päivällisistä. Majuri ja Botho nousivat sillä välin vaunuihin.

Vihdoin ilmestyi kreivitär mäenvierulle; siellä seisoi jo isäntärenki ilmoittamassa, että eräs työhevonen oli sairastunut. Pitää ratsastaa eläinlääkärin luo Schönbergiin, neuvoi kreivitär.

"Minä ihailen teitä!" huudahti Beulwitz.

"Niin", sanoi kreivitär hymyillen, "kun vain hetkeksikin poistun linnasta, tulee näkyviin, miten tärkeää on siellä läsnäoloni."

Hän nosti jo jalkansa vaunun portaille, kun ajoneuvojen takaa tuli esiin muudan talonpoika, joka hypisteli lakkiaan känsäisten sormiensa välissä.

"Jos tota mnää voisi puhutell' frouva kreivitärt' jonki par' minuuttii…" alkoi hän.

"Ei nyt", sanoi kreivitär väsymättömän kärsivällisesti, "tulkaa huomenna uudelleen!"

"Huomenis se voip' olla jo liian myöhäist'," virkkoi mies harkitsevasti, "ka o niinkun piru merras'."

"No, mikä on hätänä?"

"Mnää tahtosi pyytää frouva kreivittärelt, et' tee puhuisit' vähä omantunnon puolest' toll' Klassil, ja häne pojalles. Jochen, se Klassin poeg, trava ny kaikkesä mnuu Lenen kans. Ja ko hän sitt o saanu tyttö lankkema, ni ei hän sitt tahdokka kuull' puhuttava naimisest, ja mnuu naapur sano kuullees, ett Jochen tahtos paet Hampurii."

Mies sylkeä roiskautti hartaasti ja katsoi sitten rauhallisesti kreivittäreen.

"Klassen ja hänen poikansa tulkoot tänään iltapuolella linnaan," käski kreivitär ankarasti, "mutta teidän tyttärenne Lene saa hävetä. Hän ei tule saamaan minulta minkäänlaista häälahjaa eikä osanottoa."

Kreivitär nousi vaunuihinsa, nojautui seinää vastaan ja sanoi, kasvoillaan sanomattoman vastenmielisyyden ja ylpeyden ilme:

"Tällaisissa tapauksissa tulee surku, että raipparangaistus on poistettu. Se tekisi hyvää sekä tytölle että pojalle."

"Ajatelkaa niitä moninaisia kiusauksia, joille nuo ihmiset ovat alttiit", vastasi tähän majuri hyväntahtoisesti.

"En", sanoi kreivitär kiivaasti. "Minä en ajattele mitään muuta kuin että ihminen eroaa siinä elukasta että hän voi itsensä hillitä."

Vaunuissa istujat vaikenivat, kukin vaipuen omiin mietteisiinsä. Botho koetti karkoittaa itsestään jonkinlaista ahdistuksen tunnetta. Kreivittären ajatukset riensivät hänen muihin velvollisuuksiinsa ja majuri mietiskeli, miten kreivitär voisi seurustella Lydia Pantinin kanssa, ilman että he jatkuvasti toisiansa loukkaisivat. Sillä se jo oli kreivittärestä loukkaus, jos jollakulla oli toisenlaisia elämänkatsomuksia kuin hänellä.

Mutta se kävi paljon paremmin kuin kelpo majuri oli ajatellut.

Paroonitar ei odottanut heitä siinä pienessä hämärässä naisten huoneessa, jonka nuori kreivi jo tunsi, vaan muissa huoneissa. Ne olivat komeita, kylmiä huoneita, joista ensi silmäyksellä huomasi, ettei niissä asuta: ne olivat huvilan loistohuoneita, joissa punaisella silkillä päällystettyjen huonekalujen ja verhojen välissä seisoi ja riippui kallisarvoisia taide-esineitä.

Talon rouva osasi kohdata vieraansa pidättyvän kohteliaasti, niin että kreivitär oli ennenkaikkea ihastunut paroonittaren esiintymistavasta ja tahdikkuudesta. Mutta paroonittaren niin suuresti ylistettyä kauneutta ei hän erikoisemmin voinut huomata. Aamupäivän valaistus, sisäinen mielenliikutus, joka vei värin hänen kasvoiltaan, levottomat silmät, joita Botho koetti välttää — kaikki nämä seikat vaikuttivat Lydiassa epäedullisesti; hän näytti vanhentuneelta, niin, melkeinpä sairaalta. Mutta hänen pukunsa ja liikkeensä miellyttivät kovin kreivitärtä, ja juuri se seikka, ettei Lydia häikäissyt, sai kreivittären käyttäytymään ystävällisemmin kuin hän oli aikonut. Hän puheli tanssiaisista, joiden piti olla Allmersdorfin linnassa viimeisenä vieraspäivänä, ja pyysi paroonittaren hyväksymään kutsun tähän vaatimattomaan juhlaan. Majuri muistutteli muutamin sanoin mieleen yhteisiä tuttuja ja lausui sitten jäähyväiset, samoin kreivitär, joka oli ilmeisesti miellyttävässä mielentilassa; paroonittarella oli sama vakava ilme, kuin mikä hänellä oli ollut vieraita kohdatessaan. Botho kumarsi vieraasti ja kunnioittavasti.

Sitten oli kärsimys lopussa. Lydia painoi kasvot käsiinsä ja seisoi kauan kuin jäykistyneenä. Ensimmäistä kertaa hänen kanssaan hänen äitinsä läsnäollessa ja valhe salaisena kumppanina heidän välillään! Miten sanomattoman raskasta se oli. Sitten muistui hänen mieleensä se kirje, jonka Jack oli hänelle tuonut. Hän vetäisi sen taskustaan, levitti sen auki ja luki Bothon hartaan pyynnön lähteä tänään iltapäivällä huvimatkalle Travemündeen ja, koska hänen täytyisi osoittaa joitakin kohteliaisuuksia Santenille ja Kühnelle, ottaa upseerit mukaan. Hän nyökkäsi kirjeelle myöntävästi, niinkuin ei katsoisi kirjoitettua paperiarkkia, vaan rakkaita, hyvin rakkaita ihmiskasvoja.

Sillä välin keskusteltiin vaunuissa siitä vaikutuksesta, jonka Lydia oli tehnyt. Kreivitär arveli, että oli aina jotain ilahduttavaa, kun tapasi paljon puhutun "henkilön niin yksinkertaisena ja ylhäisenä. Myöskin majuri lausui hyvänsävyisesti:

"Entäs te, rakas Allmer? Te olette aivan ääneti? Eikö hän teitä miellytä?".

"Minua", sopersi Botho, "minuako? Minuun hän teki erikoisen voimakkaan vaikutuksen."

Jack ei ollut herraansa tyytyväinen. Hänestä nuori kreivi oli tottumaton eikä kyllin rohkea. Bothon olisi pitänyt puhua iloisesti ja tulisesti paroonittaresta. Kun oli tultu kotiin, käytti hän tilaisuutta hyväkseen ja sanoi herralleen, että paroonittaren kamarineitsyt oli juoruinen olento; hän oli nimittäin tahtonut aloittaa Jackin kanssa keskustelun kummastakin herrasväestä, mikä seikka Jackin mielestä oli huono merkki. Herra kreivi toimikoon niin, että paroonitar erottaa kamarineitsyensä viipymättä. Mistä äkkiä voisi saada toisen hänen sijalleen? Hänen, Jackin sisar, josta hän menisi takuuseen, voisi paikalla astua toimeen.

Ahaa, ajatteli Botho, se olisi palkka Jackin asioillakäynneistä; no, saakoon hän sen, muutamien viikkojen kuluttua on Lydia morsiameni, ja jos Jackilla tämän salaperäisyyden takia on ollut alhaisia ajatuksia, häipyvät ne kyllä sitten hänestä.

Ja todellakin tapahtui lähipäivinä tuo palvelijanvaihdos Jackin tahdon mukaisesti. —

Pöydässä vallitsi jälleen mitä suurin hilpeys; Lobedan ja Schmettau jatkoivat piiritystään, Beatrix puolusteli itseänsä oikealle ja vasemmalle; pikku Frankenstein oli vakavasti rakastunut Konstanzeen, eikä päässyt enää autuaasta ihastuksestaan. Aterian kestäessä pohdittiin myös miten huvimatkan voisi parhaiten tehdä. Kreivitär, Dorothea ja majuri tahtoivat mennä Paiwollin lautalle saakka, kulkeakseen sieltä veneellä Travemündeen, ja ajoneuvojen pitäisi tulla kahden tai kolmen tunnin kuluttua lautalle noutamaan heitä kotiin. Muut pitivät parempana kävellä ja antaa kotimatkalla jonkun laivurin soutaa heidät pienen matkan jokea myöten Dessoverin lahteen.

Niin tapahtuikin, ja se pitempi aika, jonka nuoret kävellen viipyivät, salli vanhemman väen hetkisen levähtää.

Matkalla Lobedan ei voinut vastustaa kiusausta puuttua pienen Frankensteininkin asioihin; hän jätti Beatrixin ja Schmettaun hetkiseksi kahden kesken.

He jäivät muista kauaksi jäljelle; Günther käveli tahallaan hyvin hitaasti.

"Beatrix", sanoi hän liikutettuna, "tuottaako teille tosiaankin huvia kuulla kohteliaisuuksia Lobedanilta ja nauraa hänen vanhoille vitseilleen?"

"Se on minusta herttaisen samantekevää, ovatko vitsit vanhoja vai ei — kunhan hän vain saa minut nauramaan. Naurattehan te itsekin hänelle."

"Mutta teidän hyväntahtoisuutenne saattaa herättää hänessä toiveita, että —"

"Ah mitä", keskeytti Beatrix hänet vihaisesti, "kuka tässä nyt aina ajattelee ja toivoo. Tiedättehän itsekin, miten kuolettavan ikävää täällä on, suokaa minulle edes hiukkasen huvitusta näinä päivinä."

"Minä luulen, että meillä on vielä edessämme ihania viikkoja", sanoi upseeri hiljaa; "heti kuin kenttäharjoitukset ovat loppuneet, tulen tänne neljäksi viikoksi."

"No, entäs sitten?" sanoi tyttö. "Silloin olette te ja Botho täällä, eikä se ole sen kummempaa kuin muulloinkaan. Minä rakastan uusia ihmisiä, vaihtelua."

Schmettaun kasvot kävivät yht'äkkiä kalpeiksi.

"Ettekö ole milloinkaan ajatellut, Beatrix, että on olemassa jotain, joka tekee elämän kauniimmaksi ja rikkaammaksi kuin kaikki huvitukset?" kysyi hän, tarttuen Beatrixin käteen.

Tyttö veti kätensä pois.

"Jumalan tähden, älkää vaan tulko hempeäksi! Se sopii huonosti luutnanteille."

Konstanze välitti vähät Lobedanin seurasta. Joskin häntä hieman kiusasi hänen ihailijansa vaitelias seura, niin oli Lobedan kuitenkin se, joka vähimmin kaipasi kolmatta. Konstanzella ei ollut sitä taisteluvalmiutta, joka oli välttämätöntä Lobedanin seurassa; hän ei ymmärtänyt torjua eikä ottaa vastaan kohteliaisuuksia, ei myöskään — joka sivistymättömyyden merkin herätti Lobedanissa ääretöntä sääliä — kaikkia hänen kaskujenpa kärkiä, joille Beatrix nauroi pakahtuakseen. Lobedan läksikin sen vuoksi pian Konstanzen seurasta, tämän sanomattomaksi helpoitukseksi.

Konstanzen silmät olivat lakkaamatta seuranneet Bothoa, joka riensi niin nopeasti eteenpäin, että hänen täytyi useasti jäädä seisomaan ja odottamaan toisia. Hän osoitti samanlaista rauhattomuutta ja kiihtymystä, jota Konstanze jo eilen oli hänessä huomannut. Tietämättänsä hän kiiruhti Bothon jäljessä nopeasti ja yhä nopeammin, ja niin saapuivat sitten Konstanze, Frankenstein ja Botho ensimmäisinä rantaan, jossa lauttavene oli parhaiksi valmiina.

"Me emme odota", päätti Botho ja hyppäsi veneeseen. Hän ojensi Konstanzelle molemmat kätensä. Tyttö katsoi Bothon silmiin sen sijaan että olisi katsonut veneen penkkiä ja astui harhaan. Botho nosti hänet ripeästi ylös, kysyi rakastettavalla osanotolla, oliko häneen sattunut, istuutui penkille aivan Konstanzen viereen, ja kun tämä sulki sekunniksi silmänsä, pani Botho käsivartensa hänen ympärilleen. Autuaasti hymyillen sanoi Konstanze, ettei hänellä ollut mitään hätää. Frankensteinia harmitti, ettei Konstanze ollut pudonnut hänen syliinsä.

Pian oli soudettu tuon suun tienoilta kapean joen yli; toisella puolella laskettiin erääseen sotalaiturista pistävään maihinnoususiltaan, käveltiin pitkin rantakatua, jonka varsilla oli siroja kaupunkilaistaloja ja latvoistaan tasaisiksi leikattuja lehmuksia, ja poikettiin kylpylän seurahuoneen puistoon, jonka päästä päähän kulki mahtava lehmuskäytävä. Seurahuoneen sokerileipomon edessä oli joukko pöytiä ja tuoleja. Siellä istuskelivat kylpyvieraat ja iltapäivähuvimatkailijat läheisestä hansakaupungista. Leveällä hiekkakäytävällä musiikkikappelin ja kylpylaitoksen välillä leikki lapsia.

"Kävelkäämme edestakaisin siksi, kunnes toiset saapuvat", sanoi Botho, joka tunsi pettymystä, kun Lydia ei vielä ollut täällä. Toisaalta hän arveli, että heidän kohtaamisensa kävisi parhaiten päinsä hänen äitinsä läsnäollessa.

Kuuliaisina marssivat Konstanze ja Frankenstein Bothon kera muutamia kertoja koko rakennusrivin päästä päähän. Vihdoin, kun he taas kulkivat musiikkipaviljongin ohi, tuli sivutietä pitkin, joka johti rannalta kylpylaitokseen, eräs nainen ja kaksi upseeria heitä vastaan. Upseereista, jotka eilen olivat aterioineet Allmershofissa, arvasi Konstanze heti naisen paroonittareksi. Mutta Lydialla ei ollut pienintäkään aavistusta siitä, kuka tuo suuri, solakka, vaaleaverinen olento oli, joka niin kauhistunein silmin katseli hänen kasvojaan.

"Serkkuni, neiti Konstanze Waldau, joka jo muutamia päiviä on kuulunut taloomme", esitti Botho hänet.

Lydia säpsähti. Mitä tuo merkitsi? Noin kauniin, noin satumaisen kauniin olennonko kreivitär oli ottanut taloonsa? Ei sillä vieraskäynnillä, jonka Lydia eli tehnyt Allmershofiin, eikä silläkään, jonka kreivitär oli tehnyt huvilaan, oltu puolella sanallakaan mainittu tästä serkusta! Ja Bothokin oli siitä tyystin vaiennut! Sattumaltako — vai tarkoituksellisesti?

Hänen pelokkaat silmänsä kiintyivät kysyvinä Bothoon, ja niiden katse, joista säihkyi yhteenkuuluvaisuuden tietoisuus ja — mustasukkaisuus, säikähdytti Konstanzea.

Hän ei kyennyt hillitsemään pelästystänsä.

Lydia tarvitsi vain yhden sekunnin täysin tointuakseen.

"Tuolla tulee Beatrix!" Upseerit riensivät tulijaa vastaan. Konstanze seurasi heitä hitaasti.

"Sinä olet salannut minulta tuon tytön olemassaolon", sanoi Lydia tuskallisesti hymyillen. — "Suo anteeksi", pyysi Botho. "Minulla ei ollut ollenkaan aikaa ajatella häntä, kun olin luonasi… Mutta nyt olemme paljastaneet itsemme hänelle. Silmäsi eivät voineet vaieta."

Bothon äänessä oli melkein riemukas sointu.

"Ne osaavat tästä lähtien vaieta! Mutta sanohan, onko hän todellakin serkkusi?" kysyi Lydia.

"Sangen kaukaista sukua. Äiti otti hänet sääliväisyydestä. Hän on Dorothean sisarentytär. Mutta sinun ei tarvitse hänestä välittää! Hän on aivan vähäpätöinen", sanoi Botho rauhoittaen.

Lydia loi häneen syvän silmäyksen, jota Botho ei lainkaan ymmärtänyt. Vähäpätöinenkö? ajatteli Lydia, tuoko tyttö? Mitä, onko hän sokea, tai — vielä liian nuori sitä ymmärtääkseen?

"Tuolla tulee äitisi Dorothean ja Beulwitzin seurassa", kuiskasi Lydia nopeasti, "tule — heitä vastaan!"

Koko seurue yhtyi kylpylaitoksen edustalla; kreivitär ei ilmaissut erikoisempaa hämmästystä tavatessaan huvilan herrasväen. Olihan retki kylpylaitokseen ainoa huvitus, johon vastakkaisen rannan asukkaat saattoivat ryhtyä.

Botho tunsi itsensä silminnähtävän keventyneeksi. Hänestä oli näyttänyt kuin olisi tämän kohtaamisen pitänyt tuntua kaikista erittäin kummalliselta.

Pitkien neuvottelujen jälkeen päätettiin asettua sokerileipomon edessä olevien yhteen työnnettyjen pöytien ääreen. Botho ja Günther tilasivat tarjoilijalta; kreivitär jutteli paroonittaren ja Santenin kanssa; koko seura tuli pian mitä parhaimmalle tuulelle.

Botho oli omituisen tunnelman vallassa. Tietoisuus, että seurassa oli joku, joka oli huomannut Lydian intohimoisen katseen ja siten saanut selville heidän salaisen rakkautensa, täytti hänet lumoavalla voittajan tunteella. Hän tunsi itsensä äkkiä sisäisesti siirretyksi aivan likelle Konstanzea; hän koetti vaihtaa silmäyksiä Konstanzen kanssa, ja hänen äänensä oli tuttavallinen, jopa melkein lempeä. Tyttö-parka joutui tästä niin hämmennyksiinsä ja tunsi itsensä niin peräti kykenemättömäksi yhtäjaksoiseen keskusteluun, että Frankenstein taaskin, niiden nurinkuristen vastausten johdosta, joita hän sai, teki mitä rohkeimpia päätelmiä. Sillä Lobedan, joka oli hänestä asiantuntija, oli kerran sanonut hänelle: "Jos nainen on sekaisin ja vastaa teille nurinkurisesti, niin on hänen huomionsa kiintynyt enemmän teidän persoonaanne kuin puheeseenne."

Mutta Lydiaakin kohtaan tunsi Botho itsensä vapaammaksi. Hän sinkautteli hänelle yhtä mittaa lauseita, laski leikkiä hänen kanssaan, lyhyesti, käyttäytyi sellaisella varmuudella, että Lydia rauhoittui ja vapautui hiukan siitä tuskanomaisesta muodollisuudesta, jolla hän oli tänä aamuna kohdellut Bothoa kreivittären läsnäollessa. Ja elämän elpyessä elpyi myöskin hänen kauneutensa.

Vihdoin, kuin oltiin jonkun aikaa istuttu yhdessä, ei Beatrix malttanut enää pysyä alallaan.

"Menkäämme rantaan", huudahti hän kärsimättömästi.

Kreivitär suostui, ja kaikki nousivat. Mentiin aukean, laihan nurmen peittämän kedon yli rannan viertä kulkevalle keinotekoisesti laitetulle kävelytielle ja astuttiin siitä alas johtavia portaita myöten valkoiselle hiekkarannalle.

Hehkuvalla syystaivaalla oli etelämaista sineä, sellaista värien syvyyttä, jollaista ilmenee vain Pohjolassa, kun syksyiset huurut työntävät tieltänsä häipyvän kesän. Tuuli, joka oli kääntynyt itään päin, ajoi raikkaasti kohoilevia aaltoja voimakkaasti lahteen, joka, toiselta puolen Meklenburgin, toiselta puolen Holsteinin rannan ympäröimänä, näytti vain suoraan edessäpäin rannattoman ulapan.

Vaieten ja katsellen kävelivät kaikki rantaa pitkin. Meren yksitoikkoinen kohina sai heidät kaikki hiljaa itsekseen kuuntelemaan. Vain Beatrix, joka käveli syrjässä Lobedanin rinnalla, neuvotteli, mitä seuratansseja voitaisiin esittää tanssiaisissa ja eikö sunnuntaina olisi tilattava Lyybekistä yllätyksiä ja kukkia.

Lydia kulki kreivittään vieressä. Molemmat olivat ääneti.

Viimein he pysähtyivät ja katselivat ajatuksiinsa vaipuneina merelle, missä jokin laiva mateli eteenpäin yhä kauemmaksi ja kauemmaksi kuin lehtimato auringon kirkastamalla teräspinnalla.

Kuinka erilaisia ja kuinka kauniita kummatkin naiset olivat! Botho, joka kulki Konstanzen kanssa heidän kintereillään, silmäili autuaalla onnella molempia olentoja, jotka olivat hänelle tärkeimmät koko maailmassa. Sitten pysähtyi hänen katseensa yksistään Lydiaan, kauan ja ikäänkuin lumottuna.

"Eikö hän ole rajattoman kaunis", kuiskasi hän, puristaen Konstanzen kättä.

"Kyllä", vastasi tämä soinnuttomasti. Hänen polviansa horjutti. Siis sittenkin! siis sittenkin! Hänen ja tuon kauniin rouvan välillä oli olemassa jokin salainen, hellä liitto!

Tästä lähtien otti hän vain koneellisesti osaa iltapäivän ja illan tapahtumiin. Hän tuskin huomasi, että kotiinpaluun aika läheni ja että kreivitär pyysi Lydiaa samoin kuin Santenia ja Kühneä viettämään iltaa Allmersdorfissa, ja että Lydia kieltäytyi. Hän istui veneessä Frankensteinin vieressä kuin unessa ja jäi unelmiinsa koko illaksi.

Ja jos Lobedan oli häntä tähän saakka pitänyt ujona ja maailmaa vierovana, niin nyt hän piti häntä tyhmänä, sillä hän ei nauranut eräälle hänen mehevimmistä jutuistaan, joka sai itsensä kreivittärenkin hymyilemään. "Frankenstein", sanoi hän, kun herrat vielä myöhemmin istuivat Bothon huoneessa tupakoiden ja ryypiskellen, "että kenttäharjoituksien aikana rakastuu, on jokaiselle, joka on ensi kertaa mukana, itsestään selvä. Mutta että te olette etsinyt käsiinne noin kylmän olennon!"

"Siihen tarvitaan kokemusta, poikaseni. Kauniin Konstanzen rinnalla ette löydä mitään onnea, poikaseni."

"Minä näen teidän esimerkistänne, etteivät kokemus ja onni aina käy käsi kädessä", vastasi Frankenstein odottamattomalla taisteluvalmiudella.

"Kas, kas, poika piristyy", nauroi Lobedan herttaisesti ja läimäytti toista rohkaisevasti olkapäähän.

Uutta ja aavistamatonta, mutta iloista virkistystä sai seurue Allmersdorfin linnassa seuraavana päivänä siitä tiedosta, jonka majuri v. Beulwitz ruokapöydässä ilmoitti kreivittärelle.

"Veljeni Fritz kirjoittaa minulle muutamia rivejä, jotka itse asiassa ovat tarkoitetut teille, kreivitär. Sallitteko?…"

Kreivitär nyökkäsi majurille, joka oli jo ottanut kirjeen esille.

Majuri luki kaikkien tankkaavina häntä kuunnellessa:

"Rakas veli! Sinun riveihisi, jotka toivat minulle kreivitär Allmerin terveiset ja kutsun, tässä lyhyesti vastaus: Jo vuosia olen toivonut saavani nähdä jälleen nuoruutemme ystävättären. Minä olin jo, ennenkuin läksin prinssin kanssa matkalle, ryhtynyt valmistuksiin tuon toivoni toteuttamiseksi. Sinun kutsusi johdosta ilmoitan nyt tulostamme. Hänen Ylhäisyytensä Herttua sallii prinssi Leopoldin seurata minua Allmershofiin ja viipyä siellä niin kauan, kuin se hyväksi nähdään. — Vaimoni äiti kuoli hiljattain. Sangen tärkeät perintöasiat pakottavat minua viipymään muutamia päiviä anoppini entisessä asuinpaikassa. Prinssi pelkää ikävystymistä, joka häntä siellä odottaa. Sinun kirjeistäsi huomaamme, että hän tapaa Allmershofissa runsaasti elämän iloa — siis kerta kaikkiaan: prinssi Leopold pyytää saada tulla kreivittären luo vieraaksi, ja saapuu Allmershofiin, ellei mitään peruutusta tule, 11. tai 12. syyskuuta. Minä voisin tulla 16. Sano kreivittärelle parhainta, ja sittenkin ilmaiset liian vähän siitä, mitä sisimmässäni liikkuu. Fritzisi."

Beatrix ja nuoret upseerit saivat töin tuskin hillityksi ilonsa äänekkään ilmauksen. Kohtaus prinssin kanssa, joka oli setänsä vallanperijä, näytti upseereista erittäin tärkeältä; nuori tyttö oli kuullut häntä kuvailtavan rakastettavaksi ihmiseksi.

"Miten olenkaan liikutettu", virkkoi kreivitär hitaasti, "koko lyhyt nuoruus on taas edessäni ja tuo minulle muistissani Fritzin paljon lähemmäksi, kuin hän siihen aikaan itse asiassa oli."

"Vain yksi seikka", pyysi Beulwitz hiljaa, "älkää puhuko Fritzille milloinkaan hänen rouvastaan. Hän ei ollut lapsettomassa avioliitossaan onnellinen. Mutta koska hän sen aina äänetönnä kesti, ei hän pidä, että sitä asiaa kosketellaan."

"Eikö onnellinen?" kysyi kreivitär. "Minä olen pitänyt häntä erikoisen suuressa arvossa ja luullut häntä mieheksi, joka osaa ottaa onnen itselleen ja pitää sen."

"Vika ei ollut hänessä", oikaisi Beulwitz lyhyesti.

Nyt kuluivat päivät kuin lentämällä. Aamupäivällä piti matkustaa ja ratsastaa sisämaahan päin viemään kutsuja läheisten herraskartanoiden tuttavaperheille, piti suunnitella juhlan ohjelma ja taas muuttaa sitä. Se oli yksinomaan Beatrixin ja nuorten upseerien tehtävänä. Kreivittärellä ja Dorothealla oli kyllin huolta keittiöstä ja kellarista, huoneista ja juhlasalista. Heillekin tuotti prinssin tulo jonkinlaista levottomuutta.

Tämä yleinen touhu ja hyörinä tarjosi Botholle monta sopivaa hetkeä rientää rakastettunsa taloon ja siellä keskustella hänen kanssansa lähestyvästä ja ihanasta tulevaisuudesta.

Eräältä silmäparilta jäi kuitenkin hänen tiensä huomaamatta, mutta hänen poissaolonsa ei. Kun kreivitär luuli Bothon ja Konstanzen olevan muiden kanssa kävelyllä, seisoi Konstanze kauan, kauan puiston laidassa ja katseli Bothoa, joka kulki aaltomaisesti kohoavaa tasankoa pitkin ja vähitellen sen taakse katosi.

Beatrix ei kysynyt koskaan keneltäkään: "Missä sinä olit? — Mikä sinun on?" Ylpeällä vaiteliaisuudella kulki hän elämän kaikkien ilmiöitten ja tapahtumien ohi. Upseerit eivät tietenkään keskenäänkään siitä kertaakaan puhelleet. Ja niin kulki Botho tietänsä esteettömästi eteenpäin.

VI.

Ja päivä, jota pelolla ja vapistuksella oli odotettu, koitti vihdoin. Niin Beatrix kuin Konstanzekaan eivät olleet edellisenä yönä silmäänsä ummistaneet, yhtä vähän kuin Bothokaan tai Günther ja Frankenstein, jotka olivat istuskelleet Bothon kamarissa melkein aamuun saakka. Konstanze oli myöhään yöhön asti kirjoittanut äidillensä kirjettä ja kertonut kaikki Allmershofin tapahtumat sekä sitten kuvaillut seikkaperäisesti tanssipukujaan. Beatrix makasi tosin vuoteessa, mutta kaikki hänen ajatuksensa harhailivat uteliaina prinssin ympärillä. Hän oli Beatrixille sanansaattaja toisesta maailmasta! Vastoin hänen tahtoaan pujahti tosin Günther v. Schmettaukin hänen ajatuksiinsa. Tuo kysymys, jonka Schmettau oli hänelle tehnyt, nimittäin voisiko hän kuvitella itselleen mitään kauniimpaa onnea, soi yhä hänen korvissaan. Luutnantin ruskeat silmät lämpimine, sydämellisine ilmeineen katsoivat nyt niin surullisina häneen. Hän karkoitti ne väkipakolla mielestään.

Sehän on mielettömyyttä, sanoi hän itselleen, luutnantti vain. Herran tähden, jos Schmettau tulisi johonkin kasarmikaupunkiin! Ja siellä saisi kaunomarssia tepastellen mielistellä päällystöä! Minä kerrassaan kuolisin. Jos hän tahtoisi jättää sotapalveluksensa, sitten…

Mitä sitten? Sen pitemmälle eivät hänen ajatuksensa päässeet. Muutoin Günther oli hänelle äskettäin nauranut, kun hän sanoi hänelle, että hänen pitäisi erota sotaväestä ja elää Berliinissä hovissa. Sitä hän tuskin voinee. Sellaista itsepäisyyttä! — Rahasta, köyhyydestä, kaikista ulkonaisista olemassaolon kysymyksistä ei Beatrixilla ollut pienintäkään aavistusta. Olihan äiti rikas. Mutta Schmettau ei raaskinut luopua kirjavasta takistaan. Miten toista sentään onkaan prinssin elämä. Ah, miten ihania päiviä sellainen voisikaan kerran tarjota puolisolleen…

Tanssiaisten ja prinssin pyöriessä hänen päässään, unohti Beatrix tyystin, että hän täytti huomenna kahdeksantoista vuotta, ja oli vallan tyrmistyksissään ylösnoustessaan, kun äiti nouti hänet huoneesta juhlallisin elein.

"Tänään lapseni", sanoi kreivitär, sulkien hänet syliinsä, "sinä saat kaikki täysikasvuisen oikeudet. Jos ehkä elämä vakavin vaatimuksin rientää luoksesi, jos et tiestäsi ole aina sisimmässäsi selvillä, niin minä toivon, että minun esimerkkini antaa sinulle rohkeutta. Minun elämäni opettaa, sinulle, että naiselle, joka uupumatta täyttää velvollisuutensa, voi kukoistaa täydellinen onni."

Nämä neuvot olivat tosin hieman hämäriä, mutta silti hyvässä tarkoituksessa sanotut. Beatrix syleili äitiään hellästi, mutta jo hiukan kärsimättömänä. Sitten he menivät yhdessä alas ruokasaliin, missä syntymäpäiväpöytä seisoi valmiina. Runsaita lahjoja, joiden joukossa oli muun muassa kreivittären korulippaasta otettu arvokas helminauha, jota Beatrix tuskin huomasi. Upseerien kukkakimpuista hän iloitsi kovin, ja kun Botho astui esille lahjoinensa — kreivittären pienoiskuva elfenluusta kallisarvoisissa kehyksissä, jotka hän oli antanut valmistaa Berliinissä erään valokuvan mukaan — hyppäsi hän riemuiten veljensä ja äitinsä kaulaan.

Omituinen tyttö, ajatteli Günther onnellisena, silkkikangasta ja koristusta hän tuskin huomaakaan. Miten voi yhdessä henkilössä olla niin vähän turhanpäiväisyyttä, niin paljon luonnetta ja niin paljon huvittelunhalua!

Ensimäisten yhteisten aamiaisten aikana kysyi kreivitär Jackia. Anton sanoi Jackin menneen omia teitään, koska hän oli luullut, ettei häntä niin aikaisin tarvittaisi. Hän palaisi tuossa tuokiossa. Ennenkuin kreivitär ennätti lausua paheksuvaa huomautusta, sanoi Dorothea:

"Minä näin sattumalta Jackin vastikään, kun hän puheli postimiehen kanssa. Hän otti mieheltä jonkin paketin ja läksi sitten taivaltamaan Pantinin huvilaan päin: tie, jolla hänet eilenkin kohtasin."

Oliko Dorothean huomautus viaton, katsoiko hän sitä sanoessaan Bothoon, oliko se jonkinlainen varoitus — sitä Botho ei tiennyt. Sydän rajusti tykyttäen hääräili hän lautasellaan olevan lihan kimpussa, mutta hänen kätensä kuitenkin vapisivat. Konstanze tuskin hengitti. "Onneksi", sanoi Lobedan yhtäkkiä.

"Siis hänen ylhäisyytensä tulee Travemünden kautta. Käskeekö rouva kreivitär, että me kaikki yhdessä menemme häntä vastaan?"

Kysymys oli varsin tarpeeton, sillä jo eilen oli päätetty, että majuri ja Botho noutaisivat prinssin. Mutta Botho sai kuitenkin sen johdosta tilaisuuden nousta ylös ja huudahtaa:

"Minä luulen, herra majuri, on jo vähitellen aika. Tahdon itse kerran tutkia tallin."

"Tee se", virkkoi kreivitär; "Viktoriakiesit palvelusväelle. Ja sano Wohlersille, että isäntärengin on noudettava matkatavarat myöhemmin vieterirattailla".

Juuri kun kaikki nousivat, ilmestyi Jack ovelle:

"Onko rouva kreivitär käskenyt?"

Oli kuin jokin suuri, näkymätön käsi olisi aivan äkkiä laskeutunut kaikkien läsnäolijain huulille. Vain Dorothea näytti olevan yleisestä äänettömyydestä hiukan ihmeissään.

"Mitä teillä on Pantinin huvilassa tekemistä? Miten te ylimalkaan voitte tänään poistua minun tietämättäni?" kysyi kreivitär ankarasti.

"Rouva kreivitär", sanoi Jack, tehden yhden syviä kumarruksiaan. "Sisareni on jo muutamia päiviä ollut paroonitar Pantinin kamari-neitsyenä. Minun on täytynyt pistäytyä siellä usein näinä päivinä, koska hän on laittanut osan vaatteistani kuntoon. Ja lähiaikoina — korkean vieraan läsnäolo — — —."

Kreivitär hymyili vastoin tahtoaan. Hän oli vakuutettu, että Jack, omani tärkeytensä valtaamana, oli mikäli mahdollista uusinut vaatevarastojaan, näyttääkseen prinssin silmissä kunnioitusta herättävältä; myöskin sisaren olemassaoloon hän uskoi.

"Minä en pidä mistään suhteista minun ja jonkin muun talon palvelusväen kesken. Siitä sukeutuu juoruja", sanoi kreivitär. Jack rohkeni tehdä torjuvan liikkeen.

"No", lisäsi tähän kreivitär hyvänsävyisästi, "tässä tapauksessa minä katson sormien läpi. Te voitte, kun aika sallii, joskus pistäytyä sisartanne katsomassa."

Täten näytti välikohtaus päättyneeltä; mutta vain näennäisesti. Dorothea päätti tänä iltana pitää asianomaista silmällä ja, jos katsoi tarpeelliseksi, varoittaa kreivitärtä. Botho syöksyi huoneeseensa.

Miten häpeällistä, miten nöyryyttävää, miten sietämätöntä tämä kaikki! Ja eilen vasta hän oli antanut Lydialle kunniasanansa, luvaten vaieta siksi, kunnes olisi täyttänyt kaksikymmentäkolme vuotta. Oh, Lydia oli oikeassa. Hän ei voinut Lydialle näyttää, että hänen äitinsä — nauroi hänelle, koska hänen valintansa oli kohdistunut vanhanpuoleiseen naiseen. Yksivuotisvapaaehtoisella — sellainen morsian kuin Lydia. Se näytti hullulta, sen hän itsekin käsitti. Lydian vuoksi hänen täytyisi vähitellen totuttaa äitinsä siihen ajatukseen.

Näissä mietteissä tapasi Jack hänet. Jackin kasvoilta loisti tavaton tyytyväisyys. Hän tunsi itsensä ritariksi kiireestä kantapäähän ja piti käyttäytymistään jännittävällä hetkellä kreivitärtä kohtaan ihmeteltävänä. Päätänsä pudistellen katseli hän herransa rauhattomuutta.

"Vaunut ovat lähdössä. Eikö herra kreivi haluaisi laittaa itseänsä kuntoon?"

Botho rohkaisi mielensä, meni työhuoneeseensa kirjoituspöydän luo ja otti sieltä kallisarvoisen pankkisetelin.

"Ottakaa tämä kiitollisuuteni osoitukseksi."

"En, herra kreivi", sanoi Jack kättään kohottaen, "minä olen tehnyt vain velvollisuuteni, enkä mitään juomarahan toivossa."

"No niin, Jack", sanoi Botho sydämellisesti, "siinä tapauksessa minä kaksinnan taskurahoistani palkkanne, ja ottakaa tämä lahjaksi."

Botho otti eräästä lippaasta, missä oli sikin sokin mansetinnappeja, sormuksia ja kravattineuloja, erään pienen hohtokivineulan ja ojensi sen ylen onnelliselle Jackille.

Rahan välkettä saattoi Jack vastustaa, mutta omistaa koruneula näyttelemättä sitä kanssaveljilleen, siihen ei Jackissa ollut miestä. Vielä aamupuolella sai Dorothea kuulla kamarineitsyeltään, että Jack oli keittiössä näytellyt jotain neulaa, jonka alkuperästä hän ei ollut sen enempää puhunut; tarkka kuvaus neulasta selvitti Dorothealle epäämättömästi, että se oli sama koru esine, jonka hän kaksi vuotta sitten oli Botholle lahjoittanut. Kun Jackin rehellisyyttä ei voinut ollenkaan epäillä, oli hän siis saanut neulan Botholta lahjaksi. Tämän johdosta Dorothea tuskin muuta todistusta tarvitsi.

"Lapsi", sanoi hän Konstanzelle, joka oli ollut läsnä kamarineitsyen kanssa keskusteltaessa, "sinun täytyy tänä iltana, jolloin sinä ensimmäistä kertaa suuremmassa seurassa esiinnyt niin sanoakseni perheen jäsenenä ottaa toimittaaksesi muutamia talon tyttären tehtäviä, sillä Beatrix on niiden suhteen enemmän kuin huolimaton. Minä pyydän sinun erikoisesti ottamaan osallesi meidän seurapiirillemme aivan vieraan paroonittaren ja pysyttelemään hänen sivullaan niin paljon kuin mahdollista."

Konstanze nyökkäsi. Hän oli ymmärtänyt. Hän oli tätinsä kasvoilta lukenut kaikki tämän ajatukset, jotka koskivat neulaa; hän tunsi, että hänen oli nyt oltava vain vakoojattarena.

Aseena häntä vastaan, ja jota hän rakasti! Jos Dorothea olisi sen sanonut hänelle suorin sanoin, olisi hän urheasti ja avomielisesti kieltäytynyt. Tästä hän siis säästyi ja oli vapaa toimimaan miten hyväksi näki. Hänen täytyi varoittaa Lydiaa ja Bothoa. Miten se kävisi päinsä, ei hän vielä tiennyt; mutta oikealla hetkellä keksisi hän kyllä oikean menettelytavan.

Keskipäivän tienoissa kaikui huuto linnan läpi: "Prinssi, prinssi!" Linnan pihaan ajoivat neljän hevosen vetämät ajoneuvot; Beatrix ja Konstanze seisoivat etuhuoneessa ikkunoiden takana, mielenkuohusta vapisten. Kreivitär otti korkean vieraan vastaan käytävässä; prinssi pyysi ennen peseytymistä ja puhdistamista tulla esitetyksi talon muille naisille. Tämä esittely suoritettiinkin heti ensimmäisessä huoneessa.

Prinssi Leopold, nuorukainen, tai oikeammin Bothon ikäinen mies, oli pitkä ja solakka. Hänen hienopiirteiset kasvonsa olivat hieman kalpeat, hänen harmaat silmänsä välkkyivät eloisasti, hänen ylähuultaan verhosivat lyhyeksi ajetut viikset.

Hän lausui muutaman kohteliaan sanan Beatrixille, joka vastaili nopeasti ja katseli prinssiä suurilla silmillään peittelemättömän uteliaasti. Sitten prinssi kumarsi molemmille naisille ja poistui.

"Niin", sanoi Schmettau tämän jälkeen Beatrixille, "tuollainen prinssikin on vain ihminen kuten mekin".

"Ei", huudahti Beatrix, "ei. Katselkaa häntä — hän on yhtä nuori kuin Botho, ja mikä itsetietoinen, varmuus esiintymisessä! Miten näyttää hänen läsnäolonsa kaikkia hallitsevan! Miten sanookaan hänen jokainen ilmeensä, hänen hymyilynsä, joka on niin rakastettava, hänen puheensa, niin vaatimattomasti kuin hän itsensä ilmaiseekin: Minä olen ensimmäinen!"

"Täällä — niin kyllä!" tokaisi Schmettau harmissaan; "jos te näkisitte hänet hänen enonsa hovissa, näyttelisi hän vain toista osaa, ja jos te kohtaisitte hänet Berliinissä keisarin läheisyydessä, laskisi hänen arvonsa yhä alemmaksi, sangen alas. Ottakaa huomioon tämä — ja kaikki muu näyttää teille pian hänen inhimilliset puolensa."

Beatrix käännähti pois; Schmettaun ääni oli nyt kuten aina niin uhoitteleva, kun hän tytölle puhui. Se teki Beatrixin rauhattomaksi, se oli epämiellyttävää. Kun Schmettau käytti tällaista äänensävyä, tuntui Beatrixista aina, kuin hän ei juuri mihinkään kelpaisi, kuin olisi Schmettau parempi kuin hän.

"Olenko loukannut teitä?" kysyi Günther. Beatrix katsoi häneen jälleen. Hänen uhmailevista kasvoistaan, joiden yläpuolella tukka törrötti kuin pojalla, näkyi, että hän oli nyreissään.

"Minä olen sittenkin kunnon ihminen", vakuutti Beatrix. "Minkä vuoksi te aina noin minulle puhutte?"

Samassa tuli Lobedan huoneeseen.

"Pardon!" huusi hän, "haen kreivitärtä, neuvotellakseni tämän illan tansseista hänen kanssaan."

Beatrix tarttui Güntheriin ja tanssi valssia hänen kanssaan yhden kierroksen. Ja niin oli kaikki vakavuus taas tiessään.

Ateria syötiin tänään aikaisin ja nopeasti huolimatta prinssin läsnäolosta; kreivitär selitti prinssille, että näissä maalaiskenttäharjoitus-tanssiaisissa ei voitu noudattaa hovisääntöjä; hämärän tullen alettaisiin jo tanssia, koska kartanoiden herrasväkien täytyi lähteä heti keskiyön jälkeen, voidakseen kuutamolla suorittaa paluumatkansa. Prinssiä näytti huvittavan vilkas hyörinä, hän seurusteli toverillisesti upseerien kanssa ja sanoi Beulwitzille:

"Vihdoin kerrankin talo ja pari päivää elämässäni, jolloin saan olla nuori ja iloinen ja silti olla mitä parhaimmassa seurassa. Te tiedätte, rakas majuri, minun elämäni enoni hovissa on milloin jäykkää arvokkuutta, milloin salaisia korvauksia, joita suo itselleen jonkinlaisen pakkotilan lieventämiseksi. Erinomainen rouva, tuo kreivitär, miltei kuninkaallisen luoksepääsemätön. Ja pieni tuliraketti — nuori kreivitär — onpa sillä silmät. Tuhat tulimaista!"

"Jos teidän ylhäisyytenne ei tahtoisi liian paljon puuhailla noiden silmien kanssa, olisi se kreivittärelle varmasti mieluista", huomautti majuri.

"Enkös minä sanonut", nauroi prinssi Leopold, "minä en saa edes hituistakaan rakastua; oikeus, jota varmasti kaikki upseerit täällä käyttävät".

Aterian jälkeen levisi hiljaisuus linnan joka kolkkaan. Nuoret tytöt pukeutuivat, se on, Konstanze puki ensin Beatrixin, sitten itsensä, jonka jälkeen sisään tuli Dorothea-neiti kahisevassa, kirkkaassa silkissä antamaan lausuntonsa puvuista. Konstanzen yllä oli taivaansininen, Beatrixilla keltaisen-vaalea leninki; edellisen vaaleita palmikoita somisti heleä ruususeppele, jälkimmäisen kiharat liehuivat vapaina. Toisen väriä oli korotettu, toisen kasvot olivat yhtä valkoiset kuin hänen pukunsa.

"Sinä olet minun mielestäni liian valkoinen, siinä on jotain silmiinpistävää", sanoi Dorothea, joka ei oikein ollut selvillä siitä, että jo yksistään Beatrixin hehkuvat silmät olivat huomiota herättävät. "Puutarhuri voi äkkiä sitaista pari granaatinkukkavihkoa; Konstanze, kiinnitä ne sitten hänen hartioilleen."

Sitten hän meni kreivittären luo, sanoakseen tällekin viimeisen sanan; sillä pukuasioissa pidettiin Dorothea-neitiä linnassa asiantuntijana.

Herrat upseerit eivät pukeutuneet lyhyemmässä ajassa kuin naiset. Frankenstein ja Schmettau tahtoivat mennä alas yhdessä Lobedanin kanssa ja hakivat tämän kamaristaan, mutta Lobedan istui vielä ähkien tuolilla toinen jalka toisen päällä ja koetti vetää liian ahdasta saapasta jalkaansa. Vihdoin se hänelle onnistui, ja hän saattoi nyt ajatella hiusasuaan. Kun jokainen yksityinen hius oli oikealla paikallaan, laskeutuivat he kolmisin portaita alas.

"Frankenstein", sanoi pitkä luutnantti, "kunnioittakaa minun kasvatustani, ja jos teille teidän yleisesti tunnetussa vastustamattomuudessanne on mahdollista, älkää särkekö enemmän sydämiä, kuin minulle on mahdollista korjata."

Pikku Frankenstein oli kerran heikkona hetkenä valittanut, ettei häntä vielä oltu milloinkaan rakastettu. Siitä saakka härnäili Lobedan häntä hänen "valloituksillaan".

He hämmästyivät astuessaan suureen saliin. Se oli sama avara huone, jossa Konstanze ja hänen äitinsä kerran olivat odottaneet; mutta nyt oli tuoleista ja kruunuista otettu verhot pois, ja peileistä ja vaalean-kultaisilta seiniltä säteili heitä vastaan kirkkaasti välkkyviä kynttilöitä.

Huoneet olivat jo jokseenkin täynnä väkeä; kreivittären korkea hahmo muodosti seuran keskipisteen. Uljas rouva näytti heleän sinisenpunertavassa silkkileningissään, josta riippui raskas, syreeninvärinen samettilaahustin, vieläkin niin majesteetilliselta kuin konsanaan. Ruskeaan tukkaansa hän oli kiinnittänyt säihkyväkivisen diadeemin.

Botho käveli oven seutuvilla rauhattomana edestakaisin; odottiko hän prinssin vaiko Lydian saapumista?

Kun prinssi majuri Beulwitzin seuraamana astui heti tämän jälkeen sisään, ja Botho seurasi häntä kreivittären luo, näytti siltä kuin olisi prinssi ollut tuo odotettu. Prinssi pyysi linnan rouvaa aloittamaan tanssiaiset hänen kanssaan, ja Lobedan, joka oli ruvennut tanssien järjestäjäksi, aikoi juuri syöksähtää soittokunnan luo pyytämään sitä alkamaan, kun Lydia Pantin astui saliin.

Hänen ilmestymisensä herätti erittäin suulta huomiota, vaikkeivät hänen esiintymisensä ja pukunsa antaneet siihen vähintäkään aihetta. Hänen esiintymisensä etevämmyys huomattiin yleisesti, mutta vain yksi koulattu katse tiesi, että se oli muovailtu hienoista yksityiskohdista. Hoikan kaulan klassilliset viivat, sen kaareutuminen kauniista niskasta, kasvojen vieno soikeus, tapa, millä tuo pää liikkui, hartiain pyöreys, hieno leuka — kaikki nämä ominaisuudet pääsivät tietenkin kauniissa tanssiaispuvussa paremmin oikeuksiinsa kuin jos hänen yllään olisi ollut levätti tai väljä puku.

Lydialla oli valkoinen silkkipuku, joka oli koristettu valkoisilla pitseillä ja valkoisilla ruusukiehkuroilla; kädessään hän piteli suurta gardenie- ja tuberoosikimppua, kaulan ympärillä oli helminauha ja hiuksissa jalokivitähti.

Botho riensi häntä vastaan, ojensi hänelle käsivartensa ja vei hänet äitinsä luo. Nuori upseeri oli tullut aivan kalpeaksi.

"Paroonitar näyttää saamarin mielenkiintoiselta", kuiskasi Lobedan
Güntherille, "kunhan se olisi vain poika-paralle terveellistä".

Beatrix tarkasteli prinssiä. Vaikuttaisiko uusi tulokas häneen, sokaisisiko hänet? Mutta prinssi Leopoldilla näytti olevan ainoastaan muutamia kohteliaita sanoja Lydialle ja hän näytti uudistaneen toivonsa tanssin aloittamisesta, sillä Lobedan kiiruhti nyt todenteolla salin taustalle sijoitetun soittokunnan luo. Ensimmäiset mukaansatempaavat säveleet vaikuttivat Beatrixiin kuin sähköisku. Hänen kätensä vapisi Güntherin kädessä, kun hän tämän kanssa kävi poloneesiin; prinssi Leopold tanssi edellä kreivittären kanssa.

Konstanze katseli toivottomin silmin Bothoa — oh, tietenkin, hän meni Lydian kanssa —, kun Frankenstein onnellisena kumarsi hänelle. Miten voin sen sanoa heille, miten voin sen sanoa heille, ajatteli hän lakkaamatta.

"Eikö paroonitar Pantin ole ihmeen kaunis?" kysyi myöskin Beatrix, sittenkuin yksi kierros oli lopetettu ja kreivitär oli asettunut paikoilleen.

Prinssi oli hovien saleissa kasvanut ja oli jo nähnyt useita naisia, joiden mielenkiintoinen arvoitus kuvastui heidän kasvoillaan. Ne eivät häntä enää miellyttäneet. Mutta naisolentoa, jossa oli niin paljon itsetiedotonta viattomuutta, niin paljon luonteensävyä, ei hän ollut vielä tavannut. Luoden syvän katseen Beatrixiin kuiskasi prinssi hänelle:

"Molemmat jumalalliset kauneudet puuttuvat kuitenkin häneltä: nuoruus ja luonnollisuus."

Beatrix hehkui, hän lensi prinssin käsivarsilla kuin kuumeessa lattian yli. Prinssi tanssi — tanssi, hänen mielestään, niinkuin ei kukaan vielä ollut ymmärtänyt tanssissa. Nuori tyttö unohti koko maailman ympärillään ja tunsi vain miten tanssinhalu valtasi hänet kokonaan. Hänen seuraava tanssitoverinsa, muudan lähikartanon pyylevä poika ja perillinen, tempasi hänet unelmien maailmasta. Tämä liikutteli itseään niin vaivaloisesti ja rumasti Beatrixin ympärillä, että tyttö tahtomattaankin loi kaipaavia silmäyksiä prinssi Leopoldiin, joka juuri oli lopettanut kierroksen Dorothean kanssa. Prinssi huomasi nuo katseet ja oli tuossa tuokiossa taas Beatrixin sivulla. Onnesta säteillen tanssi tämä prinssin kanssa edelleen.

"Oh", sanoi hän, "näin pitäisi olla joka päivä. Mutta hilpeä hauskuus katoaa pian — aivan kuin näyttämöllä joku syöksyy manalaan. Tyhjät laudat sulkeutuvat, ja siellä me istumme… koko talven — emmekä näe mitään."

"Teidän äitinne pitää tulla huvikauden ajaksi Berliiniin. Minä olen tänä talvena siellä myöskin. Minä liityn kaartinhusaareihin. Silloin voisimme vielä usein tanssia yhdessä."

Beatrix katsoi häneen veitikkamaisesti, kuin tahtoen sanoa: Oh, Berliinissä teillä on paljon mielenkiintoisempia tanssitettavia kuin minä. Mutta prinssin katse kiintyi äkkiä häneen niin kuumana, samalla kuin hän veti Beatrixin aivan kiinni itseensä, että Beatrix yhtäkkiä pysähtyi polvet vapisten ja kuivin huulin sanoi:

"En voi enää."

Tästä lähtien valtasi hänet hillitön kiihtymys. Hän tanssi uupumatta kaikkien kanssa, jotka halusivat, mutta tanssitoverinsa hartian yli vilkuili hän yhtämittaa prinssiin, joka hänkin puolestaan katseli vain Beatrixia, eikä jättänyt yhtään tanssia tanssimatta hänen kanssaan. Beatrix nauroi paljon ja tunsi: itsensä rajattoman onnelliseksi.

Günther v. Schmettau tuli sitä hiljaisemmaksi mitä pitemmälle ilta kului ja istuutui vihdoin ruokasaliin tarjoilupöydän ääreen, jonne erään väliajan aikana saapuivat myöskin Lobedan ja Botho.

"No, poikaseni", sanoi Lobedan, "miksi noin syvämietteisen näköisenä kulauttelet sampanjaa? Älä venyttele jöröpäätäsi liian suureksi, jotta voimme saada sinut huomenna mukaamme. Meidän pitäisi oikeastaan tanssia lähtöön saakka, sillä kotimatka kuutamolla on vähän huononpuoleista." Günther ei vastannut mitään. Mutta Lobedan otti lasin ja kilahutti sitä Güntherin lasia vastaan, jota tämä synkän näköisenä piti kädessään.

"Eläköön naiset! Tosin prinssi Leopold syrjäyttää meidät kokonaan tänä iltana, mitä nuoreen kreivittäreen tulee; mutta lohduttakaamme itseämme: hän on meteori, me olemme kiintotähtiä. Hän menee, me jäämme; huomenna tapahtuu kylläkin päinvastoin, mutta minä tarkoitan: lopullisesti."

Günther ymmärsi, että hyväsydäminen Lobedan tahtoi häntä lohdutella, ja nyökkäsi hänelle pitkään ja hitaasti.

"Täällä on niin paljon kauniita naisia. Kostakaamme pojat, tehkäämme pikku Randau kuningattareksi, tai käykäämme pastorin täysihoitolaisen kimppuun. Paroonitar Pantiniin ei meidän ole hyvä kajota", nauroi Lobedan.

"Niin", huudahti Botho, "hän onkin kaunein. Häntä katsellessa tulee väkisinkin ajatelleeksi aavaa, syvää, mittaamatonta valtamerta."

"Niin juuri", myönteli Lobedan, "syvyyksiä ja myrskyjä saattaa vainuta piilevän salaperäisesti lepäävän tyynen pinnan alla. Mutta Beatrix, se tyttö on kuin kristalli-kirkas vesiputous."

"Te puhutte jo runollisesti!" huusi Frankenstein. "Runous, sanoo eräs viisas, on kolmannessa pullossa. Tähän asti minusta on näyttänyt kuin se pakenisi tieltänne kuudenteen."

Lobedan katseli riemuiten Güntheriä.

"Minun opetuksiani, taaskin minun opetuksiani! Mitähän nuorista naskaleista tuleekaan, kun minua ei enää ole rykmentissä!"

"Eikö Pantin olekin kaunis?" kysyi Dorotheakin kreivittäreltä, "käsitätkö nyt, että se nainen on seitsemällä sinetillä lukittu kirja? Ja —" hän silmäili varovasti ympärilleen, "oletko huomannut, että Botho tuskin väistyy hänen rinnaltaan?"

"Hämmästyksellä", sanoi kreivitär rauhattomana, katselen tänä iltana lasteni käyttäytymistä. Beatrix; tanssii kuin mieletön lapsi ja hääräilee silmiinpistävästi prinssin kanssa; Botho on jo kaksi kertaa tanssinut valssia paroonittaren kanssa".

"Että prinssi Leopold kiinnittää huomionsa yksistään Beatrixiin, on luonnollista. Sanohan sitten keitä muita täällä olisi? Pitäisikö hänen tanssia pastorin tyttärien kanssa? Tai pienen Randaun kanssa? Sinun asemasi hänen setänsä hovissa ja Beatrixin talosi tyttärenä tekee sen itsestään ymmärrettäväksi", sanoi Dorothea. "Mutta minä rukoilen sinua, taivaan tähden, pidä silmällä Bothoa ja paroonitarta, ja jos sinusta vielä sittenkin tuntuu Jackin matkat sisarensa luo viattomilta, säälin sinua!"

"Dorothea", huudahti kreivitär hiljaa, "sinä säikytät minua! Minun lapsillani on minun terve järkeni. Intohimo on heille vierasta! Ja kuitenkin — kuinka Botho häneen katsoo! Ja kimppu hänen kädessään…!"

"Toissapäivänä antoi Jack postimiehelle kirjeen, joka oli osoitettu eräälle lyybekkiläiselle kukkakaupalle; minun kamarineitsyeni näki sen sattumalta."

"Sinä vakoilet lapsiani!" kuohahti kreivitär.

"Koska pidän heistä kuin omistani ja vainuan heitä väijyviä vaaroja paremmin kuin sinä."

Konstanze, joka tarkasteli milloin Dorotheaa, milloin Lydiaa ja Bothoa, huomasi miten molemmat naiset kuiskailivat toisilleen. Hän oli yhäti toivonut voivansa varoittaa Bothoa, mutta tähän saakka se ei vielä ollut onnistunut. Botho oli tosin tanssinut hänen kanssaan enemmän kuin kerran, mutta hirveä tunne, että Botho näkisi hänessä jonkinlaisen uskottunsa kahlehti hänen kielensä. Bothon lämmin kädenpuristus oli hänen salaisen onnensa tunnustus, hänen tulinen katseensa käsky riemuitsemaan hänen kanssansa — oh, nyt hän ymmärsi kaiken!

Lobedan ilmoitti naisten valssin. Konstanze otti tilaisuudesta vaarin ja kiersi Lydian luo.

"Ettekö tekin halua hieman levähtää, rakas neiti? Mutta täällä meitä tyrkitään. Tulkaa!"

Lydia laski käsivartensa nuoren tytön käsivarrelle ja meni hänen kanssaan ruokasalin läpi salonkiin. Soitto ja tanssivien jalkojen kopina kuului tänne vain hyvin heikosti; viereisessä etuhuoneessa istui muutamia vanhanpuoleisia herroja pelaamassa. Heidän yksitoikkoiset tiedonantonsa ja korttien läiskinä katkaisivat vain hiljaisuuden.

Konstanze huomasi äkkiä, että hän oli tämän naisen vasta yhden kerran tavannut, että hän oli täällä aivan vieras, vento vieras. Paroonitar ei voinut aavistaa, että Konstanze oli häntä lakkaamatta ajatellut.

Lydia, joka oli kauan katsonut alaspäin atlaskenkiensä valkoisiin kärkiin, nosti sylistään raskaan kukkakimpun, painoi kasvonsa kukkiin ja kysyi äkkiä.

"Rakastatteko näitä? Ne tuoksuvat äiteliltä kuin lahoava ruumis. Tällaiset kukat tanssiaisissa ovat ristiriitaisuutta, joka saattaa ihmistä hermostuttaa."

Hän ojensi kimpun Konstanzelle. Silloin yhtyivät heidän katseensa.

"Te olette paljon minua ja minusta ajatellut", sanoi Lydia yhtäkkiä. Hänen äänessään oli omituinen, surumielinen sointu. Konstanze säikähti ja punastui.

"Eikö totta", jatkoi Lydia, "minä olen oikeassa. Näkee jonkun vain kerran, on ulkonaisten seikkojen johdosta pakotettu häntä lakkaamatta ajattelemaan — ja hoksaa vasta toistamiseen persoonallisesti tavattaessa, että onkin ehkä hänelle aivan vieras. Jos kaikki ihmiset olisivat niin avomielisiä ja sanoisivat: me olemme toimineet yhdessä — sillä minä luulen, että melkein aina käy päinvastoin — tulisi enemmän luonnollisuutta keskinäiseen seurusteluun, ja monet, jotka arkoina ja vieraina eroavat toisistaan, olisivat löytäneet elämässään ystävän. Me molemmat, rakas lapsi, emme siis ole vieraita toisillemme, sillä minäkin olen lakkaamatta ajatellut teitä."

Konstanze tarttui kapeaan käteen, jonka Lydia hänelle ojensi.

"Rouva paroonitar", sanoi hän kiihkeästi, "te teette minut onnelliseksi. Miten toisenlainen te olette kuin kaikki tuolla sisällä. Niin, vain erinomaisen tärkeä asia sai…"

Hän keskeytti. Hänen äänensä kieltäytyi, hän kääntyi sivuttain Lydiaan.

Hänkin, ajatteli Lydia kaihomielin, hänkin — yhtä nuori ja mieletön ja varomaton kuin — hän! He löytävät ensin intohimon eivätkä voi sitten siitä enää vaieta.

"Rouva paroonitar", alkoi Konstanze uudelleen, "miten minä sen sanoisin?… Vallankumouksien aikoina palvelee hallitsijaansa monesti paremmin, ellei julkisesti ylpeile uskollisuudellaan häntä kohtaan, koska hänet tunnustamalla ei mitään hyödytä, vaan saattaa hänet vaaranalaiseksi, eikö totta?"

"Rakas lapsi", sanoi Lydia liikutettuna. Hän käsitti silmänräpäyksessä, mitä näillä peitetyillä sanoilla tahdottiin hänelle sanoa. "Se pitää minun kai sanoa Botholle, mitä?"

Konstanze nyökkäsi. Lydia tarttui hänen käteensä ja katsoi häntä kauan äänetönnä. Hänen mielessään liikkui jotakin tavatonta. Eräänä päivänä, niin hän ajatteli, tulee Botho huomaamaan, että häntä rakastetaan, rakastetaan toisen kerran. Ensimmäinen kerta näytti hänestä armolahjalta, toista kertaa hän pitää ansiona, joka koroittaa hänen omaa arvoansa, ja silloin tuntuu hänestä hänen ensimmäinen rakkautensa mitättömältä. Ensimmäisen hän otti vastaan kuin lapsi, toisena on hän antavana puolena. Tuo tuossa on se, jonka takia hän minut unohtaa.

Juuri silloin astui Botho kynnyksen yli.

"Ah", huudahti hän, "minulle on mieluista nähdä, paroonitar, että te teette tuttavuutta Konstanzen kanssa."

Hän meni molempien luo ja otti Lydiaa kädestä. Mutta hänen äitinsä, joka oli seurannut poikansa kintereillä, seisoi samassa heidän vieressään ja sanoi leikillisesti: "Mene, Botho, sinä lyöt laimin Randaun naiset. Iloitkaa paroonitar, ettei teidän tarvitse ketään suurta poikaa kasvattaa ritariksi — se on äidinilon varjopuolia."

Botho poistui äkeissään. Hän ymmärsi, että hänen äitinsä tahtoi kohdella häntä Lydian läsnäollessa kuin poikaa. —

Ja juhla läheni loppuaan, näköjänsä yhtä iloisesti kuin se oli alkanutkin, mutta Bothon iloisuus oli pakotettua. Lydia läksi ensimmäiseksi; kreivitär näytti vakavalta. Dorothea tyytyväiseltä. Hän oli vakuutettu siitä, että hänen oli onnistunut häiritä paroonittaren ja Bothon välille syntynyttä mieltymystä. Konstanzea olisi pikemmin haluttanut itkeä kuin tanssia. Vain Beatrix oli ainoa onnellinen. Hän hyppeli kamarissaan ympäri lattiaa, kun muissa huoneissa oli jo aikaa sitten vallinnut hiljaisuus.

Hän tahtoi riisuutua, mutta unohti sen samassa; hän tahtoi kaapista ja piirongista ottaa sitä ja tätä ja hypähteli kuin lintu sinne tänne. Hän tahtoi lörpötellä Konstanzen kanssa, mutta ei tiennyt mistä. Ei ollut mitään sanoja, ei kerrassaan mitään! Miten ahtailta tuntuivat seinät, talo, maailma! Ja miten kaukana oli kaikki, kun hän ajatteli, että voisi koko elämänsä läpi tanssia näin valon loisteessa ja soiton kaikuessa. Niin, hänelle se oli mahdollista, se kuului hänen elämäänsä. Hänen tarvitsi vain käskeä, ja ihmiset liikkuivat kuin tanssinuket täyttääkseen hänen tahtonsa. Ah, — miten kadehdittavaa! Ja sitä miekkoista naista, joka kerran tulisi hänen puolisokseen!

Tätä ajatellessaan rupesi hänen sydämensä tykyttämään. Miten hän olikaan häntä katsellut, miten kuiskaillut. — Beatrix vapisi ja peitti kasvot käsiinsä.

Ne olivat ensimmäiset kyyneleet sen jälkeen kuin hän oli lakannut olemasta lapsi.

Kreivitärkään ei ollut vielä mennyt levolle. Kun upseerit ottivat häneltä jäähyväisiä ja samalla tahtoivat kiittää häntä koko ajasta, sillä huomenaamullahan piti lähteä marssimaan kello kuudelta, sanoi hän heille:

"Onneksi luonto on antanut minulle monia velvollisuuksiani varten yhtä paljon terveyttä ja kestävyyttä; olen ylhäällä ennen lähtöänne."

Sitten hän viittasi Güntherin luokseen ja sanoi hänelle haluavansa häntä vielä puhutella omassa huoneessaan. Kreivittären huone oli ensimmäisessä kerroksessa, siellä oli hänen kirjoituspöytänsä, siellä hän neuvotteli tilanhoitajan kanssa, siellä tapahtuivat kaikki tärkeät keskustelut, koskivatpa ne sitten talon asioita tai kotioloja. Siellä olivat talon lapset saaneet nuhdesaarnansa. Keskustelu kreivittären kanssa siinä huoneessa merkitsi jotakin vakavaa.

Sen vuoksi asteli nyt Günther hieman levottomana edestakaisin pienessä huoneessa ja säikähti, kun kreivitär muutaman minuutin kuluttua hänen tulonsa jälkeen astui sisään. Kirjoituspöydällä paloi öljylamppu, sen maidon värinen kuuppa oli peitetty sinertävällä varjostimella, niin että huoneessa vallitsi pehmeä hämäryys. Günther ei ollut tämän vuoksi selvillä, tämä valaistusko vai jokin sisäinen mielenliikutusko teki kreivittären posket niin kalpeiksi. Hänen majesteetillinen ilmestyksensä tuntui Güntheristä tällä hetkellä epämiellyttävältä. Kreivitär istuutui kirjoituspöytänsä edessä olevaan nojatuoliin, raskas laahustin oli laskoksissa matolla hänen vieressään; pitäen kyynärpäätään pöydän reunaa vasten nojasi hän jalokivistä kimaltelevaa päätänsä käteen.

"Minä en pidä verukkeista", alkoi hän selvällä äänellä. "Olen pyytänyt sinut tänne, jotta sanoisit minulle, jos tiedät jotain poikani ja paroonitar Pantinin väleistä. Tuntevatko he lähemmin toisensa ja kauanko he ovat toisensa tunteneet?"

Günther otti vaistomaisesti askeleen taaksepäin.

"Minä tiedän", jatkoi kreivitär samalla kylmällä rauhallisuudella, "että sinun uskollisuutesi Bothoa kohtaan estää sinua häntä kavaltamasta, mutta toisaalta rakkautesi ja kiitollisuutesi minua kohtaan kieltää sinua minulle valehtelemasta. Tiedän hyvin, että tällä kysymykselläni saatan sinut kiusalliseen asemaan. Kuitenkin kysyn sinulta! Mutta ennenkuin vastaat, sano minulle yksi asia: käsitätkö, että Bothon rakkaus tuota naista kohtaan on mielettömyyttä, ja etten milloinkaan tulisi heidän avioliittoaan hyväksymään — jos he ylimalkaan sellaista ajattelevat?"

"Käsitän sen", myönsi Günther.

"No entä sitten?"

Günther oli tällä hetkellä iloinen, ettei Botho ollut tehnyt häntä uskotukseen. Ja kun kreivitär tahtoi vain kuulla, mitä hän todellisesti tiesi, saattoi hän suoraan sanoa:

"Botho ei ole koskaan minun kuulleni viitannut niihin asioihin."

"Mutta sinä tiedät, että joku nainen antaa hänelle tekemistä?"

"Kyllä."

"Mistä saakka?"

"Mutta rakas täti…"

"Mistä saakka?"

"… Jo Berliinissä."

"Onko hän maininnut sinulle hänen nimensä?"

"Ei", virkkoi Günther otsa hiessä. Hän tiesi, mitä tämä "ei" kreivittärelle merkitsi, sillä kreivitär tiesi varsin hyvin, ettei Botho muutoin milloinkaan mitään pitänyt salassa Güntheriltä.

"Hyvä on", sanoi kreivitär. Ja sitten pitkän, painostavan vaitiolon jälkeen nosti hän päänsä, katsoi Güntheriin ystävällisesti ja ojensi hänelle kätensä:

"Beatrix on tänään täyttänyt kahdeksantoista vuotta. Minä annan sinulle luvan puhua hänelle toiveistasi niin pian kuin hetki näyttää sinulle otolliselta."

Günther suuteli hänen kättänsä.

"Minä pelkään, ettei sellaista hetkeä enää tule", sanoi hän, "olen tänään haudannut toiveeni".

"Kuinka niin?" kysyi kreivitär pahoillaan.

"Eräs prinssi on voittajan askelin sivuuttanut pienen luutnantti-raukan."

"Hullutusta", huudahti kreivitär, "tyttäreni on liian ylpeä antaakseen sellaisen miehen itseänsä sokaista, jonka vaimoksi hän ei voi tulla. Ja mitä prinssiin tulee, niin olihan melkein hänen velvollisuutensa pitää seuraa ennen muita tyttärelleni. Lähipäivien rauhallisessa seurustelussa tulet huomaamaan, miten turha pelkosi on. Pyydän sinulta vain yhtä: palaa takaisin niin pian kuin mahdollista."

"Me saavumme huomenna tai pikemminkin tänä iltana kasarmipaikkaamme; huomenna aikaisin lasketaan reserviläiset palveluksesta, puolipäivän tienoilla pääsen lomalleni ja voin olla täällä jo ylihuomenna keskipäivän paikkeilla."

"Hyvää yötä!"

Kreivitär oli yksinään. Liikkumattomana hän istui tuolissaan. Hänen silmänsä olivat kirkkaat, hänen verensä rauhallinen, hänen tahtonsa luja. Vielä yksi todistus, sanoi hän itsekseen, yksi täysin pätevä todistus, ja niinä tiedän erottaa Bothon siitä naisesta!

Hänen päähänsä ei pälkähtänytkään, että heidän välillään saattoi vallita valtava kiintymys. Se seikka ei sopinut hänen mukavaan onnenohjelmaansa, joka häntä huoletti ja jonka hän oli lapsillensa laatinut — sen vuoksi täytyi tuon naisen väistyä. Ohimennen hän taisi myöskin lievää surua sydämessään Beatrixin takia. Mutta sen hän heti karkoitti, sehän oli hulluutta. Prinssin, setänsä ainoana vallanperijänä, täytyi naida joku prinsessa hallitsevasta ruhtinassuvusta, tai hän samoin kuin hänen lapsensakin kadottivat perintöjärjestyksen mukaan herttuakunnan, joka silloin joutuisi jonkun toisen sukupolven haltuun. Sen tiesi prinssi yhtä hyvin kuin kreivitärkin, ja hän luotti siihen, ettei prinssi tämän asian vuoksi tulisi milloinkaan tekemään Beatrixin sydäntä rauhattomaksi.

Vihdoin kävi kreivitär vuoteeseensa, mutta huolimatta kaikista näistä rauhoittavista mietelmistä, tuntui hänestä kuitenkin siltä, kuin varjo olisi laskenut hänen talonsa yli.

VII.

Koko yön oli herkeämättä satanut. Vielä silloin kuin pataljoona marssi maantietä pitkin ja hevosten kaviot räiskyttävät tiestä lionnutta lokaa, vielä silloin valoivat viimeiset taivaan yli kiitävät pilvet sotamiesten niskaan lyhyitä ja usein uudistuvia sadekuuroja.

Housujen lahkeet pistettyinä korkeisiin varsisaappaisiin, huonoimmat hatut syvälle otsan yli painettuina ratsastivat Lobedan ja Günther eskadroonansa sivulla. Frankenstein oli tullut heidän seuraansa silläkin uhalla, että kuulisi Lobedanin mitä katalimmalla tavalla häpäisevän hänen erosta johtuneita tuskiaan; mutta ratsastaa vaieten ja yksinään eskadroonansa sotilaitten sivulla, jotka sateenkuurojen ja pistävän auringonpaahteen vuorotellessa väsymättä lauloivat: "Pitääkö mun sitten, pitääkö mun sitten, kaupunkiin", sitä hän ei kestänyt. Siihen hän oli liian apealla mielellä.

Lobedan oli isällisen sääliväinen rakastuneen tuskaa kohtaan; mutta kun hän kuuli tämän jo neljättä kertaa syvään ja äänekkäästi huokaavan, sanoi hän:

"Älkää olko millännekään, Frankenstein. Tuollainen onneton rakkaus pukee teitä niin saamarin hyvin. Minä kerron sen Hampurissa kaikille nuorille naisille, ja onnenne täksi talveksi on taattu — pari tusinaa Marioita, Liisoja ja Riikkoja ja niin edespäin korvaavat kirkkaasti teille yhden Konstanzen."

"Hyvähän teidän on nauraa! Kreivitär on kutsunut teidät viettämään lomanne Allmershofissa", sanoi Frankenstein, "mutta minä…"

"Miksi te ette ole osannut olla yhtä viehättävä?" tuumi Lobedan olkapäitään kohauttaen; "me wandsbekeriläiset husaarit olemme rakastettavuutemme takia suuressa maineessa, eikö totta… lempo soikoon, Schmettau — siinäpä oli lätäkkö — etkö olisi voinut sen kohdalla ratsastaa hieman siivommin? Sinä kai nukut vielä satulassasi?"

Allmershofissa tuli vieraitten mentyä puuhaa moneksi päiväksi. Kun siihen aikaan, jolloin muulloin syötiin toinen aamiainen, ilmestyivät huoneistaan nuoret neitoset, sitten Dorothea-neiti ja vihdoin prinssi, oli kaikki jo siinä kunnossa, ettei huomannut vieraita olleenkaan. Taivas oli kokonaan kirkastunut, ja Beatrix, joka vielä oli yhtä hermostuneenvilkas kuin eilen, teki aamiaispöydässä senkin sata ehdotusta päivää varten. Mentäisiinkö Travemündiin, missä huvikausi muutoin päättyisi lähipäivinä, vai lähdettäisiinkö purjehtimaan tai ratsastamaan.

Prinssi, joka oli herännyt täysin selvänä ja oli odottanut tapaavansa naiset samassa tilassa, ihastui uudelleen Beatrixin loppumattomasta eloisuudesta. Samoin kuin kylläiset ihmiset eivät tunne nälkää, ei myöskään menestyksestään varmoissa ihmisissä ole minkäänlaista joutavanpäiväisyyttä. Yksinkertaisen luonnollisesti otaksui prinssi, että hän oli syynä Beatrixin iloon ja riemuun, ja että hän oli sen vuoksi velvollinen osoittamaan omasta puolestaan mielenkiintoa tyttöä kohtaan.

Kreivitär käytti tätä aamuhetkeä hyväkseen ja kyseli prinssi Leopoldilta sen hovin lukemattomista henkilöistä ja oloista, jossa hänkin oli tyttönä oleskellut. Prinssi kertoi kohteliaasti, ei kuitenkaan ilman pilkallisia reunamuistutuksia, mikä seikka Beatrixista jälleen näytti äärettömältä etevämmyyden merkiltä.

Sitten lausui prinssi Leopold haluavansa lähteä ratsastamaan; mutta kun kreivitär ei ollut enää muutamiin vuosiin noussut hevosen selkään, eikä Dorothea ollut milloinkaan ratsastanut, ja Konstanzen piti ensin se taito oppia, niin ei kreivitär voinut muuta kuin suostua siihen, että prinssi ja Beatrix kahden kesken ratsupalvelijan seuraamana lähtisivät ratsastusretkelle. Sillä aikaa kuin Beatrix oli pukeutumassa, käänsi kreivitär keskustelun eilisillan tanssiaisiin ja sanoi leikillisesti, että herra v. Schmettau oli tuntenut oikeuksiensa syrjäytyneen. Prinssin hämmästystä ilmaisevan kysymyksen johdosta selitti kreivitär, että upseeri oli Beatrixin kosijoita. Prinssi älysi mitä hänelle sillä tahdottiin sanoa. Mutta vaikutus oli kuitenkin päinvastainen. Nyt vasta hänen mielenkiintonsa oikein heräsi. Että tuo pieni ilolintu menisi naimisiin sen miehen kanssa, jonka hänen äitinsä oli hänelle valinnut, oli selvä. Mutta että hän — Leopold — oli sitä ennen määrätty näyttelemään tytön elämässä romaanisankarin osaa, oli hänelle myöskin selvä. Ylimielisenä hän ajaa karautti Beatrixin kanssa linnanpihasta, kreivittären katsellessa heidän jälkeensä rauhallisena ja tyytyväisenä.

Pantinin huvilaan oli vieraiden poistuttua tullut haudanhiljaisuus. Lydia vietti koko aamupäivän tuskallisessa toimettomuudessa. Ei mitään kirjettä, ei minkäänlaista jäähyväistervehdystä Botholta — ja tämä oli kuitenkin luvannut hänelle kirjoittaa. Että Jack viisaudessaan ei ollut tänään tuonut hänelle kirjettä, ei hän voinut aavistaa, huolimatta Konstanzen varoituksesta. Vasta seuraavana päivänä toi hänelle muudan maalaispoika kirjeen Botholta. Siinä ei ollut mitään päivämäärää, ja vain lyhyt ilmoitus, että hän palaa kolmen päivän perästä taas kotiin.

Jos edes Konstanze olisi tullut hänen luokseen! Hän oli nuorta tyttöä pyytänyt. Kun tämä ei tullut, katsoi Lydia sen johtuneeksi siitä, ettei kreivitär ollut häntä päästänyt.

Kerran näki Lydia prinssin ja Beatrixin ratsastavan läheltä ohi; heidän hevosensa astuivat hitaasti ja aivan vierekkäin, heidän keskustelunsa näytti olevan heille tärkeämpää kuin ratsastaminen. Erään toisen kerran, kun Lydia palvelijansa seuraamana käveli ulkona, kohtasi hän Allmersien ajoneuvot. Kreivitär, joka istui niissä Beatrixin, Dorothean ja prinssin kanssa, tervehti muodollisesti ja — niin, Lydia huomasi sen selvästi — punastui hieman.

Hänen rauhattomuutensa muuttui tuskaksi. Hän ei voinut pysyä kotosalla. Metsän halki käveli hän rannikolle. Tuima itätuuli huojutteli puiden latvoja ja pani merenpinnan liikehtimään. Luonnottoman kuumaa kesää oli elokuun lopulla seurannut kylmiä sadepäiviä, aikaisemmin kuin muulloin kellastui lehti ja putosi maahan.

Lydia jäi seisomaan erään puunrungon nojaan ja katseli merenlahden yli toista rantaa ja hiljaista pikkukaupunkia siellä. Miten vieraaksi hän tunsi itsensä kaikelle elämälle ja sen ilmiöille. Ja tuolla toisella puolella, noiden ahtaiden poroporvarillisten muurien takana, asui kentiesi intohimo. Ketä se liikutti, jos hänen elämänsä kehittyi hyväksi tai pahaksi, suureksi tai pieneksi? Kuka ylisti hänen onneaan, ken valitti hänen kuolemaansa, kelle oli hänen kieltäytymisensä esimerkkinä? Ei kellekään.

Unelmista, jotk' ei täyttyneet.
Onnesta, jot' emme nauttineet.
Mailma, jolle sai ne uhriksi panna,
Kiitost' ei, ei muistoakaan anna.

Kahleissa olevan uhma valtasi Lydian. Kiihkeä tahto tempasi hänet kaikista esteistä huolimatta pakottamaan onnen puolelleen. Jos tuo nuori elämä erotettaisiin hänen elämästään, olisi hän maailmassa niin yksin kuin haaksirikkoinen yksinäisellä saarella. Äkkiä selveni hänelle, miten hullua oli, että hän oli asettunut tänne, ikäänkuin kreivillisen talon oven eteen, asumaan. Tosin se oli tapahtunut Bothon toivomuksesta, joka tahtoi persoonallisen tuttavuuden avulla suostutella äitiänsä tulevaan miniään. Mutta läheisestä kaupungistakin olisi voinut varsin hyvin ylläpitää seurustelua. Kenties olisi viisainta poistua jo tänään Allmershofin läheisyydestä. Talven yksinäisyyden pelon varjolla kävisi muutto hyvin päinsä.

Tästä suunnitelmasta paroonitar sai uutta eloa. Hän meni kotiin ja ilmoitti palvelijoilleen matkustavansa huomenna Lyybekkiin etsimään talviasuntoa.

Ja niin hän sitten seuraavana aamuna lähtikin.

Lyybek on rakennettu kahden joen väliselle kukkulalle, jonka puolivälistä, joka puolelta, haarautuvat kadut alas rantaan päin. Niinpä näyttävät katot siellä olevan aivan kuin päällekkäin ladottuja, ja niiden punaisten harjojen välistä ojentavat kirkkojen terävät, tiiliset tornit valtavia käsivarsiaan taivasta kohti, parittain ja yksitellen. Lydia tunsi italilaisten kirkkojen liikuttavan kauneuden ja suuruuden. Sittenkin liikuttivat nuo korkeaviivaiset, punaisenharmaat tornit omituisesti hänen mieltänsä. Ne olivat muistomerkkejä raaoilta ja julmilta mutta silti mahtavilta ajoilta. Pohjoisesta tasankomaasta kohosi teräväkulmaisia rakennuksia taivasta kohden, ne olivat siellä seisoneet ennen vanhaan kansojen ympärillä tunnusmerkkeinä, turvan antajina ja uhkauksina. Ja siellä missä nyt pitkin joen vartta kulkee rautatie ylinäkymättömien lauta- ja puukasojen välitse, olivat kerran pitkät linnavallit suojaamassa satamaa ja kaupunkia maalta päin uhkaavaa vihollista vastaan.

Hitaasti vyöryi juna laajalle asemalle. Lydia nousi pois ja astui asemasillan asfalttikäytävää pitkin aseman yläpäähän ja sieltä portaita alas odotussaliin. Siellä, ihmisvilinässä, huomasi Lydia äkkiä seisovansa Bothon edessä. He tuijottivat toisiinsa hetkisen tyrmistyneinä. Mutta tämän kohtaamisen pelko ja seuraukset, jotka sillä olisi voinut olla, vaihtuivat nopeasti suureksi iloksi.

"Oletko tullut minua vastaan?" kysyi Botho ihastuksissaan.

"En!" vastasi Lydia, "odotin sinua vasta huomenna. Tulin Lyybekkiin etsiäkseni itselleni sopivaa talviasuntoa."

"Tahdotko pois luotani?"

"Varovaisuus käskee."

"Koska linnassa on jotain huomattu? Koska Konstanze meitä varoitti? Etkö sitten käsitä, että ensi kuussa täytän kaksikymmentäkolme vuotta ja olen silloin oma herrani? Antaa hänen vartioida meitä — sitä enemmänhän on äitiä valmistettu."

Lydia vaikeni. Hän oli vaistomaisesti tarttunut Bothon käsivarteen, ja niin poistuivat he yhdessä odotushuoneesta. Ulkona Lydia pysähtyi.

"Milloin juna menee Travemündeen — sinun on heti lähdettävä", sanoi hän päättäväisesti.

"Se menee tuossa tuokiossa, sillä on kiireellisiä asioita", virkkoi Botho hilpeästi. "Nyt me jäämme yhdessä tänne viettämään kauniin, odottamattoman päivän ja astumme tänä iltana viimeiseen junaan. Ajatteleppas — sinä ja minä kahdenkesken vieraiden ihmisten joukossa, vieraassa kaupungissa — miten taivaallista! Minä kuvittelen, että me olemme naimisissa."

"Olkoon niin sitten", huudahti Lydia, "minusta se on oikein! Iloitkaamme kuin vangit, jotka ovat karanneet, kuin lapset luonnon helmassa. Mutta yhdellä ehdolla: että minä palaan tänä iltana kotia, mutta sinä vasta huomenaamulla."

Botho lupasi mitä toinen tahtoi. Heidät valtasi jonkinlainen ylimielisyys, joka muistutti iloista päihtymystä.

Botho ehdotti, että ostettaisiin kaupungin kartta ja sen avulla käytäisiin kirkoissa ja raatihuoneella, mutta sitä ennen syötäisiin aamiainen raatihuoneen ravintolassa. Lydia suostui kaikkeen; ilakoiden he kulkivat päästä päähän valtavien, pyöreitten Holstentor-tornien välisen keskustan, kävelivät sillan yli Holsten katua ylöspäin ja laskeutuivat sitten raatihuoneen holvikaarien alitse kuuluisaan ravintolaan.

Harmaiden, kaltevien suippokaarien alla, keskellä jättiläismäistä saliryhmää, istuivat he erään pöydän ääressä ja neuvottelivat kaikenlaisia kokkapuheita lasketellen aamiaisestaan. Sitä, että he vahtimestarin kuullen toisiansa sinuttelivat, eivät he lainkaan huomanneet.

Jonkin pöydän ääressä heidän vieressään istui muudan herra, joka ehkä siitä syystä, ettei hänellä ollut mitään erikoisempaa tekemistä, katseli tarkkaavaisesti tuota iloista paria. Lydian ylhäinen olento ja hänen näköjään nuoremman seuralaisensa rakastettava into herättivät huomiota, vaikkakin he molemmat tietenkin käyttäytyivät niin pidättyväisesti, kuin parhaimman seurapiirin henkilöiltä sopi odottaakin.

Lopulta huomasi myöskin Lydia, että tuon vieraan katse kiintyi häneen usein ja pitkäksi aikaa. Hän huomautti siitä Botholle, ja he lopettivat nopeasti ateriansa.

Heidän mennessään raatihuoneen ravintolasta raatihuoneen vieressä olevaan Mariankirkkoon sanoi Lydia:

"Minä en ole pitkään aikaan nähnyt niin kunnioitusta herättävää miestä. Ellei hän olisi ollut aivan ilman seuraa, olisin pitänyt häntä jonakin tuntemattomana matkustavana ruhtinaana. Tarmokkaan otsan yläpuolella kaareutuvat valkoisen-harmaat suortuvat, kirkkaat haukansilmät mustien kulmakarvojen alla, suora nenä, mustien viiksien ja valkoisen tukan muodostama vastakohta — nämä kaikki tekivät pään melkein maalaukselliseksi."

"Sinäpä olet häntä tarkasti katsellut!"

Lydia nauroi.

He saapuivat Mariankirkon avariin käytäviin. Aika, jolloin siellä käy joukko vieraita nähdäkseen seitsemän vaaliruhtinaan kulkevan Jeesuksen Kristuksen alttarin takana olevan kellon ohi, oli jo ohitse. Vain sieltä täältä kuului jonkun yksinäisen katselijan askeleita, joka katosi avariin huoneisiin. Keskipäivän aurinko kutoi valoverkkojaan ikkunoiden lävitse ja loi kultaisia värisointuja kirkon penkkien muodostamaan tumman-ruskeaan metsikköön. Holvimaiset käytävät, jättimäiset pylväspilarit olivat valkoisella kalkilla sivellyt; pilareissa riippui kuolleitten hengenmiesten muistokuvia: kuvia, joista toiset esittivät itse hengenmiehiä ja joiden reunoissa oli eriskummallisiin muotoihin ja väreihin sommiteltuja vaakuna- ja vertauskuvallisia koristuksia. Botho ja Lydia seisoivat hiljaa kuvilla kaunistetun kuorin alla ja vaipuivat nauttimaan korkeasta, pyhitetystä huoneesta. Kirkon taustalla olivat urut, joiden suuri, kaunis julkisivu täytti seinän kattoon saakka. Ja sieltä kuului nyt vienoa soittoa; joku mahtoi ruveta harjoittelemaan. Kaikista äänistä, mitkä taide on oppinut ottamaan soittimista ja kielistä, ei mikään kiehdo niin sielua kuin urkujen ääni.

"Lydia", sanoi Botho ja otti häntä kädestä, "täällä Jumalan kasvojen edessä lupaa minulle, että tahdot tulla vaimokseni, ja että et koskaan anna äitini kärsiä, tehtäköönpä omaisteni puolelta välillemme minkälaisia esteitä hyvänsä".

He olivat molemmat käyneet aivan kalpeiksi.

"Minä vannon sinulle", vastasi Lydia syvästi liikutettuna, "että tulen vaimoksesi tai poistun maailmasta! Sinun rakkautesi ja se, että sinut omistan, ovat minun elämäni."

"Ja äitini?" hätäili Botho, "sinä tiedät, että rakastan häntä äärettömästi. Voitko sinäkin häntä rakastaa?"

"Ei milloinkaan", kuiskasi Lydia Bothon kättä puristaen, "ei milloinkaan voi mitään tapahtua, mikä saisi minut unohtamaan, että hän on sinun äitisi."

Lydia loi katseensa ylös. Hänen silmänsä olivat kyynelissä. Ja Botho otti osaa hänen mielenliikutukseensa. Tänä juhlallisena ja puhtaana hetkenä hän tunsi, että heidän sielunsa olivat yhtyneet yhdeksi. Oli kuin joku näkymätön pappi olisi nyt uskonut Lydian hänen haltuunsa.

"Morsiameni!" sanoi hän ja suuteli hartaana kyyneleet hänen silmistään. —

Kun he kääntyivät mennäkseen pois, huomasivat he ensimmäisen kuoria kannattavan pilarin vieressä saman harmaahapsisen ja mustapartaisen herrasmiehen, joka äskettäin raatihuoneen ravintolassa oli herättänyt heidän huomiotaan. Mutta nyt ei mikään välikohtaus voinut horjuttaa heidän sielujensa hiukkasta luottamusta. He astuivat ulos syksyiseen auringonpaisteeseen rinnassaan keväänusko.

VIII.

Günther v. Schmettau lähti heti, kun pataljoona oli jälleen asettunut Wandsbeckiin, lomalleen. Hän kieltäytyi ottamasta osaa illallisiin, jotka Botho ja muutamat muut eroavat yksivuotiset hommasivat eräiden tuttujen hampurilaisten herrojen kanssa. Hän ei saanut yhtään rauhaa niinkauan kuin tiesi Beatrixin olevan yksinomaan prinssin seurassa. Illalla syyskuun neljäntenätoista päivänä hän saapui takaisin Allmersdorfiin, josta oli lähtenyt kahdentenatoista.

Kreivitär ja Dorothea ottivat hänet vastaan ystävällisemmin kuin koskaan ennen. Toinen oli iloinen, että Beatrix nyt voi ottaa mukaansa kolmannen huviratsastuksille; toinen taas piti Güntheriä, siksi kunnes Botho palaisi, erikoisena ritarinaan. Vieläpä Konstanzekin iloitsi, sillä hän ajatteli, että Günther joka tapauksessa voisi tehdä vieraskäynnin paroonitar Pantinin luo, ja että hän näin ollen voisi mennä mukaan, tai ainakin kuulla Lydiasta jotain. Tyttöparan ajatuksissa ei ollut enää mitään muuta kuin Botho ja Lydia ja Lydia ja Botho. Hänen aivoissaan risteili mitä ihmeellisimpiä suunnitelmia, miten hän voisi auttaa Bothon hänen onneensa, ajatuksia, jotka hän niiden mahdottomuuden takia karkoitti lopulta huokaisten mielestänsä. Mutta jokaisessa keskustelussa kreivittären ja Dorothean kanssa koetti hän suunnata puheen Lydiaan, saadakseen ylistää tämän hyviä puolia.

Mutta Beatrix ja prinssi Leopold huomasivat vain ohimennen Güntherin paluun. He tervehtivät häntä pintapuolisen-ystävällisesti. Kauhukseen huomasi Günther, että molemmat olivat aivan kuin kuumeessa! Oliko kreivitär sokea? Tai tahtoiko hän sellainen olla, koska prinssi Leopold oli tämän näytelmän sankarina?

Ah, kreivitär huomasi hyvin kaiken. Hän huomasi sen surukseen. Mutta hän vain yhä hymyili rauhallisesti ja ajatteli: Beatrix on minun tyttäreni. Se merkitsi kreivittärelle: Beatrix ei toden tullen kuuntelisi intohimon vaan järjen ääntä. Mutta Günther näki terävämmin kuin kreivitär; hän näki, että se, jos se ei vielä ollut tapahtunut, uhkasi joka hetki tapahtua ja että hänen tulonsa kentiesi jouduttaisi katastroofia.

Seuraavana aamuna söi Dorothea-neiti, kuten niin usein ennenkin, aamiaisen omassa kamarissaan, kun taas kreivitär viipyi erään tärkeän keskustelun takia tilanhoitajan kanssa työhuoneessaan —, seuraavana aamuna olivat Beatrix ja Konstanze prinssin ja Güntherin kanssa kokoontuneet ruokasaliin neuvottelemaan päivän ohjelmasta.

"Teidän Ylhäisyytenne lausui eilen illalla pitävänsä kovin purjehtimisesta, tietenkin ilman naisia… Minä olen käytettävissänne", sanoi Günther.

Hän tahtoo erottaa minut Beatrixista, ajatteli prinssi, ja Beatrix oli sangen rauhaton.

"Pelatkaamme mieluummin lawntennistä", huudahti hän.

Prinssi Leopold ymmärsi heti yskän, ja ilakoiden menivät kaikki neljä puistoon.

Oltiin juuri alkamassa, kun Konstanze muisti, että hän oli jotain unohtanut. Hän pyysi anteeksi ja juoksi pois.

"Näin aina käy", nauroi prinssi; "kun tahdotaan alkaa, on joku vielä jotakin unohtanut. Ajatelkaamme sukkelaan, eikö meilläkin olisi vielä jotain toimitettavaa."

"Minä kuulun niihin ihmisiin, jotka eivät milloinkaan unohda mitään", huusi Beatrix leikkisästi, "ja siitä yksinkertaisesta syystä, että minulla ei vielä ole mitään velvollisuuksia."

"Mutta minä — tuhattulimmaista — minä olen unohtanut kirjoituspöytäni avaimen pöydälle", huusi prinssi Leopold ja kopeloi taskujaan.

"Jos sallitte, niin minä…" virkkoi Günther hieman vastahakoisesti.

"Olkaa hyvä, rakas Schmettau."

Günther meni; prinssi ja Beatrix olivat kahden kesken.

Prinssi nauroi taas.

"Te näette, kreivitär, että minulla on näyttelijän lahjat! Sillä onhan itse asiassa äärettömän samantekevää, onko kirjoituspöydän avain taskussani tai kamaripalvelijallani. Pöytä on typö tyhjä."

"Günther raukka! Miksi sitten lähetitte hänet pois?"

"Rangaistakseni häntä siitä, että hänen väliintulonsa lopetti kahdenkeskisen seurustelumme, ja voidakseni vihdoin, vihdoinkin suudella kättänne ilman todistajia."

Sen sanottuaan tarttui hän Beatrixin käteen ja vei kylmät, pienet sormet huulilleen ja suuteli jokaista erikseen. Tyttö katsoi häneen avuttomana.

"Sanokaa minulle, Beatrix", sanoi prinssi pitäen Beatrixin kättä rintaansa vasten, "mikä teistä oikeastaan on kelpo Schmettaussa mielenkiintoista? Hänen ruskahtava hipiänsäkö, vai hänen mustat viiksensäkö, vai hänen ruskeat silmänsä? Tosin hän näyttää italialaiselta, mutta minä pelkään, että se on kaikki pelkkää maalia. Sisällä on kaikki sävyisää kuin pohjoisen taivaamme ilmasto."

"Mielenkiintoinen?" sanoi Beatrix, yrittäen luonnollisesti hymyillä, "mielenkiintoinenko? Ah ei, sitä hän ei ole; Günther on kauhistuttavan moitteeton ihminen. Kadettikoulussa oli hänellä parhaimmat todistukset, loma-ajoillaan meillä hillitsee hän Bothoa ja minua kaikenlaisista hullutuksista; luutnantiksi tultuaan ei hän ole tehnyt edes velkaakaan, eikä rakastu kehenkään muuhun kuin…"

Hän pysähtyi ja nieli sanan "minuun".

Hänestä tulee kerran oivallinen aviomies, koska hän ei osaa ollenkaan liehakoida, tuumi prinssi ja otti tytön toisenkin käden.

"Ja te, Beatrix — te rakastatte tavallisuudesta poikkeavaa, suurta, intohimoista. Eikö niin?"

Beatrix tunsi tajuntansa hämärtyvän. Hän tiesi, että nyt, nyt koitti hänen elämänsä ratkaiseva hetki. Hän unohti äidin, Güntherin, koko maailman, ja tuskan sekaisella riemulla ja hämmästyksellä hän ajatteli, että prinssi tunnustaisi nyt hänelle rakkautensa. Hän katsoi prinssiin — vaieten; prinssi näki hänen katseestaan, että tyttö oli häntä vastaan aseeton, että hänen sanansa vaikuttaisivat nyt tyttöön.

"Beatrix", kuiskasi hän, "te olette minulle hyvä, tiedän sen. Ja minä — oh — jos te tietäisitte, miten teitä rakastan — kaikkien maailman säyseiden luutnanttien uhallakin."

Hän veti tytön puoleensa, aivan lähelle ja suuteli hänen silmiään, hänen suutansa. Ja Beatrix vapisi ja salli sen tapahtua…

"Ja eikö totta", jatkoi prinssi, "luvatkaa minulle yksi seikka! Älköön aika eikä mikään etäisyys saako meitä unohtamaan tätä hetkeä. Minähän en ole oma herrani — ja kun minut jonakin päivänä… velvollisuus pakottaa… menemään naimisiin… Te tulette uskomaan minun rakkauteeni, te tulette — —."

Beatrix hätkähti. Suu auki ja silmät suurina tuijotti hän prinssiä.

Ja sitten pääsi hänen huuliltaan katkera, katkera naurahdus…

Herran tähden, ajatteli prinssi Leopold vastenmielisesti, tyttö ei näy saavan lainkaan päähänsä sitä, että minä hänet nain.

"Mitä sitten?" huudahti Beatrix äänekkäästi, "minkä takia pyydätte anteeksi? Toivotan onnea teidän avioliitollenne. Minä — minä menen myös naimisiin, sillä minä rakastan — rakastan…"

Beatrixista tuntui kuin hän tulisi hulluksi. Hänen ajatuksensa eivät pysyneet koossa. Tänä hirveänä hetkenä tuli Günther takaisin. Beatrixin päähän pälkähti pelastava ajatus: hän tahtoi saada sanomattoman, täysin tyydyttävän hyvityksen.

"Tässä, teidän ylhäisyytenne", sanoi hän ivallisin katsein, "tässä minä esitän teille sulhaseni!"

Prinssi nauroi hämillään. Pohjimmaltansa hän iloitsi, että näytös näytti saavan näin mukavan lopun.

Günther oli valahtanut kalpeaksi. Mutta ihmeteltävällä itsensähillitsemistaidosta johtuneella lujuudella hän sanoi:

"Beatrix on sangen ajattelematon, kun ilmoittaa teidän ylhäisyydellenne salaisuuden, joka syistä, jotka eivät kuulu tähän, pitäisi olla salassa itse kreivittäreltäkin samoin kuin koko maailmalta."

"Rauhoittukaa, rakas Schmettau! Rakkautenne salaisuus on minun takanani varmassa tallessa. Mutta toivottavasti sallitte minun toivottaa sydämestäni onnea teille ja teidän neiti morsiamellenne."

Günther kumarsi; prinssi suuteli muodon vuoksi Beatrixin kättä.

"Kas niin", huudahti Konstanze, joka juuri syöksähti paikalle, "nyt voimme alkaa!"

"Tämä on oikein vastuksien peli", sanoi Beatrix vaivaloisesti. "Minä sain yhtäkkiä sellaisen päänkivistyksen, että minun täytyy lähteä pois. Günther on ehkä hyvä ja vie minut sisään."

Günther ojensi hänelle käsivartensa. He olivat nyt yksinään puiston tiheiden pensaikkojen keskellä. Vaieten he astuivat vierekkäin; Beatrix lyijynraskain askelin. Hän odotti, että Günther kysyisi, mitä hänen ja prinssin välillä oli tapahtunut, tai että tämä ottaisi hänet — morsiamensa — syliinsä ja suutelisi häntä. Samoja huulia, joita prinssi vastikään oli koskettanut! Mutta sitä, mikä todella tapahtui, sitä hän ei aavistanut.

Kun oli tultu sille paikalle, joka oli linnan parvekkeen takana, pysähtyi Günther. Hän oli tointunut. Hän puhui kovalla, lujalla äänellä:

"Tuossa linnassa, siellä minä olen kaikki saanut, mitä köyhä, koditon orpopoika voi maailmassa toivoa. Minä rakastan sinun äitiäsi ja veljeäsi enemmän kuin olisin omaa äitiäni ja veljeäni voinut rakastaa, sillä mitä minä täällä olen saanut vastaanottaa, se ei ole johtunut veriheimolaisuuden tuottamasta velvollisuudesta. Olen saanut kaikki vapaasta hyvyydestä. Olen valmis uhraamaan henkeni äitisi ja hänen kotinsa puolesta. Ja sinua, Beatrix, sinua… minä rakastin vielä toisenlaisella rakkaudella. Sinä tiedät sen. Ja sen vuoksi saatoin sinunkin puolestasi uhrata elämäni, jos se olisi ollut tarpeellista sinun rauhallesi, sinun onnellesi. Mutta kunniatani en uhraa kenellekään, en edes tämän perheen jäsenellekään. Kostaaksesi prinssiltä saamasi kauhean nöyryytyksen, esitit minut sulhasenasi. Minä kysyn, enkä kysy: minkälainen nöyryytys se oli, miten oli mahdollista, että hän saattoi tehdä sellaista? Minä antauduin aseeksesi hetkellä, jolloin en voinut hänen edessään ottaa sinua valheesta kiinni. Mutta nyt minä sanon sinulle: Minä kannan keisarini takkia ja tunnen itseni tasa-arvoiseksi kaikkien maailman prinssien kanssa. Minä en ole aikonut antaa en miesten yhtä vähän kuin naistenkaan solvata kunniani puhdasta vaakunaa. Unohda, että kerran sinua pyysin äidiltäsi!"

Beatrix oli häntä kuunnellut kauhistuen, hämmästyen. Nyt oli hän lopettanut. Beatrix kiljahti, peitti kasvot käsiinsä, ja sitten, kuin rajun tuskan valtaamana, juoksi linnaan.

Günther palasi kalpeana, kuitenkin täysin rauhallisena, prinssin ja
Konstanzen luo.

Kreivitär istui vielä talouskirjansa ääressä ja laski, kun Beatrix ääneensä itkien syöksyi huoneeseen.

"Mitä on tapahtunut, lapsi?"

"Tahdon kuolla, tahdon kuolla!" huusi Beatrix ja kätki kasvonsa yhä syvemmälle.

Ensimmäisen kerran elämässä sattui kreivittärelle, että hänen rauhallinen verensä pelokkaasti kuohahti. Hän tarttui lujin ottein tytön hartioihin.

"Onko prinssi syypää kyyneleihisi?"

Beatrix vain nyökkäsi. "Hän haluaa — mennä naimisiin…"

Kreivitär astui hämmästyneenä askeleen taapäin. Hän, joka ei tiennyt, miten pitkälle prinssi oli mieltymyksen osoituksissaan Beatrixia kohtaan mennyt, hän luuli, että hänen tyttärensä, hänen tyttärensä oli aiheetta, itsekritiikin puutteesta antautunut arvottoman intohimon valtaan.

"Sinun pitäisi tietää", lausui hän ankarasti, "ettei prinssi kuulu niihin miehiin, joihin sinä voisit kiintyä. Mutta jos sinut sittenkin hurmasi — hänen rakastettavuutensa, olisi sinun pitänyt vaieten, urhoollisesti ja ylpeästi karkoittaa rinnastasi sellainen."

"Äiti", sanoi Beatrix katkerasti, "ovatko sinun unelmasi aina olleet niin järkeviä, että ne ovat sinulle vain sanoneet, mitä sinä — voisit?"

"Minä en ole milloinkaan — unelmoinut", vastasi kreivitär tylysti.

Beatrix vaikeni. Hänen silmissään kimalsivat kyyneleet.

"Günther tulee, kun hän saa tietää erehdyksesi, antamaan sinulle anteeksi, jota minä en tosin toivoisi. Minä huomaan, että sinä tarvitset miehen ohjausta. Hänen rinnallaan sinä saat enemmän ryhtiä kuin mitä minä voin sinulle antaa", paasasi hän äkäisesti.

Beatrix nousi ja meni ovelle. Siellä jäi hän hetkeksi liikkumattomana seisomaan ja katsoi suurilla omituisilla silmillään äitiinsä, ikäänkuin odottaisi hän vielä jotain. Mutta äiti pysyi äänettömänä eikä ollut häntä näkevinäänkään. Ja Beatrix, joka tällä hetkellä oli tullut naiseksi, Beatrix poistui kylmän, tylyn umpimielisenä huoneesta, jonne hän oli lapsen vaistolla ja luottamuksella paennut.

Kreivitär vaipui murtuneena tuolille. Hänestä tuntui kuin hän olisi tehnyt väärin, kuin hän olisi valinnut väärän tien, kuin hän olisi syntinen eikä tuomari. Hänen tyttärensä pitkä, mykkä syyttävä katse ei tahtonut hänen sydämestään hälvetä. Ja silti, vaikka hän kuinka mietti, ei hän voinut mielessään päästä selvyyteen, miten hän olisi voinut muuta kuin ankarasti puhua Beatrixille.

Tunnin verran hän taisi niin istua, kun Dorothea tuli sisään ja sanoi, että prinssi ja Günther haluavat lausua tervehdyksensä. He ovat menneet purjehdusmatkalle pieniin kylpypaikkoihin Lyybekin lahden rannalle ja palaavat vasta iltapuolella kotiin.

Samassa kilisi käytävässä kello, joka talonjärjestyksen mukaan kutsui oman väen ja vieraat toiselle aamiaiselle. Samassa astui Konstanze sisään ja sanoi arkaillen:

"Saanko jäädä pois aamiaiselta, rakas täti? Beatrixin laita on huonosti. Hän tahtoisi, että olisin hänen luonansa koko päivän. Kun hän pitää kädestäni kiinni, on hän rauhallisempi."

Kreivitär katsoi miettiväisenä vaaleaveristä tyttöä. Enkö sittenkään saanut jumalia leppymään, ajatteli hän, kun otin sinut talooni? Sinun läsnäolosi ei ole miksikään rasitukseksi, eikä kuitenkaan torju luotani varjoja — se uhri ei ollut mikään uhri — se oli hyödytön eikä tuota ollenkaan siunausta, koska se ei aja pois mitään kirousta.

Konstanze ei voinut vähääkään aavistaa tuosta hänen läsnäoloaan koskevasta omituisesta ajatuksenjuoksusta; tädin pitkä silmäys sai hänet vain hämilleen.

"Hyvä on", sanoi kreivitär lopulta, "ole Beatrixin seurana niin kauan kuin se häntä ja sinua miellyttää". — "Mitä täällä on tapahtunut?" kysyi Dorothea sisarentyttären mentyä.

Kiivain sanoin kertoi kreivitär, että Beatrix oli ollut niin kelvoton, että oli osoittanut prinssille jonkinlaista intohimoa, ja että nyt, kun tämä oli hänelle todennäköisesti sanonut, että hänelle oli määrätty joku prinsessa, käyttäytyi Beatrix kuin mielipuoli.

Dorothean mielestä oli asiassa romanttista viehätystä. Vaikkakin hänestä oli selvä, että Beatrixilta oli ollut liioiteltua ja hullua kuvitella jotain sellaista, arveli hän sittenkin, että kreivittären olisi pitänyt kohdella häntä lempeämmin. Kreivitär kielsi ystävättäreltään tässä suhteessa kaiken pätevyyden, ja pian oli heidän välilleen kehittynyt ensimmäinen sananvaihto koko heidän yhdessäolo-aikanaan.

Näin häiriintyi itämä päivä linnassa. Jokainen söi ateriansa omassa huoneessaan, ja vasta iltapuolella, kun odotettiin herra v. Beulwitzin tuloa, oli kreivitär yhdessä Dorothean kanssa. Dorothea säikähti ystävättärensä kalpeutta. Äänettöminä he ojensivat toisilleen kättä ja sopivat jälleen.

Kreivitär oli kuvaamattomassa mielenliikutuksessa. Ensimmäistä kertaa puolisonsa kuoleman jälkeen hän kaipasi — tukea. Joku mies keksisi ehkä keinon, millä saisi prinssin lähtemään silti häntä loukkaamatta; joku mies, joka tuntee elämän ja sen syvyydet paremmin, voisi hänelle sanoa, oliko hän tosiaankin ollut Beatrixia kohtaan liian kova. Ensimmäistä kertaa elämänsä aikana tunsi hän itsensä epävarmaksi. Ja silloin tuntui hänestä se, että hänen nuoruutensa ystävä tuli tänään hänen luokseen, mies, jota hän oli aina kunnioittanut, Jumalan hyväntahtoiselta lahjalta.

Prinssi Leopold ja Günther tulivat pian naisten jälkeen salonkiin. Edellinen iloisen näköisenä, jälkimmäinen vakavana, mutta kuitenkin ilman eletyn mielenliikutuksen tuottamia ulkonaisia merkkejä.

"Mitä", huudahti prinssi, "eikö Botho ole vielä täällä? Minä luulin, että hän palaisi viidentenätoista."

"Kenties ystävät ovat pitäneet hänet luonaan yhden päivän kauemmin
Hampurissa", vastasi kreivitär.

"Onko teidän ylhäisyytenne tehnyt hauskan retken?" kysyi Dorothea.

"Niin hauskan kuin ilman naisia ylimalkaan on mahdollista; kun kreivitär jätti meidät ja Konstanze-neiti seurasi häntä, päätimme pistäytyä merellä. Saadaksemme kuitenkin sitä ennen ainakin silmillemme jonkun kauniin silmäparin tuottamaa lohdutusta", kertoi prinssi leikillisellä äänellä, "menimme jalkaisin Pantinin huvilaan. Mutta me emme voineet muuta kuin jättää sinne käyntikorttimme, sillä armollinen rouva oli poissa — tänään Lyybekissä", sanoi palvelija. "Mutta kuinka jaksaa nuori kreivitär?"

Ja Günther, joka oli Beatrixin suhteen noudattanut tuskallista vaikenemista myöskin prinssiin nähden, päätti taaskin kreivittären rauhallisesta vastauksesta, ettei tällä ollut aavistustakaan siitä, mitä oli tapahtunut.

Prinssi Leopold katsoi kelloa.

"Beulwitzinkin pitäisi jo olla täällä. Olette kai lähettäneet vaunut lautalle?"

Jack rohkeni vastata, että vierasta vastaan lähetetyt vaunut ajoivat juuri pihaan.

Kreivitär ponnahti ylös hänelle peräti tavattomalla vilkkaudella. "Se on hauskaa, sepä on…"

Hänen annettiin yksinään mennä tulevaa vastaan. He kohtasivat toisensa ensimmäisessä huoneessa käytävän päässä, katosta riippuvan lampun alla.

He ojensivat toisilleen kätensä ja olivat molemmat ääneti. Silloin kun he olivat viimeksi nähneet toisensa, oli kreivitär ollut kaunis, itsetietoinen tyttö, Beulwitz ujo, kaksikymmentäyksi-vuotias nuorukainen. Siitä oli kulunut enemmän kuin kaksikymmentäneljä vuotta, ja kuitenkin tunsi Beulwitz jälleen tuon yhä vielä kauniin naisen piirteistä nuoruutensa rakastetun piirteet. Mutta hän, hän oli aikaisin vanhentunut ja silti tullut tavattoman viehättäväksi mieheksi. Mutta ei — oikeastaan ei vanhentunut. Vain vaaleanharmaan otsan yli suortuva tukka teki sen vaikutuksen. Kirkkaat silmät, mustat viikset hyväntahtoisen suun ympärillä puhuivat nuoruudesta.

Omituista! Vuosikausiin he eivät olleet kuulleet toisistaan mitään, tuskin toisistaan puhuneet, ja nyt tuntui äkkiä kreivittärestä, kuin hän olisi ajatellut paljon, aina, yksinomaan tuota miestä. Kuin hän olisi ollut poissa kaksikymmentä neljä vuotta liian kauan.

"Fritz", sanoi hän, ja Beulwitz vain "Sophia".

Sitten hän tarjosi kreivittärelle käsivartensa ja astui hänen kanssaan valaistujen huoneitten läpi.

Oh, ajatteli kreivitär onnellisena, nyt tulee kaikki taas hyväksi.
Huomenna voin puhua hänelle huolistani, ja hän poistaa ne.

Myöskin Dorotheaan ja Güntheriin vaikutti valtavasti tuon miehen ilmestyminen, miehen, joka ei ollenkaan muistuttanut veljeään majuria. Ja prinssi näytti iloitsevan sydämensä pohjasta, saadessaan jälleen kasvattajansa ja ystävänsä luokseen. Lapsellisella kiintymyksellä, joka itse Güntheristäkin tuntui kauniilta, syleili prinssi miestä, joka kaksitoista vuotta oli ollut hänen erottamaton ystävänsä.

Iloisesti jutellen käytiin illallispöytään. Vain silloin kuin Beulwitz kysyi talon tytöstä, tuli hetkeksi tuskallinen vaitiolo. Beulwitz kertoi vahvasti värittäen matkakokemuksista, joita hänellä oli ollut, ja kreivitär ihmetteli monta kertaa, miten vähäpätöisinä hän näytti ihmisiä ja asioita pitävän. Lopulta kertoi hän myös, että hän oli Lyybekissä nähnyt erään seikkailevan pariskunnan ja pannut merkille, että sattuma vei hänet samana päivänä kolme keltaa heidän läheisyyteensä. Ensiksi raatihuoneen ravintolassa, missä pariskunta oli nauttinut aamiaista hienojen ihmisten tavoin; sitten Mariankirkossa, missä hän vastoin tahtoaan oli tullut nähneeksi, miten nuorukainen kihlasi kalpean, kauniin, mutta jo hiukkasen lakastuneelta näyttävän naisen ja kutsui tätä juhlallisesti morsiamekseen; lopuksi illalla asemalla, missä nuori ritarimme saattoi naisen vaunuun ja suuteli hellästi hänen käsineitään.

"Ne olivat hienot, keltaisenruskeat hansikkaat Marseillesta, korkeintaan kuuden numeron", päätteli Beulwitz leikkisästi, "ja lyön vetoa, että ne verhosivat mitä kapeinta valkoista kättä. Kun nainen sitten Travemündessä katosi minulta jäljettömiin, niin en voinut tietää, menikö hän siellä johonkin hotelliin, vai nousiko hän vaunuihin tai juuri Travemünden kohdalla pysähtyvään Pietarin junaan. Täällä maan yksinäisyydessä ei sellainen kukkanen voi mitenkään kasvaa eikä kotiutua. Hänessä oli jotakin eriskummallista lumoa, joka on niille naisille ominaista, jotka tänään vielä kukoistavat, tietäen huomenna lakastuvansa. Lumoa, joka hurmaa kuin jasmiinien tuoksu illalla."

Ei kreivitär eikä kukaan muukaan uskaltanut kysellä lähemmin naisesta, saatikka sitten hänen seuralaisensa ulkonäöstä.

Erottiin aikaisin; Beulwitz poistui prinssin seurassa.

Kreivitär taisteli tyttärensä huoneen oven takana kovan taistelun: hän kuuli sisältä valitusta ja itkua ja niiden välillä kärsivällisen nuoren äänen, joka koetti kärsivää lohduttaa. Mutta vielä voitti kylmä ylpeys äidin huolestuneen sydämen, ja päättävin askelin meni kreivitär omaan huoneeseensa, alkaakseen rauhattoman yön. Hän moitti Luojaa, jota hän rukoili uskovaisin sydämin, siitä, että tämä oli antanut hänen sydämelleen ansaitsemattomia suruja.

IX.

Seuraavana aamuna tuli sitten Botho Jack ilmoitti sen kreivittären istuessa vieraineen yhdessä Dorothean ja Konstanzen kanssa aamiaispöydässä. Beatrix oli antanut tiedoksi, ettei hän ennen lähde huoneestaan, ennen kuin äiti on siellä käynyt.

"Ah, miten hauskaa", huudahti Beulwitz, "siispä saan vielä oppia tuntemaan suvun päämiehen, ennenkuin huomenna lähdemme eteenpäin."

"Pyydän poikani tulemaan tänne niinpian kuin mahdollista. Jack, vielä yksi sija pöytään lisää", sanoi kreivitär rauhallisena.

Muutamia minuutteja myöhemmin astui Botho sisään. Hänen vakava katseensa osui valkotukkaiseen ja mustapartaiseen vieraaseen. Beulwitzkään ei voinut pidättää hiljaista hämmästyksen huudahdusta. Hän puri huultansa — hänestä tuntui sanomattoman kiusalliselta, että hän oli näytellyt kavaltajan osaa. Ja Bothon säikähdyksestä, hänen suurista silmistään täytyi kreivittären kaikki arvata. — Prinssi Leopold oli vielä eilen illalla opettajalleen kertonut, että täällä lähellä asui se "ulkomaalainen tyttönen" ja että sangen todennäköisesti nuori kreivi häntä hakkaili.

Kreivitär nousi hitaasti ylös.

"Voitte mennä, Jack, emme tarvitse teitä enää." — Jack poistui sykkivin sydämin.

"Minä huomaan kasvoistasi, ettet näe herra von Beulwitziä ensimmäistä kertaa. Minä kysyn sinulta: Näitkö hänet ehkä eilen Lyybekissä?"

"Kyllä!" sanoi Botho ääneen ja lujasti. Hän ei pelännyt — hänen rinnassaan läikehti vielä pyhä tunnelma, hän kuuli vielä Lydian valan kaikuvan korvissaan. Nyt ei häntä mikään peloittanut.

"Sinä olet — — — suhteessa — — — siihen naiseen?" sai kreivitär vaivoin sanotuksi.

"En", huudahti Botho. "Lydia on minun morsiameni — hän on tuleva vaimokseni. Me menimme eilen kihloihin Jumalan kasvojen edessä. Joka häntä loukkaa, loukkaa minun kunniaani."

"Ei kukaan, rakas kreivi", sanoi Beulwitz Bothon luo astuen, "loukkaa tuota nuorta naista. Valitan suuresti, että olen syypää siihen, että äitinne sai valmistumattomana ja liian aikaisin tietää tämän tosiasian, johon te epäilemättä tahdoitte ensin saada äitinne suostumuksen ja epäilemättä sen saattekin."

"Sinun morsiamesi!" huudahti kreivitär pois suunniltaan.

"Tulkaa, teidän ylhäisyytenne, jättäkäämme poika ja äiti kahden kesken", sanoi Beulwitz.

Ohi kulkiessaan hän puristi voimakkaasti Bothon kättä, jolta luuli hänestä odottamatta saavansa asiallensa puolustajan ja siitä syystä vastasi lämpimästi kädenpuristukseen. Prinssi ja Günther poistuivat Beulwitzin mukana. Naiset jäivät Bothon kanssa yksin.

Dorothea ei aikonut poistua; hänellä oli oikeus olla tässä todistajana. Hän rakasti Bothoa tuolla äidillisellä ja neitsyellisellä tunteella, jota voi vain nuoruuden ja vanhuuden rajalla oleva nainen tuntea toista sukupuolta olevaa nuorempaa olentoa kohtaan. Konstanzen oli vallannut sellainen kuolemantuska, ettei hän tullut lainkaan ajatelleeksi, miten tarpeeton hänen läsnäolonsa täällä oli, ja molemmat vanhemmat naiset eivät ollenkaan huomanneet eivätkä ajatelleet vapisevaa tyttöä, joka istui hiljaa huoneen perällä.

Kreivitär astui lähemmäksi Bothoa.

"Sinun morsiamesi?" kysyi hän käheällä äänellä, "sinun morsiamesiko? Sinä olet rohjennut minun selkäni takana ottaa tämän askeleen? Ja tuo nainen ei ole hävennyt suostua sellaiseen — sellaiseen piikamaiseen salaisuuteen?"

"Äiti", kiivastui Botho. "Syyt, jotka saivat minut vaikenemaan, olivat vakavat! Tähän asti olin liian nuori! Sinä päivänä, kun täytän kaksikymmentäkolme vuotta ja siten tulen tämän linnan herraksi, perheen pääksi, sinä päivänä tahdoin minä…"

"Oh:" huudahti kreivitär, "sinä uhkaat! Sinä pöyhkeilet oikeudellasi!"

"En, äiti, Jumalan tähden, en! Tuona päivänä, jolloin tulisin täysivaltaiseksi, ajattelin lapsena, rukoilevana tulla luoksesi ja sanoa: Anna minulle hänet vaimokseni, sillä nuoruudestani huolimatta on rakkauteni koeteltu ja on kaksi ja puoli vuotta lujasti ja hartaalla odotuksella Lydiaan kohdistunut."

"Jo niin kauan!" ihmetteli kreivitär, "niin kauan — olet harjoittanut — petosta — äitiäsi kohtaan!"

"Äiti, älä käytä sanoja, joita ehkä saat katua! Petostako? Rakkaudesta vaikeneminenko — petosta? Ei, äiti, kun lapset ovat kehittyneet miehiksi ja naisiksi, silloin tulee hetkiä, jolloin he eivät voi jättää tulevaisuuttaan äitinsä ratkaistavaksi, vaan omalla vastuullaan menevät sitä kohden."

Kreivittäreen ei ollut tekemättä vaikutustaan se varmuus, jolla Botho puhui. Tuossa rauhallisessa itsensähillitsemisessä tunsi hän jälleen verensä.

"Sinä olet kovin nuori, poikani", sanoi hän. "Äidin oikeus on sentään aina tutkia. Me tiedämme niin vähän tuosta naisesta: ainoastaan epämääräisiä huhuja, jotka tosin tuntuivat olevan ristiriidassa hänen olentonsa kanssa, kunnes — niin, se täytyy sanoa — kunnes se tosiasia, että hän antautuu kohtauksiin sinun kanssasi, saa hänet omituiseen valoon."

"Äiti!" Botho kalpeni. "Sitä kohtausta ei oltu päätetty. Mitä pahaa siinä sitten on: viettää päivä vieraitten ihmisten joukossa, kadulla, kirkoissa, hotellin pöydän ääressä? Joka tapauksessa se on viattomampi kohtaamismuoto, kuin jos nainen yksinään ottaisi vastaan huoneeseensa."

Kreivitär oli tehnyt päätöksen.

"Sinä, poikani, painostat itse nuoruuttasi. Paroonitar on maailmaa kokenut nainein. Hän voi sanoa minulle paremmin kuin sinä, onko teidän liittonne elämänvälttämättömyys. Minä aion puhua hänen kanssansa ja heti!"

Botho punastui ilosta.

"Äiti!" huusi hän onnellisena, "tee se!"

"Lupaa minulle alistua rauhallisesti siihen, mitä paroonitar ja minä päätämme."

Botho suuteli äitinsä kättä. Lyydia oli Jumalan kasvojen edessä sanonut tulevansa hänen vaimokseen. Hän tiesi, että Lydia voittaisi äidin epäilykset. —

Konstanze, joka hengitystään pidättäen oli pelokkaana kuunnellut äidin ja pojan välistä keskustelua, joutui kreivittären viimeisten sanojen johdosta ankaran mielenliikutuksen valtaan. Hän pujahti huoneesta, ja vasta silloin Dorothea huomasi hänet ja sanoi:

"Oh, Konstanze on ollut täällä —."

Botho läksi huoneesta autuain toivein ja etsi käsiinsä herra v. Beulwitzin, pyytääkseen häneltä ja prinssiltä anteeksi, että heitä oli vaivattu perhekohtauksella. Hänen sydämessään tuntui niin iloiselta ja kevyeltä; arpa oli heitetty. Hän uskoi, että kaikki olivat hänen puolellaan. Niin, iloisen-rauhallisesti hän saattoi keskustella vieraiden kanssa kaikista muutoksista, jotka pantaisiin Allmershofissa toimeen hänen naimisiinmenonsa johdosta. Prinssi, jolle tämä asiain käänne, huolimatta siitä tietämättömyydestä, jota hän eilen oli näytellyt, ei ollut lainkaan epämieluinen, osoitti Botholle mielenkiintoa ja osanottoa, joka tuotti tälle suurta iloa. Beulwitz kuunteli keskustelua hienosti hymyillen. Günther oli vaitelias ja alla päin pahoilla mielin.

Kun ystävät olivat sitten hetkisen kahden kesken, ojensi Botho luutnantille kätensä:

"Pidetään häät samana päivänä."

Günther kääntyi poispäin.

"Siihen on — pitkä matka…"

Tällä välin pukeutui kreivitär, itsensä Dorothean auttamana, vierailua varten.

"Mitä odotat tästä käynnistäsi?" kysyi vanha neiti.

"Kaikkea. Botho oli minusta liian rauhallinen! Siihen, mikä minua ensin suututti, rakennan nyt toivoni: hän on rakastanut paroonitarta jo sangen kauan. Siis se on nuoruuden hulluutta. Hän on vain vielä tavoista riippuvainen, tuntee itsensä antamallaan kunniasanallaan sidotuksi ja on pohjimmaltaan jo aikoja sitten kylmentynyt. Paroonitar, kun hän huomaa, miltä kannalta minä katselen asiaa, ja kuinka olen heidän liittoaan vastaan, on siksi ylpeä, että peruuttaa Botholle antamansa sanan. Sillä olkoon paroonitar sellainen kuin hänen sanotaan olevan — pikkumainen hän ei missään tapauksessa ole."

"Mutta jospa Botho sitten kuitenkin…"

"Silloin", keskeytti kreivitär hänet, "silloin on kovuuteen vielä kyllin aikaa. Pitääkö minun tehdä toinenkin lapseni uppiniskaiseksi? Botho on muutoin Allmereja eikä tule juoksemaan sen naisen perässä, joka häntä ei enää halua." —

Kun Konstanze riensi pois huoneesta, hallitsi häntä vain yksi ainoa ajatus: Varoittaa Lydiaa, vannottaa häntä, ettei hän luopuisi Bothosta, ennättää ennen kreivitärtä. Ennenkuin kreivitär sai päältänsä aamupuvun, ennenkuin vaunut oli valjastettu, täytyi kulua puoli tuntia. Jos Konstanze suoraapäätä lähtisi paroonittaren luo, saapuisi hän vieläkin aikaisemmin. Ja ulos portista, pitkin puistoa juoksi tuo syyntakeeton tyttö; hänen pitkä, taivaansininen aamupukunsa liehui tuulessa ja hiukset hulmusivat.

Taivaalla oli ollut jo aikaisesta aamusta saakka keltaisen-harmaita pilviä, jotka työntyivät itäänpäin mutta palasivat yhä uudelleen takaisin. Nuo ukkospilvet eivät halunneet järven yli. Ja lännestä päin nousi vastatuuleen yhä uusia pilviröykkiöitä. Ilma oli luonnottoman painostava ja hautoi merituulta, niin että se kadotti vilvakkuutensa. Hyvin kaukaa kuului silloin tällöin hiljaista ukkosen jyrinää.

Konstanze juoksi juoksemistaan. Hänen henkeään salpasi, otsaan kihosi hikikarpaloita, hänen poskensa hehkuivat. Tässä tilassa saapui hän huvilaan.

Lyydian vanha palvelija säikähti tätä villiä olentoa; hän juoksi portaita ylös, ja Konstanze hänen kintereillään. Tuskin hän ehti Lydian huoneen ovella ilmoittaa: "Neiti linnasta", kun Konstanze pujahti hänen ohitseen ja syöksähti Lydiaa kohti.

"Konstanze", huudahti Lydia, "tekö se olette! Mitä on tapahtunut? Botho —."

Tuska lamautti hänen äänensä.

Konstanze löi kätensä yhteen:

"Hänen äitinsä tietää kaikki, hän tulee heti. Minä tahdoin — minun täytyi — en tiedä, mitä tahdoin! Botho rakastaa teitä — älkää jättäkö häntä. Hän tulisi hulluksi."

Lydia sulki silmänsä. Oliko hetki siis tullut? Damokleen miekka suhahtaisi alas. Mutta kenties! — kentiesi se putoaisi hänen viereensä, eikä häneen. Hänen äitinsä tulee! — Se on ehkä hyvä merkki.

"Rakas tyttöseni", sanoi Lydia heikolla äänellä, "rakastatteko häntä niin yli kaiken, että hänen tähtensä teette — näin — mielettömästi?"

Hän laski kätensä Konstanzen vaaleille hiuksille.

"Kun kreivitär saa tietää, että toitte minulle tällaisia tietoja, niin hän suuttuu teille."

Konstanze itki.

"Ja miten minä voin olla onnellinen Bothon rinnalla, kun teidän nuori sydämenne siitä pakahtuu?"

"Kun hän vain on onnellinen!" huusi Konstanze, "minusta ei ole mitään väliä. Ja kreivitärkin on onnellinen nähdessään lapsensa onnellisina."

Lydia pani kätensä ristiin ja katseli äänettömänä synkkenevää merta.

Ole laupias, rakas Jumala siellä ylhäällä, rukoili hän. Sinä osoitat minulle, kuka häntä on kerran lohduttava.

"Lapseni", sanoi hän äänellä, jota Konstanze ei koskaan unohtanut "lapseni, kahden ihmiselämän kohtalo lepää kreivittären huulilla. Hän yksin voi erottaa tai yhdistää."

"Ja te — ja te! Ettekö tahdo taistella hänen puolestaan?!"

"Kyllä", sanoi Lydia ääneen. Sitten hän lisäsi hitaasti surullisin katsein: "Olen valmis kaikkeen."

"Kuulkaa — vaunut — kreivitär", huusi Konstanze, hypäten tuskissaan ylös. Myöskin Lydia nousi.

"Mene tuonne, lapseni", sanoi hän, erään oven luo astuen, "odota, kunnes sinua kutsun. Siellä et voi mitään kuulla."

Se oli yksi noita kylmiä loistohuoneita, johon hän Konstanzen jätti, ja tuskaantunut ja uupunut tyttö vaipui siellä sohvaan ja jäi makaamaan kasvot tyynyä vastaan painettuina.

Lydia seisoi keskellä pientä, himmeäväristä huonettaan ja odotti naista, joka tuli päättämään elämästä ja kuolemasta. Ja kreivitär astui sisään, verkalleen, tervehtimättä ja puhumatta. Ei kumpainenkaan heistä ajatellut noudattaa tämän kohtauksen aikana seuraelämän muodollisuuksia. He seisoivat vastatusten ja katsoivat toisiinsa pitkään, vakavasti ja kiinteästi. Lydian silmäykset eivät värähtäneet. Ja tämän naisen suurista silmistä luodun katseen edessä häipyi kreivittären mielestä sopiva alkulause, jonka hän oli vaunuissa valmiiksi miettinyt. Omituinen osien vaihdos näytti tapahtuvan. Lydia näytti tulevan tuomariksi.

"Te tulette", alkoi hän lujalla äänellä, "kiistämään kanssani pojastanne?"

"Minä tulen", vastasi kreivitär nopeasti, "kysymään teiltä, ajatteletteko vakavasti tulla hänen vaimokseen".

"Minä rakastan häntä!" sanoi Lydia ylpeästi ja yksinkertaisesti, "sen täytyy riittää hänen äidilleen".

"Merkitseekö se sitä, että aiotte tulla hänen puolisokseen?"

"Hänen tai ei kenenkään."

"Siis te ette halua vapaaehtoisesti peräytyä, tahdotteko siis että vasta minun kieltoni lopettaa tämän hullutuksen?"

"Kreivitär", sanoi Lydia kohottaen päänsä pystyyn, "elämäni vaiheet, jotka te tunnette, eivät anna teille oikeutta kieltoon".

Kreivitär nauroi. Se oli loukkaavaa naurua.

Lydia suoristi itsensä täyteen suuruuteensa:

"Kylliksi hyödytöntä puhetta! Ottakaamme esille yksitellen ne syyt, joita voitte käyttää hyväksenne minua vastaan. Minä olen katolilainen, kreivitär. Ettekö tahdo antaa protestanttiselle pojallenne naista, joka tunnustaa toista uskontoa?"

Tätä seikkaa ei kreivitär ollut lainkaan ajatellut, niin että hän joutui hieman hämilleen.

"Sitä tosin…" alkoi hän epävarmasti.

"No niin", virkkoi Lydia, "minä olen vahva ja luja uskossani, vaikkakin siitä huolimatta elämäni joutui haaksirikkoon. Mutta luulen myös, etten loukkaa Jumalaa, jos vaihdan sitä ulkonaista muotoa, jolla häntä palvelen. Minä tahdon muuttaa teidän kirkkoonne."

"Suokaa anteeksi", sanoi kreivitär hämillään ja levottomana, "se seikka ei vaikuta kantaani. Mutta ottakaa huomioon itse: Bothon nuoruus — tehän olette muutamia vuosia vanhempi."

Lydia hymyili surumielisesti.

"Eihän tämä olisi ensimmäinen kerta ihmiskunnan historiassa, kun vaimo on puolisoansa vanhempi. Pitääkö minun rasittaa teitä kertomalla lukuisia esimerkkejä ihmisistä, jotka siitä huolimatta ovat olleet onnellisia? Te olette liian viisas, liian kokenut, kreivitär, te tiedätte varsin hyvin, että kiintymys, joka on jotakin enempää kuin aistien huumausta, ei riipu ulkonaisesta kauneudesta tai katoavaisuudesta. Minun seitsemän vuottani saattavat olla vain ennakkoluuloisille ihmisille tervetulleita."

"Ja oletteko varma", kysyi kreivitär, "että myöskin Bothon puolelta tämä rakkaus on lujempaa kuin aistien huumausta?"

"Sen", sanoi Lydia toivottomasti, painaen päänsä alas, "sen — voi ainoastaan elämä minulle näyttää, elämä hänen kanssansa".

Kreivitär käveli suurin askelin edes takaisin. Lydia seisoi yhä liikkumattomana kuin kuvapatsas.

Mistä pääsen häneen kiinni — mistä? mietti kreivitär neuvottomana.
Enhän toki voi hänelle suoraan sanoa…

"Kun ei siis minun uskontoni eikä ikäni ole erottavana seinänä Bothon ja minun välillä, kun sitäpaitsi olen vanhaa sukua, ja ensimmäisen puolisoni nimi on ollut vuosisatoja arvossapidetty, ja rikkauteni on jokseenkin yhtä suuri kuin Bothon, niin saanen kai kysyä, mitä kreivitär Allmerilla on vielä sitä vastaan, että paroonitar Pantinista tulee hänen miniänsä."

"Uskotteko te sitten — äiti kysyy teiltä nyt —, uskotteko sitten, että
Botho rakastaa teitä yhtä paljon?"

"Nyt — kyllä!" huudahti Lydia leimuavin silmin.

"Nyt — kyllä! Mutta olkaa rehellinen: tuottaisiko hänelle surua, jos hän kadottaisi teidät?"

"Hän on kaksikymmentäkolmevuotias", sanoi Lydia tuskaantuneena, "miksi minua kidutatte noin! Omistaminen ja tottumus, yhteiset mielipiteet ja harrastukset pitävät hänen rakkautensa minulle uskollisena. Mitä uskollisuus on muuta?"

"Ah!" huudahti kreivitär syvään hengittäen, "siispä ette itsekään usko hänen kiintymyksensä kestävyyteen, ei ainakaan mitä teidän kadottamiseenne tulee. Hän ei siitä kuole."

"Mutta minä!" kuiskasi Lydia.

Kylmä hiki nousi hänen otsalleen, hänen täytyi istuutua. Kreivitär, joka oli niin oman tahtonsa valtaama, että ajatteli vain lopullista päämääräänsä, ei huomannut, mikä muutos Lydiassa tapahtui.

"Te tavoittelette häntä", sanoi kreivitär kiihtyneenä; "käsitän sen. Kuka tiesi teidän lopullinen tarkoituksenne on saada vaihdetuksi paljon puhuttu Pantin-nimi tahrattomaan, puhtaaseen nimeen."

"Kreivitär!"

Lydia katsoi häneen; kreivitär tunsi hieman häpeävänsä, sillä hän oli tahtonut toista halventaa vastoin parempaa tietoaan.

Hiljaisesti liitti Lydia tuskanhuutoonsa seuraavat sanat:

"Siitä saakka kuin olen ollut vapaa, ovat korkeampisukuiset ja sointuvampinimiset miehet pyytäneet tätä kättä."

"Mutta miksi sen täytyy nyt juuri olla minun poikani — tuo lapsi! Ah, minä tiedän. Minä olen tänään kadottanut rauhan kodistani, sillä te olette vannonut tulevanne Bothon vaimoksi. Mutta hän ei halua ottaa teitä ilman minun suostumustani, ja sitä suostumusta — minä en anna. Siis me seisomme sekä siellä että täällä kuilun partaalla.

"Minun valassani oli yksi takaovi", sanoi Lydia surullisesti hymyillen. "Kenties, jos te minua pakotatte — käytän sitä ovea paetakseni sen kautta."

"Siis kuuntelette minun pyyntöjäni, minun perustelujani?" huudahti kreivitär.

"Pyyntöjä? Perusteluja? — En ole sellaisia teiltä kuullut. Vain teidän tahtonne olen kuullut! Mutta minä", lausui Lydia ankarasti, "minä tahdon itse pukea teille sanoiksi sen, mikä teidän mieltänne painaa. Minun elämäni on verhon peitossa — olen elänyt niin eri ja etäisillä paikkakunnilla, että elämäni on pysynyt salassa teidän tutkivalta silmältänne. Riippumattomuuteni, johon on yhtynyt rikkaus ja kauneus, ovat ympäröineet nimeni, juuri sen vuoksi, ettei sitä ole voitu pitää silmällä, jonkinlaisella sädekehällä. Sädekehällä, joka muistuttaa enemmän usvapilveä kuin kunniankirkkautta. Siinä se on, kreivitär Te pelkäätte, että minä tulen perheeseenne joku salaisuus, valhe, joku rikos omallatunnollani!"

"Koska te itse sen sanotte, voinen kai odottaa, että te hyvin käsitätte vastustukseni", vastasi kreivitär. Näin sanoessaan hän edes takaisin kulkemisesta väsyneenä istuutui Lydiaa vastapäätä. Siten istuivat nuo naiset vastakkain pöydän kummallakin puolella ja välttivät toistensa katseita.

"Saanko kertoa teille elämäni?" kysyi Lydia. "Aivan lyhyesti. Kuin nainen naiselle. Kiertelemättä — sillä minä olen tätä hetkeä odottanut ja teidän… pitää olla tuomarini."

"Minä tulen teitä… uskomaan", sanoi kreivitär hiljaa.

"Uskominen — on tässä tapauksessa vähintä, mitä ajatella saattaa. Ymmärtäminen, siinä on kaikki. Mutta te olette puoliso, äiti — siis te olette rakastanut ja kärsinyt, ja tulette… ymmärtämään."

Vanhemmasta naisesta se oli kuin unta, ikäänkuin olisi jo ennen jokin suu hänelle samanlaista puhunut. "Rakastanut — kärsinyt?" Mutta nyt ei ollut aikaa sitä ajatella, sillä Lydia alkoi puhua soinnuttomalla, yksitoikkoisella äänellä.

"Kadotin isäni ollessani vuoden vanha; äitini oli kuollut synnytyksen jälkeen. Lapsuuteni kului vailla rakkautta, kasvatusta ja iloa. Eräs vanha täti armahti orpo-lasta. Mutta ei sen vuoksi, että tekisi minulle sillä hyvän työn, vaan koska hän siten luuli sovittavansa kerran äitiäni kohtaan tekemänsä vääryyden. Kuitenkin huomautti täti minulle joka päivä hyvistä töistään. Minä vihasin häntä senvuoksi. Se oli ensimmäinen tunne elämässäni."

Hyvä työ, ei itse työn takia… kaikui kreivittären sydämessä kuin moittien. Kiitoksena, katumuksena tai uhrina — tilintekona.

"Minä kasvoin — ja äkkiä näytti elämämme köyhyys muuttuvan rikkaudeksi. Täti uhrasi omaisuutensa, jonka koroilla olimme eläneet, tehdäkseen mahdolliseksi meidän esiintyä kahden vuoden aikana kuin olisimme olleet rikkaita naisia. Minun kauneuttani piti näytellä ja houkutella joku ostaja. Mutta sitä en siihen aikaan ymmärtänyt. Tuskinpa huomasinkaan elämämme muutosta. Vain yksi toivo täytti rintani: päästä pian armoleivän kurjuudesta avioliiton vapauteen. Parooni Pantin kosi minua. Hän puhui suurista tiluksistaan, ja häntä pidettiin rikkaana. En rakastanut häntä, mutta, ei hän minulle vastenmielinenkään ollut. Minä ajattelin hänen rinnallaan, hänen nimensä, mahtiaseman, säädyn ja rikkauden avulla pääseväni suureen vaikutusvaltaan, sillä kaipasin toimeliaisuutta, joka tuottaisi siunausta ja rakkautta. Menin naimisiin ilman rakkautta — tuomitsetteko te minua sen vuoksi?"

Kreivitär ei vastannut. Hän vei vain kätensä silmilleen. Eikö hänkin ollut kerran ilman rakkautta, aivan samanlaisten pyyteitten valtaamana, mennyt naimisiin? Mutta samassa pälkähti hänen päähänsä ajatus: kun minä tulin onnelliseksi, täytyi hänenkin sellaiseksi tulla.

"Tuomitsetteko minua?" kysyi Lydia.

"En", huudahti kreivitär kärsimättömästi uudistetun kysymyksen johdosta.

"Hyvä jos te edelleenkin sanoisitte sen. — Vihkimisen jälkeen tuli selville, että paroonin tilukset olivat velkojen rasittamat", jatkoi Lydia kertomusta elämästään ankarin, lyhyin piirtein, joilla kuvaillaan jo aikoja sitten kestettyä, mutta unohtumatonta kurjuutta. "Hän oli ajatellut voivansa pelastaa ainakin sukutilansa — minun omaisuuteni avulla. Täti ja hän olivat toisiansa pettäneet. Minä olin se vehnäjyvä. joka jauhettiin murskaksi kahden kiven välissä. Me muutimme pois Badenista, missä olimme asuneet ja missä meidän häämme oli vietetty ylhäisten vieraiden ja katselijoiden läsnäollessa. Me katosimme Wieniin erääseen poroporvarilliseen kaupunginosaan. Siellä elin kolme kuukautta puolisoni pahoinpitelemänä, joka piti henkeään yllä myymällä vaatteitani ja koristuksiani. Silloin opin äkkiä vihaamaan sitä miestä, jonka nimeä kannoin. Tuomitsetteko te minua siitä syystä?"

"En", sanoi kreivitär. Miten tuo yksitoikkoinen kysymys häntä kiusasi!

"Eräänä päivänä oli puolisoni kohdannut erään vanhan tuttavansa: Moritz Goldmannin, tuon paljon puhutun rahamiehen, joka oli kohonnut talonrengistä miljonääriksi ja joka oli koettanut oppia parooni Pantinilta ritaritapoja. Se mies kiipesi neljänteen kerrokseemme. Todennäköisesti oli Pantin hänelle sanonut, että siellä saisi ostaa erään kauniin naisen. Goldmann tarkasteli minua, vilkuili minuun kultaisten silmälasiansa läpi, jotka istuivat tukevasti hänen ihraisella nenällään, ja siveli lyhyillä sormillaan mustanharmaata pujopartaansa. Hän selitti olevansa valmis lainaamaan parooni Pantinille satatuhatta guldenia — ja tarjosi paroonittarelle matkan Italiaan. Minä katsoin Pantiniin ja ajattelin, että hän löisi maahan tuon miehen; mutta Pantin sanoi, etten kait minä tahtoisi olla esteenä hänen onnelleen. Minä hymyilin. Minä saatoin hymyillä! Italian näkeminen, sanoin minä, on ollut jo kauan toivomukseni. Herra Goldmann tapaa minut huomenna matkavalmiina. Se rauhoitti kumpaisenkin miehen, niin että he jättivät minut yksikseni. Silloin minä saatoin kenenkään näkemättä lähteä siitä talosta. Menin Donaun rantaan hukuttaakseni itseni. Tuomitsetteko minua?"

"En", kuiskasi kreivitär väristen.

Lydia vaikeni hetkiseksi ja tuijotti eteensä. "… Minut vedettiin ylös. Minut vietiin tätini luo, joka oli löytänyt turvapaikan jostain luostarista… ja tätini sanoi — että olin ajattelemattomasti menettänyt ne satatuhatta guldenia ja että olin narri. Tahdoin ottaa jonkin paikan… Mutta minä en ollut mitään muuta oppinut kuin elämään suurena naisena. Jos löysin jonkin seuranaisen paikan, niin minun täytyi siitä pian luopua, koska olin talon herrasta liian kaunis tai talon naiset pitivät kansalaissuhteitani epäselvinä. Puolisoni oli niihin aikoihin matkustanut Aasiaan erään ylhäisen metsästysseurueen mukana, joka otti hänet puolittain palvelukseensa. En nähnyt häntä milloinkaan enää. — Vihdoin tuli onni — tai näytti tulevan. Eräs hyvin etäinen sukuhaara äitini puolelta oli sammunut, jolloin sain periä kolmen miljoonan markan suuruisen omaisuuden. Melkein samaan aikaan sain tiedon paroonin kuolemasta; hän oli kuulema kuollut jollain metsästysretkellä. Ensimmäinen tehtäväni oli määrätä tädilleni runsas elinkorko; sitten minä hankin oikeuden avulla muodolliset paperit kuolemasta, joka oli tapahtunut Persiassa. Kolmannen osan omaisuudestani määräsin aatelisperheistä polveutuvien orpotyttöjen lahjoitusrahastoon. Ja sitten — sen tietoisuuden hurmaamana, että nyt vihdoinkin voisin löytää onnea ja rakkautta — läksin avaraan maailmaan…

"Ja Roomassa", sanoi Lydia kuiskaamalla, "Roomassa se tuli ja petti minut. Minä näin ruhtinas Manian, miehen, jolle luonto näytti antaneen oman täydellisyytensä. Me rakastuimme toisiimme. Se oli ensimmäinen riemuisa tunne koko elämässäni! Hovissa ja seuraelämässä tuntui minusta sietämättömältä — sielun mittaamaton intohimo saattoi vain rajattomassa, ikuisessa, ihanassa luonnossa täyteläisesti hengittää. Menin Frascatiin. Ruhtinas tuli mukaani. Siellä minä olin kolme viikkoa, nuo ainoat elämässäni, katumatta, kysymättä, äärettömän onnellisena. Ja sitten… kun eräänä päivänä sanoin, että minun täytyisi ennen vihkimistä vielä kerran pistäytyä Wienissä, silloin tunnusti ruhtinas minulle, että hän oli naimisissa ja ettei, koska molemmat olimme katolilaisia, avioliittoa voisi ajatella.

"Mitä voikin kestää tulematta hulluksi! Monesti tuntuu minusta kuin olisin sitä miestä silloin lyönyt kasvoihin — en muista sitä enää — en muista enää. Se oli niin kauheaa."

Kreivittären selkää pitkin kulki kylmiä väreitä. Miten suorastaan epäinhimillisesti kohtalo olikaan tuota naista kiduttanut!

"Siitä lähtien, minä luulen, ihmiset lukevat kohtaloni kasvoistani. Siitä lähtien olen esiintynyt maailmassa kylmänä, yksinäisenä, rauhallisena. Mutta se on ollut vain näyttelemistä! Minua kalvoi hillitön himo toiseen, suureen onneen. Minä tiesin, että sydämeni, enemmän koeteltu kuin mikään naissydän, voisi lahjoittaa taivaan, missä uskollisuus, kiitollisuus ja kärsivällisyys vallitsee. Ja vihdoin, vihdoinkin toteutti nuo unelmani eräs nuorukainen — teidän poikanne! Paratiisiin tunkeutuivat kuitenkin muistot", huudahti Lydia ponnahtaen ylös, "muistojen kalvavat tuskat! Mitä minä olen yksinäisen-epätoivoisina, kaihomielisinä hetkinä tehnyt, sen ovat tuhannet naiset tehneet, joilla on puoliso, perhe. Minä olin vapaa ja ainoastaan itselleni vastuunalainen. Ja kuitenkin, rakastetun puhtaat kasvot olivat minusta enemmän kuin syytös. Mikä minusta ei ole koskaan synniltä näyttänyt, mikä ei minkään maailman lakien mukaan ole synti, sitä piti nyt oikeudentunne sisimmässäni rikoksena. Että minä hapuilevin käsin ja häilyvin silmin etsin — lohdutusta ja uudelleen petyin — kuitenkin taas etsin — se on taakkana sydämessäni, ja ei mikään Jumala, mikään kirkko, kukaan ihminen — ei hänkään — voi minua siitä vapauttaa! Sen voi vain hänen äitinsä! Jos hän ymmärtää, mitä olen kärsinyt, jos hän ymmärtää, mitä kärsiminen ja harhaan joutuminen merkitsee, silloin on hän vapauttava minut. Silloin tekee hän hänet ja minut autuaiksi. Äiti — Bothon äiti. Tuomitsetteko minua vielä?"

Pää alaspäin taivutettuna seisoi Lydia kreivittären edessä. Hänen koko olentonsa oli yksi ainoa suuri pyyntö.

Mutta kreivitär nousi hitaasti, kuolonkalpeana.

"Tuomitsen", sanoi hän vihdoin kolkosti.

Lydia nousi vaivaloisesti seisomaan, pitäen kiinni pöydästä ja aikoi puhua. Mutta hänen äänensä tyrehtyi:

"Saanko — minä — saanko minä esittää teille vielä yhden pyynnön?
Testamenttini niin sanoakseni… saanko minä?"

"Ettehän toki aio — kuten silloin…" huusi kreivitär äkkiä tuskan valtaamana.

Lydia pudisti hitaasti päätänsä.

"Meri on syvempi kuin Donau", sanoi hän miettiväisenä, ikäänkuin hän noilla sanoillaan päättäisi pitkän ajatuksien sarjan. "En — en sellaista kuolemaa."

"Puhukaa", alkoi kreivitär lempeästi, "mitä te toivotte? Koskeeko se poikaani?"

"Kyllä", virkkoi Lydia. "Kyllä. Sanokaa hänelle, kun hän teiltä kyselee päätöstänne, että te ilmoitatte sen hänelle huomenna, ja älkää estäkö häntä tulemasta tänään luokseni. Minä vannon teille taivaan Jumalan nimessä, että minä ensi yönä häviän täältä jäljettömiin, ja teidän poikanne ei ole saava siitä aavistustakaan ennenkuin huomenna."

"Hyvä. Tapahtukoon niin."

"Ja sitten — minut kadotettuaan, tulee hän olemaan onneton niin onneton kuin vain voi olla nuori sydän, jonka on täytynyt luopua ensimmäisestä rakkaudestaan. Olkaa hänelle kärsivällinen! Aika on häntä auttava. Ja sitten hän huomaa, että eräs nuori tyttö rakastaa häntä, ja hän herää uuteen onneen. Minun rakkauteni oli hänestä armolahja, ja lahjoista täytyy luopua, koska ne eivät perustu mihinkään oikeuteen. Mutta kun hän toisen kerran rakastaa, tulee hän olemaan vahvempi ja tulee tuon voiman tuntemaan oikeudeksi. Silloin älkää enää panko esteitä hänen tiellensä, silloin —", hän vaikeni, "… muuten kadotatte poikanne."

Lydia meni viereisen huoneen ovelle, avasi sen ja puhui — taas tuntui, kuin hän ei jaksaisi ääntänsä hallita:

"Ja kun hän tätä rakastaa — antakaa hänet pojallenne."

"Konstanze!" huudahti kreivitär säikähtyen.

Tyttö tuli vapisten lähemmäksi. Lydia otti häntä kädestä.

"Hän rakastaa häntä!" sanoi Lydia taivaallisella hartaudella.

"Hän tiesi, että häntä uhkaisi vaara, jos hän minut kadottaisi, ja tuli tänne rohkaisemaan minua hänen hyväksensä."

"Anna anteeksi", nyyhkytti Konstanze, "en voinut muuta."

"Konstanze", huudahti kreivitär vielä kerran, ja vaistomaisesti levitti hän käsivartensa ja sulki tytön syliinsä. Ja ihmeellistä: hänen sydämensä tuntui nyt niin hellältä ja silmänsä kosteilta.

"Hyvästi siis", lausui Lydia käheästi, "ja jos ehkä jonakin huolen hetkenä minä tulen teidän ajatuksiinne, niin muistakaa, että eroan teistä rauhassa ja teitä moittimatta. Minähän olen tehnyt teidät tuomarikseni, ja kannan tuomionne nurkumatta…"

Ja taas tuntui ylpeästä rouvasta, kuin hänet olisi tuomittu.

Hän kumarsi päätään ja meni, pitäen vasenta käsivarttaan tytön vyötäisten ympärillä ja kuljettaen häntä mukanaan, uloskäytävää kohti. Ovella pysähtyi hän vielä kerran ja katsahti taaksensa. Hän tahtoi sanoa jotakin, jonkin toivomuksen, jonkin hyvän sanan. Mutta hänen huulensa eivät olleet milloinkaan oppineet puhumaan onnettomille. Niin meni hän ääneti — ja niin näki Lydia hänen menevän.

Muutamia minuutteja seisoi hän liikahtamatta. Vasta sitten kuin kuului poisvyöryvien vaunujen kumea jyrinä, kulki kauhunväristys hänen ruumiinsa läpi. Hän astui hitaasti ikkunan luo ja katseli synkästi aaltoilevaa merta. Mutta hänen silmäluomensa eivät värähtäneet, vaikka tuon tuostakin salama halkoi raskasta ilmaa.

Aikaa vierähti.

Kamppailu pilvien ja tuulen välillä taukosi äkkiä. Kohisten laskeutui sade maahan, ja taivas ja meri sulautuivat maan ylle yhdeksi ainoaksi harmaaksi hunnuksi. Raskaat sadepisarat räiskähtivät maata vastaan kuin lukemattomat pienet haulit. Ja sitten puski äkkiä ankara vihuri pystysuorien sadekuurojen läpi. Lakastuneet lehdet, risut, paperi riekaleet lensivät yhdessä mylläkässä, ja häikäisevän kirkasta monihaaraista salamaa seurasi uhkaava jyrinä.

Melkein samassa tempaisi joku Lydian huoneen oven auki.

"Lydia!"

Rajusti huudahtaen syöksähti Lydia kuin naarastiikeri tulijaa kohti ja kiihkeästi syleillen riippui tämän kaulassa.

"Botho… minun… oi, vielä minun!"

"Puhu, rakas", kuiskasi hän, "äiti suostuu? Tulet vaimokseni?"

"Älä kysy", kuiskasi Lydia hänen korvaansa kuumin, kuivin huulin, "älä kysy. Huomenna sanoo hän sen sinulle."

Hän suuteli Bothoa.

Näin ei ollut Lydia, hänen morsiamensa, jota hän palvoi kuin pyhimyksen kuvaa, näin ei ollut Lydia häntä vielä milloinkaan suudellut.

Taaskin valaisi salama huonetta, jossa näytti keskipäivästä huolimatta yö koittavan. Ukkosen uhkaavasti jyristessä painautui Lydia tiukasti Bothon rintaa vasten.

"Kuuletko — taivas uhkaa — minä uhmaan sitä."

Botho vapisi. Hänestä tuntui kuin raskaat rajupilvet täyttäisivät huoneen.

"Lydia", sammalsi hän.

Hän hymyili Botholle sellaista hymyä, joka teki tämän tajuttomaksi.

Ja ehtymättömistä pilvistä syöksyi rajuja sadekuuroja maahan, ja lakkaamatta uudistuvissa valonvälkähdyksissä viettivät taivas ja maa suunnattoman suuria häitä. Riehuntaa kesti tuntimääriä, kunnes tyyntyneen merenpinnan ylle hiipi hitaasti kuunsirppi ja alkoi kutoa taivaanrannasta rantaan saakka ulottuvaa värähtelevää hopeista verkkoaan.

X.

Vanha Wohlers ajoi kovaa vauhtia saadakseen valjakon talliin ennen uhkaavan ukkosilman puhkeamista. Kreivitär istui äänettömänä vaunuissa; hänen olkapäähänsä nojaten itkeä nyyhkytti Konstanze hiljaa itsekseen.

Näin he saapuivat Allmershofiin. Pääoven luona olivat heitä vastaanottamassa taloudenhoitajatar ja Jack, jotka levottomina olivat heitä odotelleet.

Konstanze juoksi sukkelaan portaita ylös ja meni Beatrixin luo.

"Missä herrat ovat? Missä on poikani?" kysyi kreivitär.

"Hänen ylhäisyytensä meni juuri herra von Beulwitzin ja herra luutnantin kera biljaardihuoneeseen", vastasi Jack auttaessaan emäntänsä päältä päällysvaatteita.

"Entä poikani?"

"Herra kreivi lähti linnasta kymmenen minuuttia sitten mennäkseen huvilaan", sanoi Jack huolettomasti.

Kreivitär katsoi häneen ankarasti.

"Onko poikani valtuuttanut teidät ilmoittamaan sen minulle?"

"Puhun aina vain sitä, mitä herrani määrää", vastasi Jack ja suuntasi vedensiniset silmänsä hieman uhmaavasti kreivittäreen.

Ja omituista, tuo ujostelemattomuus, jonka Jack vielä muutamia päiviä sitten olisi saanut maksaa paikkansa menetyksellä, sai kreivittären hetkellisen mielenliikutuksen valtaan. Hän rakastaa poikaani, hän pitää hänen puoliaan, ajatteli hän, mutta harmistuneella päänpudistuksella torjui hän sitten nämät ajatukset luotansa.

"Ilmoittakaa hänen ylhäisyydelleen ja herroille, että ennen päivällistä en ole tavattavissa."

Jack kumarsi. Kreivitär nousi hitaasti yläkerrokseen.

Kello oli yksi — kolme tuntia oli hänellä aikaa yksinäisyydessä koota ajatuksiaan. Yksinäisyys, niin, sietämätön yksinäisyys ympäröi häntä hänen huoneessaan, ja ulkona pauhasi rajuilma. Jos kutsuisi Dorothean luokseen? Mutta tämä pelkäsi, kuten tavallisesti vanhat piiat, ukkosilmaa ja istui epäilemättä henki kurkussa huoneessaan.

Ja jollei niin olisikaan, tuskinpa hänestä tällä hetkellä olisi mitään apua. Kertoisiko hän tuolle vanhentuneelle tytölle Lydian elämäntarinan? Ei maksanut vaivaa. Dorothealla olisi vain pikkumaisia tylyjä herjaussanoja tuolle onnettomalle naiselle ja Botholle, hänen lemmikilleen, joka oli saattanut takertua tuon naisen pauloihin. Ja sellaista puhetta ei hän nyt voinut kuulla.

Ukkonen jyrisi. Kreivittärestä tuntui, kuin se sinkauttaisi hänelle takaisin kaikki ne kysymykset, jotka soinnuttomina olivat Lydian huulilta toistumiseen tulleet.

Hän silmäili ylös taivaaseen.

"Minä en voinut muuta", mutisi hän. "Ah, olisipa nyt joku, joka elämän surullisiin puoliin perehtyneenä viisaana, lempeänä ja totuudenmukaisena sanoisi hänelle, oliko hän oikein tuominnut! Kunpa hänen puolisonsa eläisi! Mutta hän tunsi, että heidän välillään oli ollut juopa, kylmä juopa, ja äkkäsi sen vasta tällä hetkellä, kun hänen täytyi itsellensä myöntää, ettei hänen puolisonsa olisi voinut lainkaan tällaisia suruja ymmärtää. Häneltä olisi siis kuitenkin jotakin puuttunut! Ja ainoastaan heidän yhteisen elämänsä tasainen juoksu oli estänyt häntä joutumasta tilaan, jossa hän olisi tullut tietoiseksi sisäisestä köyhyydestään?!"

Näiden asioiden toteaminen sai kreivittären sydämen melkein pysähtymään. Jos hän olisi tullut ne tuntemaan puolisonsa eläessä? Jos silloin olisi tullut sellaisia hetkiä tai — vielä pahempi — toisenlaisia hetkiä, jolloin häntä ei olisi vapisuttanut lastensa kohtalo, vaan hänen oma hätänsä? Jos silloin kiusaukset olisivat lähestyneet häntä kuten Lydiaa?

Taas jyrisi ukkonen ilman halki: tuomitsetko minua?

Ja tuo nainen ei ollut koskaan saanut minkäänlaista tukea! Ei mitään kasvatusta, ei kotimaata, ei rakkautta!

Ja Botholla?

Ja Beatrixilla?

Kummallakin nämät kaikki ja silti molemmatkin kietoutuneet äärettömän intohimon pantoihin! Siis ei kasvatus, koti ja rakkaus olleet sittenkään suojamuureja kiusauksia vastaan?

Äkkiä valtasi kreivittären uusi pelko. Hänen tyttärensä kiihkeä luonne, tahdittomuus, jota hän oli eilen osoittanut, ja — Lydian kohtalo… näistä muodostui hänen mielikuvituksessaan äkkiä hirvittävä kummitus. Beatrix, se Beatrix, jonka hän eilen oli nähnyt niin pois suunniltaan, olisi hukassa jouduttuaan elämän kiusauksiin.

Tuskan valtaamana riensi kreivitär huoneestaan käytävän poikki ja avasi
Beatrixin huoneen oven.

"Lapseni!"

Beatrix, joka Konstanzen kanssa istui sohvalla ja silmät suurina kuunteli ystävättärensä kertomuksia ja tunnustuksia, hypähti pystyyn ja tuijotti äitiinsä kuin ei tahtoisi uskoa silmiään.

Miten kalpeiksi ja kapeiksi olivat nuo kasvot tulleet viimeisten kahdenkymmenenneljän tunnin kuluessa.

"Lapseni!" huudahti kreivitär vielä kerran liikutettuna.

"Äiti", sanoi Beatrix vapisten. "Sinä tulet luokseni! Sinä — minun luokseni!"

Vielä viisi minuuttia sitten oli hän silmät loistaen ystävättärelleen selittänyt, ettei hän koskaan tulisi pyytämään anteeksi; ensimmäinen äidillisen lempeyden osoitus kukisti tuossa tuokiossa hänen uhmansa. Hänestä tuntui levätessään äitinsä sylissä, kuin kaikki kurjuus olisi loppunut.

Konstanze hiipi pois, ja kreivitär istuutui hänen paikalleen sohvaan.

"Nyt sanohan minulle vain, lemmikkini, kuinka se oli mahdollista? Miten saatoittaan rakastua prinssi Leopoldiin? Etkö tiennyt, ettet milloinkaan voi tulla hänen vaimokseen?"

"En rakasta häntä ollenkaan, äiti. Vain — vain…"

Hän ei päässyt edemmäs.

Kreivitär pudisti päätään.

"Ei koskaan ole minulle ollut mikään sen epäselvempää kuin koko tämä tapaus. Mistä sitten tuo kiihtymys, jos et häntä kerran rakasta?"

Beatrix taivutti päänsä aivan alas.

"Hän tanssi niin taivaallisesti — ja sydämeni niin jyskytti aina, kun hän oli lähelläni — ja minä ajattelin, miten suloista elämää sen täytyisi olla — monta keltaa minua halutti vain tehdä kiusaa Güntherille. Ja sitten, kun prinssi sanoi minulle, että hän rakasti minua, mutta että hänen siitä huolimatta täytyi mennä naimisiin prinsessa Karolinen kanssa, silloin raivostuin niin kauheasti, että oitis esitin prinssille Güntherin sulhasenani."

Kreivitär punastui kovasti. Hän tunsi, että hänen tyttärensä oma syy oli, että prinssi oli häntä loukannut. Hänen ylpeä mielensä alkoi käsittää. Sellaisesta iskusta saattoi lapsi olla aivan suunniltaan.

"Ja Günther?" kysyi kreivitär henkeään pidättäen. Hänen mieleensä johtui äkkiä, ettei tämä ollut enää ollenkaan käyttäytynyt sulhasmiehen tavoin. Jos Günther olisi nuhdellut Beatrixia prinssin läsnäollessa valheesta… mutta ei, se oli mahdotonta.

"Siinäpä se juuri on, äiti. Günther käyttäytyi siinä tilaisuudessa kuin jos olisimme jo kauan olleet kihloissa. Mutta ollessamme kahden kesken sanoi hän minulle jälkeen päin, ettei hän minusta enää huoli."

Kreivitär ei sanonut mitään. Se oli niin rehellisen, suoran Güntherin tapaista.

Ja hymyillen, mieli keventyneenä, hän ajatteli, että Günther kyllä pian leppyisi.

"Se on siis sittenkin Günther? Ja vasta tämä tapaus on sydämesi selvittänyt?"

Beatrix alkoi itkeä.

"No — älä ole milläsikään, rakas lapsi! Minä käsitän sinun kiihtymyksesi ja otan osaa huoliisi. Varomattomuudestasi saat sen hyvän opin koko vastaisen elämäsi varalle, että on vaarallista antautua mielenliikutusten valtaan."

"Miten sinä olet hyvä, äiti", sanoi Beatrix kiitollisena.

"Ja salli minun vielä lisätä: Miten syvä huoli lieneekin, miten suuri kiihtymys, me häpäisemme ja alennamme ne ja itsemme, ellemme osaa niitä salata! Pyydän sinua, käyttäydy arvokkaasti. Tule ruokapöytään, näytä prinssille puhdasta otsaa! Nehän ovat nyt sellaisia seuraelämän valheita, joihin meidän joskus täytyy asemamme kunnioittamiseksi turvautua."

"En voi", itki Beatrix.

"Minä tahdon — sinun täytyy!" Kreivitär oli ihmetellen muistellessaan melkein lisäämäisillään: Lydian silmässä en nähnyt edes ainoatakaan kyyneltä.

Sitten, rauhoittuneena tyttärensä sielun tilasta, meni kreivitär takaisin huoneeseensa. Hän katsoi kelloa. Eikö Botho ollut vielä palannut? Tällaisessa rajuilmassa hän tuskin uskaltaisi lähteä paluumatkalle. Eikö taivas aikonut ollenkaan asettua?

Kello kutsui ruoalle. Dorothea ilmoitti olevansa estetty, hänen hermonsa eivät sallineet hänen poistua huoneestaan. Tänään oli kreivittärelle serkkunsa ukkosilman-pelko sangen tervetullut asia.

Ensimmäisinä ilmestyivät ruokasaliin Beulwitz ja kreivitär.

"Ystäväni", sanoi kreivitär ja ojensi hänelle kätensä, "miten ovatkaan nämät lyhyet hetket tulleet häirityiksi! Ja minä tahtoisin niin mielelläni jutella teidän kanssanne parhaimmista nuoruuden muistelmistamme."

"Kentiesi", virkkoi Beulwitz, "minä olen enemmän paikallani seisomaan teidän rinnallanne raskaina hetkinä, kuin puhelemaan iloisista muistoista. Henkeni ei enää oikein soinnu yhteen iloisten aikojen kanssa. Tahdotteko aterian jälkeen suoda minulle hetkisen?"

"Oi mielelläni!" huudahti kreivitär iloisesti.

Miksi hän ei ollut heti ajatellut ystäväänsä. Kirkas puna kohosi hänen otsalleen. Hänen tietoihinsa ja hyvyyteensä voisi hän sokeasti luottaa.

Nyt astuivat sisään prinssi ja Günther. Prinssi huomasi silmänräpäyksessä kreivittären kylmästä kohteliaisuudesta, että tämä tiesi hänen käyttäytymisensä Beatrixia kohtaan. Samalla hän ajatteli, että vain naiset osaavat näyttää samalla kertaa noin suurta ystävällisyyttä ja kylmyyttä.

Günther laski lautaset, päättääkseen niiden luvusta, tuliko Beatrix vai ei. Ja tuossa tuokiossa aukeni ovi ja tyttönen astui sisään käsikkäin Konstanzen kanssa, ja kuten kreivitär ilokseen huomasi, niin huolellisesti ja edullisesti puettuna kuin mahdollista.

Prinssi ja Günther punastuivat kumpikin; Beatrixin kasvot olivat valkoiset kuin hänen pukunsa, mutta rauhallisen-arvokkaasti piti hän päätään pystyssä. Prinssi, joka nyt joutui hämilleen nuoren kreivittären kylmistä silmäyksistä, mutisi, että hän on onnellinen nähdessään kreivittären taas terveenä. Günther ei tyttöä lähestynyt, mutta katsoi häneen melkein surullisesti.

He istuivat vastatusten; joskus kohtasivat heidän katseensa toisensa.
Silloin kävi Güntherin voimakas, nuori luutnantinsydän, joka oli
Beatrixille vakuuttanut ikuista eroa, hempeäksi, hyvin hempeäksi.
Mieluimmin hän olisi heti suudellut noita suuria, surullisia silmiä,
jotka loistivat kalpeista kasvoista.

Ja Beatrix katseli häntä, kaukaa, ihmetellen, toivottomasti. Niin, siinä oli sittenkin suuri ja ylpeä mies; sen hän oli näyttänyt. Hän oli aivan odottamatta osoittanut omaavansa luonteen, joka kätki sielunsa syvyyksiin jotakin muutakin kuin virkasääntöjä. Mutta nyt oli liian myöhäistä. Beatrix oli hänet kadottanut.

He eivät molemmatkaan syöneet mitään ja toivottomassa mielentilassaan katsoivat he toisiinsa yhä useammin ja kauemmin.

Surumielisin silmin huomasi kreivitär tämän. Ah, tuo pieni kevätmyrsky menisi kyllä ohi, ja sitten tulisi heidän elämänsä ihana kesä. Mutta Botho? Ja Lydia?

Kreivittären tuska yltyi minuutti minuutilta. Jo kolmatta kertaa yritti rajuilma sisämaahan päin, mutta yhä uudelleen se karkoitettiin merelle: ilmiö, jonka rannikkoasukkaat hyvin tuntevat.

Jack hyppäsi tuon tuostakin pääovelle silmäilemään rajuilmaa ja nuoren herran tuloa. Hän luki tuskan emäntänsä kasvoilta, ja tahtoi tälle niin mielellään ilmoittaa, milloin nuori kreivi tulisi.

Jos ei hän enää tulisikaan?

Jack oli pudottamaisillaan ruokavadin käsistään. Hän tiesi, ettei nuori herra antaisi hyvällä itseänsä erottaa tuosta kauniista naisesta.

Jos hän ei enää tulisikaan?! Tuskan hiki kihosi hänen otsalleen. Hänen kätensä vapisivat, kun hän tarjosi lautasta kreivittärelle. Kreivitär katsahti ylös ja kohtasi hänen katseensa, jonka tuskainen ilme vaikutti kuin sähkövirta kreivittäreen. Hän ymmärsi silmänräpäyksessä ja taas valtasi hänet tuska. Jack ei ollut hänestä enää palvelija; hän oli ihminen, joka rakasti hänen poikaansa.

"Rajuilma", sammalsi kreivitär hiljaa.

"Aivan varmasti, armollisin rouva kreivitär", sanoi Jack hiljaa, melkein rakastettavasti, "tällaisella ilmalla on herra kreivin mahdotonta palata kotiin".

"Eikö Wohlers hevosilla…?"

"Uskaltaisin pyytää rouva kreivittäreltä, ettei siihen ryhdyttäisi."

Aivan oikein — niin, Botho saattaisi sen käsittää holhoukseksi ja silmälläpidoksi. — Häntä ei saanut tänään ärsyttää. Huomenna läheni häntä sallimus. Mutta mitä — jos tuo nainen petti häntä, tai ei, ei pettänyt. Jos hän olikin tarkoittanut sitä, että veisi Bothon mukanaan? Tämän talon kohtalo, hänen elämänsä, hänen poikansa elämä oli nyt, tänään, Lydian kädessä. Jos Lydia olisi äidille yhtä armoton kuin tämä oli ollut poikansa morsiamelle? Kenellä olisi siihen mitään sanomista? "Sinun on äidistä ja isästä luovuttava ja seurattava sitä vaimoa, jonkas itsellesi valinnut olet!" Botho tulisi äitinsä unohtamaan ja seuraamaan Lydiaa vaikka maailman ääriin, jos tämä niin tahtoi. Mitä, jos hän Bothon kanssa jossain toisessa maanosassa, ystävällisemmän taivaan alla, pelastaisi kodin?

Hänen kätensä vapisivat, hänen henkeään salpasi. Kalveten vaipui hän kokoon. Kylmiä väreitä kulki pitkin koko hänen ruumistaan, hänen korvissaan suhisi kuin meren kohina. Hän pyörtyi — ensimmäisen kerran elämässään.

Kaikki hyppäsivät pystyyn, jokainen hääräili kreivittären ympärillä.
Anton juoksi hakemaan kamarineitsyttä, Jack riensi ulos rajuilmaan.

Sitten kuin kreivitär oli tointunut, veivät Konstanze ja kamarineitsyt hänet yläkertaan.

Mutta Beatrix koetteli puolustella tilannetta prinssille:

"Teidän ylhäisyytenne tapaa tämän muutoin niin rauhallisen linnan jonkinlaisessa kiihtymyksen tilassa, jolla kenties teille on vain jonkinlaisen sukkelan ajanvietteen merkitys. Joka tapauksessa, sen saatte uskoa, tahtoisimme kernaasti hauskuuttaa teitä iloisemmalla ja huolettomammalla tavalla. Emme siis voi mitään muuta tehdä kuin pyytää teiltä anteeksiantoa ja vaiteliaisuutta — ei meidän takia, vaan sen naisen takia, joka on äidin kiihtymyksen ja Bothon onnettomuuden aiheuttaja."

"Minä toivon Bothon vuoksi, että äitinne lakkaisi vastustamasta heidän liittoaan", sanoi prinssi miellyttävimmällä tavallaan.

"Äidin viisaampi tahto on ratkaiseva", vastasi Beatrix tyynesti, "hän näkee kaiken läpi ja tuntee kaikki ja erottaa oikean väärästä".

Ahaa, ajatteli prinssi Leopold, se tietää sitä, että minut on huomattu armollisen rouvan vaa'assa liian köykäiseksi.

Beatrix ryhtyi nyt talon emännän tehtäviin sellaisella rauhallisuudella ja ystävällisyydellä, joka oli hänessä jotakin aivan uutta. Hän oli erikoisen huomaavainen herra v. Beulwitzille, mutta prinssi ja Günther saivat myöskin ystävällisiä sanoja osakseen sillä aikaa kuin hän valmisti heille kahvia.

Tällä välin tointui kreivitär jälleen; uudistunut tuska olikin oikea virkistyskeino. Hän ei huolinut mistään avusta eikä kenenkään seurasta, ja pyysi vain Konstanzea kutsumaan herra v. Beulwitzin.

Neuvottomana hän mittaili suurin askelin huonetta. Hämärti jo ilta, ja rajuilma ulkona näytti vihdoinkin asettuvan. Silloin aukeni ovi.

"Jack", huudahti kreivitär, "miltä te näytätte!"

Jackin musta frakki kiilsi kuin silkkikangas, ja hänen silkkiset polvihousunsa olivat kiinteästi sääriin takertuneet Hienosta hiuskäherryksestä ei ollut muuta jäljellä kuin vaaleita, toisiinsa liimaantuneita suortuvia, jotka törröttivät otsalla. Kosteuden henkäys hulmahti hänen mukanaan huoneeseen.

"Rouva kreivitär suo minun omavaltaisuuteni anteeksi — olen ollut huvilassa. Nuori herra on vielä siellä. Rouva paroonittaren palvelija sanoi sen minulle, hän oli vastikään kuullut siellä herra kreivin puhuvan."

Kreivittären silmät tulivat kosteiksi. Hän astui Jackin luo ja ojensi tälle kätensä. Ei puhunut mitään. Mutta Jack tunsi itsensä kuninkaallisesti palkituksi ja vetäytyi liikutettuna ja tyytyväisenä verkalleen pois.

Mutta oliko tuo tieto rauhoittava? Se oli vain näköjänsä sitä, sillä se tiesi, että Botho oli vielä siellä, että hän oli elossa.

Anton toi lampun.

"Tuleeko herra von Beulwitz pian? — ah, sieltä hän tulee."

Anton teki kunniaa ovella ja laski herra v. Beulwitzin ohitsensa ennenkuin itse poistui.

"Ystäväni!" huudahti kreivitär.

"Kallis Sophie", sanoi Beulwitz hartaasti ja laski käsivartensa kreivittären vyötäisten ympärille. "Tulkaa — ja nyt vihdoinkin keventäkää sydämenne!"

Hän veti kreivittären viereensä istumaan leposohvalle ja piti hänen käsiään omissaan. Himmeä lampunvalo sattui suoraan hänen kasvoilleen; kreivittären kasvot olivat varjossa. Näin istui kreivitär hänen vieressään, kuin avuton ja syyllinen, pää alas vaipuneena. Hiljaa hän sitten kertoi koko keskustelunsa Lydian kanssa ja lopetti uudessa kiihtymyksen tilassa:

"Viimeiseen hetkeen saakka tulee korvissani soimaan tuo sietämätön kysymys: Tuomitsetteko minua? Jos hän kuolee — minä olen murhaaja! Jos Botho lähtee luotani — minä itse olen karkoittanut ainoan poikani. Ja silti — silti, ystäväni, en voinut muuta, en voi muuta. En nytkään! Auttakaa minua, pelastakaa lapseni! Voinko sallia, että nainen tulee hänen puolisokseen, nainen, joka elämänsä pimeinä hetkinä — unohti itsensä ja siveytensä?"

— Sanaa siveys en kuule kernaasti teidän suustanne. Onko teissä sitä? Missä, milloin se on pantu koetukselle?! Minut te huudatte tuomariksi, minut, jonka elämästä te tunnette vain ulkonaisia ääriviivoja? Oletteko sitten varma siitä, etten minä ole yksi niistä, jotka teistä ovat epäsiveellisiä, koska he eivät ole pysyneet lujina elämän kaikissa kiusauksissa? Kerronko teille elämäni tarinan? Siitä, miten erään naisen takia hävitin oman ja veljeni omaisuuden, että pelasin sitten kuin mielipuoli, että olin kurjuuden syvyyksissä, kunnes herttuani minut niistä jalomielisesti nosti, eikä kuitenkaan riistänyt minulta paikkaani veljenpoikansa rinnalla? Siihen aikaan sanoi herttua: "Te olette nyt kokenut elämän kiusaukset, te voitte olla luotettava vartija." — Siveys, Sophie, mitä se on? Eräs lause muistuu mieleeni — en tiedä, ken sen on lausunut, mutta siinä on suuruutta ja hyvyyttä: "oletteko kokenut sisäisiä taisteluita, järkkymisiä, suuria, pitkiä suruja, salaman tapaan välähtävää onnea? Oletteko kestänyt niin hyvien kuin pahojenkin ihmisten hairahduksia ja kipuja? Silloin puhukaa moraalista, muuten ei."

"Fritz", huudahti kreivitär kiihkeästi, "te tahdotte minulle sanoa, että minä olen neljäkymmentä kaksi vuotta niin sanoakseni kulkenut elämän läpi kivikovin sydämin?"

"Niin", virkkoi Beulwitz lujasti, "niin, kivikovin sydämin! Te sanoitte oikean sanan. Meillä on rakkautta ja ymmärtämystä niitä kohtaan, jotka ovat veriheimolaisiamme, se, Sophie, on niin päivänselvä asia, että niiden osoittaminen tuskin ansaitsee nimeä velvollisuus. Me hengitämme, syömme, me juomme — jo luonnostamme rakastamme omaisiamme. Ei, velvollisuutemme ihmisenä on suurempi ja tuhatkertaa laajemmalle ulottuva. Miten mukavaa olisi osoittaa sääliä vain syyntakeettomia kohtaan! Mutta erehtyväiset ymmärtävät ylpeästi kohota ylös omista kiusauksistaan ja siten saavuttaa nöyryyttä — se, Sophie, on moraalia, ja sitä te koetatte saavuttaa vasta nyt, elämänne syyspuolella!"

Kreivitär nosti päänsä pystyyn:

"Te rankaisette minua, ettekä pelasta. Pitääkö minun Lydiaa kaiken sen jälkeen, mitä hän on tunnustanut, syleillä poikani vaimona?"

"Me itkemme teatterissa tuollaisten onnettomien naisten kohtaloa", sanoi Beulwitz katkerasti, "mutta jos poikamme haluaa tuoda tuollaisen onnettoman naisen tyttäreksemme, paiskaamme ovet kiinni. Ei, arpa on tässä heitetty! Nyt täytyy teidän kestää, mitä kohtalo määrää. Mutta jollei teillä, Sophie, olisi ollut kovaa 'onnellisen' kohtaloa, eivät asiat olisi alusta pitäen kääntyneet sille tielle, joka vie kuilua kohti. Teillä olisi ollut poikanne luottamus ja te olisitte voinut aivan huomaamatta hänet vieroittaa tästä rakkaudesta, ennenkuin se olisi ehtinyt juurtua näin syvälle. Tai jos Botho olisi voinut kertoa rakastetulleen lempeästä, eikä ylpeästä äidistään, niin ei Lydian olisi tarvinnut ryhtyä noihin surkeisiin tunnustuksiinsa. Hän olisi ensin koettanut ansaita rakkautenne ja kunnioituksenne jalolla elämällä ja sitten pyytänyt tuomiota. Ja silloin te olisitte ehkä käskenyt hänen vaieta ja, antanut hänelle armorikkaasti, kuten joskus katoolinen kirkko, synninpäästön ilman rippiä. Miten tarpeetonta tällaista nyt haaveksia. Se on tapahtunut! Jumala suokoon, ettette tässä kamppailussa kadottaisi poikaanne."

Kreivitär itki. Ystävä veti hellästi hänen päänsä olkapäätänsä vastaan.

"Itkekää, Sophie. Me olemme ehkä kerran lapsina näin yhdessä istuneet.
Se on meidän vanha oikeutemme."

Ja ensimmäistä keltaa itki kreivitär sellaisen henkilön rinnalla, jonka herrana ja tuomarina hän ei ollut.

Äärettömiä, pitkiä suruja — niin, niihin olisi Lydia hyvin voinut vaatia lohdutusta. Näiden hetkien kirkastavissa kyynelissä selveni sekin hänelle. Mutta tämän lyhyen, kaihoisan rauhan keskeytti taas äkkiä kauhunajatus:

"Poikani."

"Ei kukaan voi antaa häntä teille takaisin, paitsi Lydia."

"Minä rukoilen teitä — menkää sinne — tuokaa te hänet minulle", — pyysi kreivitär.

"Ei", sanoi Beulwitz nousten, "ei! Kaikesta siitä, mitä te olette minulle tuosta naisesta kertonut, tuntuu minusta, kuin hän käsittäisi sellaisen epäluottamuksen auttamattomaksi loukkaukseksi. Ja kuka on nyt vielä hänen turvansa, hänen kostajansa? — Se, jonka te tahdotte riistää häneltä."

"Hän vie poikani pois — he tappavat itsensä!"

Kreivitär pani kuolontuskissaan kätensä ristiin. Beulwitz laski kätensä hänen polttavalle otsalleen.

"Sitä ei Jumala tahdo!"

"Tai jälkeenpäin — niin — hän ei voi sitä kestää — oh — viimeiseen hetkeeni saakka kuulen silloin korvissani nuo sanat: 'Tuomitsetteko minua?' Ja tuolla puolen olen minä se, joka kysyn, ja vastaani jylisee: tuomitsen, tuomitsen!"

"Te haaveilette, Sophie. Botho on voittava itsensä. Tiedätte miten eräässä laulussa sanotaan: 'Kuivaa kyyneleesi maidon valkeilta kasvoiltasi, ensimmäinen rakkaus ei tapa, vain viimeisestä kuolee.' Minä elän myöskin, Sophie, ja tahdoin myös kuolla — siihen aikaan, kun te valitsitte kreivi Allmerin. Sillä minä rakastin teitä — oh, niin kovin."

Kreivitär ponnahti ylös ja katsoi häntä omituisin silmin. Beulwitzin äänessä oli ollut jonkinlaista liikutuksen ja pilkallisuuden sekoitusta, jolla me puhumme unohtumattomista nuoruuden hullutuksista, joita on myöhäistä katua.

"Ammentakaa minun sydämeni kokemuksista rohkeutta Botholle. Kun minä, hupsu, kuumaverinen Fritz, saatoin lakata suremasta teitä, Sophie, on Bothokin Lydian unohtava, sillä onhan Bothonkin suonissa äitinsä viileätä verta", jatkoi hän samalla äänensävyllä.

Kreivitär katsoi häneen yhä vielä tuollaisin pelokkain ja hämmästynein silmin, kuten katsoo se, joka näkee odottamattoman luonnonmullistuksen lähenevän.

"Kiitän teitä. Jättäkää minut nyt yksin", sanoi kreivitär lopulta hiljaa.

"Hyvä on, minä menen. Hyvää yötä, Sophie."

Ovella vilkaisi hän taaksensa. Siellä seisoi vielä, kreivitär ja katsoi häneen samoin ilmein. Ääretön sääli valtasi Beulwitzin — kreivitär tuntui hänestä köyhältä, hylätyltä, rajattoman yksinäiseltä.

Ja äkkiä ilmestyi tuon liikkumattoman naisen sfinksimäisten kasvojen viereen samat kasvot kolmekymmentä vuotta nuortuneina, nauravat, onnelliset lapsenkasvot — kasvot, joita hän ennen muinoin oli usein hellästi suudellut.

Hän astui askeleen takaisin huoneeseen.

"Sophie!" huudahti hän kovasti ja levitti käsivartensa.

Kreivitär pudisti verkalleen päätänsä. Väristys kulki hänen ruumiinsa läpi.

Beulwitz läksi surullisena huoneesta.

"Ei", kuiskasi kreivitär itsekseen Beulwitzin jälkeen, "sen paikan minä olen kadottanut — jo aikoja sitten. Siellä olisi lämmin."

Hän meni kirjoituspöytänsä ääreen, nojasi siihen käsivarttansa ja kuunteli. Ulkona oli tullut hiljaista. Miten autiota, miten tyhjää, miten kylmää oli hänen sydämessään — hänen koko elämänsä näytti hänestä mitättömyyksien sarjalta. Menneitten sisällyksettömien päivien muisto mursi hänet kerrassaan.

"En ole ollenkaan elänyt, enkä mitään rakastanut", sanoi hän tylysti itsekseen.

Hän kohotti päänsä ja katseli puolisonsa kuvaa.

"Ota takaisin kiitos, joka oli viimeinen henkäys huuliltasi. Uskollisuudellani ei ollut mitään arvoa. Työstäni puuttui aateluutta. Tule haudasta esiin ja asetu hänen rinnalleen! Ja silloin anna minun taistella ja näyttää että sinä voit toistamiseen kuolla uskollisuudestani varmana."

Ulkoa kuului askeleita.

Bothonko?

"Ei, ne kuulostivat prinssin nopeilta askelilta."

Ja pitkän, tuskallisen ajan kuluttua jälleen hitaita, raskaita askeleita — kuin juopuneen —, se ei voinut olla Botho. Ja kuitenkin — väsyneet askeleet häipyivät nuoren kreivin huonetta kohti.

Näin vapisi ja valvoi kreivitär aamuun saakka. Hänen korvissaan soi satoja vaihtelevia, petollisia ääniä, jotka aiheutti hänen kuohuva verensä aivoissa tai puiston humisevat puut. Hänen sydämensä kärsi satoja tuskia, jotka hänen mielikuvituksensa kidutushuone loihti esiin.

Ja täynnä suruja olevat yöt ovat ne aseet, joilla mahtava seppä takoo pehmeiksi kovat sydämet. Ja unettomat yöt opettavat kuivuneen silmän kostumaan.

XI.

Kun lorisevat purot hyppelehtivät puiston ruohikon reunoja pitkin ja kuunsirppi, joka vielä silloin tällöin joutui ajelehtivien pilviriekaleitten peittoon, kohosi hitaasti puunlatvojen yli, seisoi Konstanze ikkunassa ja kuunteli pelokkaana odottaen niitä askeleita, joita ei vaan tahtonut kuulua. Tämän aamun ihmeelliset tapaukset eivät olleet hämmentäneet hänen nuorta sieluansa. Hänellä oli se kohtalokas ja ehdottoman varma vakaumus, että Botho mieluimmin kuolisi kuin luopuisi Lydiasta. Ei Lydian sanat eikä kreivittären mielenliikutus olleet hetkeksikään herättäneet hänessä mitään onnen toivoa. Hän oli kauhean tuskan vallassa ja mietti vain ainoata velvollisuuttaan: pitää silmällä Bothoa. — Nyt hän seisoi ja odotti häntä. — "Teidän pitäisi tulla Dorothea-neidin luo", sanoi hänen takanaan Anton ja tempasi hänet siten mietelmistään.

Hän lähti ikkunan äärestä ja loi ohimennessään silmäyksen Beatrixiin, joka prinssin ja Güntherin kera seisoi flyygelin vieressä; prinssi oli vastikään kauniilla äänellään laulanut muutamia lauluja, joita Beatrix oli kerrassaan kömpelösti säestänyt.

Kuinka voi sisar ajatella nyt jotakin muuta kuin veljeään? ajatteli
Konstanze.

Dorothea-neiti näytti hyvin kalpealta ja vanhentuneelta.

"Täti-parka", sanoi Konstanze osanottavasti, "miksi pitää noin pelätä ukkosilmaa."

"Ei se ole yksin se", vastasi neiti terävästi. "Nämä viimeiset tapaukset. Että minun pitikin sellaista kokea. Huolimatta minun vaikutuksestani, huolimatta minun hyvyydestäni saattoi Botho niin kiittämättömästi itsensä unohtaa ja sen — olennon — kanssa — — —."

"Täti", rukoili Konstanze kiihkeästi.

"Kyllä minä tiedän, sinä olet samaa mieltä kuin kreivitär. Hän sanoo minua tällaisissa asioissa tylyksi ja kokemattomaksi. — Ah — kun sitä ajattelen! Kättäni osasi hän suudella ja minua imarrella, ja sen ohella oli sydän täynnä tuota toista! Periä hän minut tahtoi ja teki pilaa yhdessä hänen kanssaan vanhasta tädistään", paasasi Dorothea käyden yhä kiukkuisemmaksi.

Hän oli luullut asemansa johdosta talossa ja hyvyytensä johdosta lapsia kohtaan omistavansa kaikkien jakamattoman ystävyyden. Sen vuoksi hänestä tuntui persoonalliselta loukkauksetta, kun häneltä jotakin pidettiin salassa.

"Botho ja Beatrix rakastavat sinua vilpittömästi", sanoi Konstanze sydämellisesti.

Dorothea rohkaisi mielensä:

"Sen me näemme vastaisuudessa. Minä muutan testamenttini sinun hyväksesi. Minä annan anteeksi äidillesi. Me matkustamme molemmat hänen luokseen ja jäämme hänen lähelleen."

Turhaan hän odotti, että Konstanze olisi liikutettuna ja kiitollisena heittäytynyt hänen kaulaansa. Sen sijaan seisoi hän siinä kasvot punoittavina ja mitä kiusallisimmassa neuvottomuudessa.

"No?" kysyi Dorothea kärsimättömästi.

"Suo anteeksi, täti. En voi iloita. Sinä et anna äidilleni anteeksi todellisesta hyvyydestä, vaan rangaistaksesi sukulaisiasi. Heidän kustannuksellaan en halua äitiäni jälleen nähdä."

Hetkiseksi valtasi neidin sanaton kiukku. Hän käveli kiihkeästi edes takaisin ja repi nenäliinaa, jota hän piteli nyrkkiin puristetussa oikeassa kädessään.

"Hyvä on", sanoi hän vihdoin, "hyvä on. Minä kyllä löydän ihmisiä, jotka eivät ole niin nenäkkäitä, että antavat minun tuossa muodossa ymmärtää, ettei minulla ole sydäntä. Ja sellaisten ihmisten parissa minä tulen tästä lähtien elämään. Maailma ei lopu Allmershofiin, ja on olemassa hyväntekeväisyyslaitoksia, jotka osaavat olla kiitollisempia omaisuuteni käyttämisestä kuin sukulaiseni."

Nyt heittäytyi Konstanze hänen kaulaansa.

"Niin", huusi hän kiihtyneenä, "testamentteeraa omaisuutesi kenelle haluat. Minä olen sinulle ilman sitäkin ikuisessa kiitollisuuden velassa. Mutta anna vain anteeksi äidilleni! Me rakastamme sinua niin kovin."

"Sen saamme nähdä", mutisi Dorothea-neiti itsekseen. Hänen suupielissään värähteli katkeruus.

Konstanze läksi surullisena pois.

Käytävässä kohtasi hänet prinssi Leopold.

"Teidän poistuttuanne, armollinen neiti, olen tuntenut olevani salongissa kuin kolmas pyörä vaunun alla", sanoi hän nauraen ohi kulkiessaan, "niin että päätin lähteä kirjoittamaan sedälle, jolle minun jo aikoja sitten olisi pitänyt vastata."

Se oli myöskin Konstanzelle tervetullut viittaus, ettei menisi salonkiin.

Tosiaankin oli tuon nuoren tytön poistuttua tullut kiusallinen äänettömyys. Sitä ennen he olivat kaikki kolme pitäneet yllä keskustelua jokseenkin hyvin luonnollisuutta teeskennellen. Prinssi tunsi, että hänen pitäisi tehdä muutamia vaarattomia kysymyksiä noiden kahden luulotellun kihlauksen johdosta, Beatrixin ja Güntherin, jotka olivat hänet tehneet uskotukseen, jottei saattaisi Güntheriä huonoon valoon. Mutta sellaiset kysymykset eivät tahtoneet lähteä hänen huuliltaan. Beatrix oli hämillään, koska hän noita kysymyksiä pelokkaana odotti ja luuli kiehuvan vihansa vallassa, että prinssi ärsyttäisi heitä kaikenlaisilla viittauksilla. Ja Güntherkin seisoi suu tukossa, eikä oikein tiennyt, mitä puhuisi. Niin vaikenivat he kaikki kolme.

"Rajuilma näyttää lakanneen", sanoi Beatrix vihdoin.

"Ei sada enää", lisäsi Günther.

"Huomenna meillä on hyvä ratsastusilma", lisäsi prinssi kolmanneksi syvämietteiseksi huomautukseksi.

Jos tuo uppiniskainen luutnantti pujahtaisi täältä pois, ajatteli Leopold kiukuissaan, niin voisin ainakin tuolle tyttöselle sanoa muutamia sopivia ja sopimattomia sanoja. Se juttu oli minusta hiton ikävä. Tahtoisin kernaasti tulla jälleen hyväksi ystäväksi tuon pienen noidan kanssa.

Eikö tuolla nuorukaisella ole sen vertaa hienotunteisuutta, että jättäisi meidät kahden kesken, ajatteli Günther. Silloin voisin hänelle sanoa, että, vaikka mielipiteeni onkin muuttumaton ja tahtoni luja, minä kuitenkin kadun pikaisuuttani.

Hänen pitäisi sentään hoksata, kuka hänen edessään on, ajatteli prinssi.

Mutta siinä hän pettyi tyyten, kun hän luuli arvonimensä ja asemansa vaikuttavan Güntheriin. Tämä tunsi rinnassaan vain yhden arvoluettelon, ja se oli sotilaallinen, ja siinä hän oli samanarvoinen kuin prinssikin. Niin, sanoaksemme totuuden: hän tunsi olevansa yläpuolella prinssiä, sillä tälle oli sotilasura vain jonkinlaista koristeellista hommaa, kun sitä vastoin Güntherin koko elämä oli tälle kutsumukselle omistettu. Sotilas ei väisty — olkoonpa hän missä arvoasemassa hyvänsä.

Günther astui flyygelin luota, istuutui pöydän ääreen, jolla paloi lamppu, ja otti käteensä pöydällä olevan käsityön.

"Onko tämä teidän käsityönne, Beatrix? — Kas vaan, mallin viivat ovat kuluneet. Saanko hieman parannella niitä?"

Hän aikoo vahvasti asettua tänne, ajatteli prinssi raivoissaan; no, minä se olen lopultakin viisaampi.

"Käsityö on Konstanzen — tässä on liitu — jos tahdotte olla niin hyvä", sanoi Beatrix.

Günther otti liidun, kumartui innokkaasti punaisen nukkasilkin yli ja tärveli sen vetämillään kauheilla risti- ja poikkiviivoilla.

"Minä voisin, sillä aikaa kuin Beulwitz on rouva äitinne luona ja Botho matkallaan, kirjoittaa erään kirjeen", arveli prinssi. "Siis näkemiin."

Günther laski samassa silmänräpäyksessä liidun kädestään; Beatrix istuutui jälleen flyygelin ääreen ja löi muutamia vääriä sointuja.

"Te olette tehnyt suuria edistysaskeleita", sanoi Günther.

"Oh, minulla ei ole lahjoja", virkkoi Beatrix ja jatkoi soittamistaan yhä kurjemmin.

Günther nousi ja astui Beatrixin luo; flyygeliin nojaten katseli hän tytön vapisevia sormia.

Äkkiä muistui heille kummallekin mieleen, että Beatrix, joka oli aina vihannut pianonsoittoa, oli Güntherin toivomuksesta ruvennut soittamaan kaksi vuotta sitten. Kuin käskystä yhtyivät heidän katseensa.

Se oli ollut Beatrixista siihen aikaan oikeastaan sangen hauskaa, sillä toimetonna-olo oli hänelle suoranaista kidutusta. Niin, siihen aikaan —.

"Mikä vahinko", sanoi hän hiljaa, kasvoillaan arvokkaan rouvan elämänkylläistä viisautta, "ettei voi jäädä lapseksi".

"Niin kyllä", vastasi Günther huokaisten, "nuorempina saatoimme olla iloisempia".

Beatrix oli soittanut kappaleen loppuun. Hän pani kädet ristiin syliinsä.

"Minä tahtoisin sanoa sinulle jotain", alkoi Günther sydän jyskyttäen.
"Olin eilen sinua kohtaan sangen ankara."

"Sinä käyttäydyit minun mielestäni aivan oikein", sanoi Beatrix.

Günther säpsähti. Tällaista arvostelua ei hän ollut juuri odottanut.

"Ei", sanoi Beatrix jälleen, "sinä menettelit oikein. Minä olen aina vain ajatellut omaa huviani. Ja jos tahtoisin kernaasti tulla vaikkapa Buxtehuden tai Schöppenstedtin kasarmipaikkoihin, jos nimittäin siellä sellaisia on — sellaista onnea en ole ansainnut."

Kaksi suurta, raskasta kyyneltä tipahti hänen poskiltaan koskettimille.
Hän ei liikahtanut.

Günther alkoi sulaa. Hän kävi sisäistä kamppailua.

"Beatrix!" Hän pani kätensä Beatrixin olkapäälle ja kumartui hellästi hänen puoleensa. "Miksi piti näin käydä? Minä olisin ollut autuas, kuolevaisista autuain, jos sinä jonakin päivänä olisit ottanut minut rakkaudesta. Mutta prinssin kiusaksi vain en voi mennä naimisiin. Käsitäthän sen."

Beatrix kohotti päänsä, antaen sen sitten vaipua Güntherin olkapäätä vasten ja loi häneen sellaisen silmäyksen — silmäyksen — joka olisi kivenkin pehmittänyt. Günther-parka ensin hieman punastui, mutta äkkiä hänet valtasi sanoin kuvaamaton onnentunne. Hän veti Beatrixin lähemmäksi itseään. Ja poski vasten poskea syleilivät he toisiaan, äänettöminä.

"Minä en mene koskaan naimisiin", sanoi Günther.

"Etkö?! — Ah, minä iloitsen siitä. Ehkäpä en olisi sitä kestänytkään", nyyhkytti Beatrix.

"Miten hyvä olet minulle? Onko prinssi jättänyt pienen sopen sydämessäsi minua varten?"

Beatrix syleili häntä lujemmin.

"Minä vihaan häntä! Hänen tähtensähän olen sinut kadottanut."

"Ja jos nyt, tällä hetkellä, prinssi astuisi eteesi ja pyytäisi sinua juhlallisesti vaimokseen?" sanoi Günther ja piteli häntä molemmin käsin hartioista kiinni.

"Haluan kernaammin tulla pieneksi luutnantin rouvaksi, sanoisin minä hänelle — aivan varmasti!"

"Hurraa!" huudahti Günther ja nosti Beatrixin ylös ilmaan ja heilautti häntä kuin pientä nukkea yhden kierroksen ympäri ilmassa.

"Siis sinä tahdot", huudahti Günther leikkisästi, "sinä tahdot?
Totisesti ja vakavasti olla minun puolellani? Hurraa!"

Heidän hempeämielisyytensä muuttui äkkiä iloiseksi vallattomuudeksi. Günther hyräili jotain tanssin säveltä, ja niin sitä pyörittiin flyygelin ympäri.

"Täälläpä vasta elämä." Dorothea tuli sisään.

"Tuo on sopimatonta käyttäytymistä!"

Molemmat juoksivat hänen luokseen ja syleilivät häntä joka puolelta.

"Kihlausfinaali", sanoi Günther hengästyneenä, "rakas neiti, me pyydämme siunaustanne".

"Mitä?"

"Sinä olet ensimmäinen, joka saat tämän tietää, täti-kulta", suostutteli Beatrix. "Anna meille suostumuksesi."

Dorothea vei pitsinenäliinan silmiensä eteen.

"Iloitsen, lapset", sanoi hän mielissään, "että ainakin te ajattelette, että minullakin on täällä jotain sanomista. Tulkaa onnellisiksi ja pitäkää minut rakkaassa muistossanne!"

"Dorothea-täti on aina oleva päähenkilö luutnantti Schmettaun ja hänen rouvansa kodissa ja sydämessä", vakuutti Günther kantapäitään yhteen lyöden ja kunniaa tehden.

"Vaikka lahjoittaisin omaisuuteni hyväntekeväisyystarkoituksiinkin?"

"Silloin kaikista enimmän" nauroi Günther.

"Ei, täti, sitä sinä et tee. Konstanze on sinua lähempänä", sanoi
Beatrix.

Vaikka häntä raskaasti loukkasi se, ettei kukaan näyttänyt panevan paljon arvoa hänen rahoilleen, ei hän kuitenkaan voinut olla tuntematta eräänlaista sisäistä tyydytystä.

"No", sanoi hän lempeästi, "kaikki selviää vielä hyvin. Kun vaan olemme Bothon ensin vapauttaneet siitä seikkailijattaresta. Hänen äitiraukkaansa! Jos saan antaa teille neuvon, niin älkää häntä tänään häiritkö."

"Me tyydymme tänään teidän siunaukseenne, varaäiti", huusi huumaantunut luutnantti, "ja esitämme tänään teille viimeisen kerran peruuttamattomasti kihlautunutta morsiusparia".

Beatrix läpsäytti Güntheriä huulille, minkä tämä, upseeri kun oli, ei tietenkään voinut sallia rankaisematta tapahtua. Beatrix koetti välttää rangaistusta, juoksemalla flyygelin ympäri, jäädäkseen lopulta kuin vangittu perhonen riippumaan Güntherin käsivarsille.

Näin he viettivät uuden elämän ensimmäisiä hetkiä nauraen ja ilakoiden, tuntien, että heidän sydämissään oli tarpeeksi auringonhohdetta kultaamaan elämän synkimmätkin surut.

XII.

Seuraavina aamuina alkoi linnassa elämä ja hyörinä jo aikaisemmin kuin muulloin, jolloin oli vieraita. Prinssi Leopold ja herra v. Beulwitz tahtoivat matkustaa Kieliin, josta he aikoivat vielä kerran palata takaisin viettämään pari rauhallisempaa päivää kuin heille nyt oli suotu.

Kreivitär, Beatrix ja Konstanze seisoivat käytävässä ja hyvästelivät herroja, joita Güntherin piti saattaa Travemündeen asti. Pääoven edessä seisoivat prinssin molemmat palvelijat ja tarkastelivat vielä kerran matkatavaroita vaunuissa. Juuri vyöryivät esiin neljänistuttavat vaunut, joilla herrojen piti lähteä. Kaikki oli valmiina.

Silloin tuli vielä joku portaita alas, joku, jota kaikki olivat ajatelleet ja jota kukaan ei ollut uskaltanut kaivata: Botho. Huolettomana, kasvot kalpeina mutta onnesta säteilevinä lähestyi hän heitä.

Iloinen säikähdys sai hänen äitinsä hetkiseksi tajuttomaksi. Hän nojasi koko painollaan Beulwitzin käsivarteen, syvä huokaus pääsi hänen huuliltaan.

"Näettekö", kuiskasi Beulwitz.

"Ei se vielä tähän lopu", huokasi kreivitär.

Botho, voittajan kasvoin, sydämessään ihana tunne siitä, että tänään hänen onnensa tulisi myöskin hänen oikeudekseen, jutteli vielä pari iloista sanaa prinssin kanssa, puristi Beulwitzin kättä ja sanoi, että hänenkin tekisi mieli tulla mukaan.

"Ei", pyysi kreivitär voimiaan ponnistaen, "pyydän sanoa hänen ylhäisyydelleen, että sinä olet estetty. Minulla on sinulle puhuttavaa."

Bothon silmät säikkyivät

"Paras kreivitär", sanoi prinssi Beatrixin kättä suudellen, "lämpimiin onnentoivotuksiin, jotka lausuin teille ja herra luutnantille jo eilen illalla, sallikaa minun liittää vielä pyyntö, että jos olen jollakin tavalla ansainnut epäsuosionne, te annatte minulle anteeksi".

"Minä en tiedä", lausui Beatrix kasvoillaan ylpeä ilme, samalla kuin hänen silmänsä lämpimästi katsahtivat Güntheriin, "että minulla olisi syytä olla suutuksissa. Siis ei tarvita mitään anteeksipyyntöjä. Jääkää hyvästi, teidän ylhäisyytenne! Tuskinpa ensi kerralla enää tapaamme, sillä Kielistä tultuanne olen minä Dorothea-tädin kanssa Hampurissa hommaamassa myymejäni…"

Sitten paiskattiin vielä nopeasti kättä ja lausuiltiin muutamia jäähyväissanoja, ja vieraat lähtivät.

Kreivittärestä tuntui, kuin olisi hänen viimeinen rohkeutensa mennyt vieraiden mukana. Hän katseli selkoselällään olevaa pääovea. Avonaisista ovista saattoi turmio hiipiä taloon.

Hitain askelin palasi hän sisään Bothon ja Konstanzen kanssa. Syksyinen aamuaurinko loi hehkuaan punaisille uutimille. Seiniltä katsoivat alas vanhat, synkät perhekuvat. Raskaissa mietteissä astui talon elävä valtijatar niiden ohi.

"Täti", kuiskasi Konstanze painautuen likelle kreivitärtä, "Jack pisti minulle vastikään kirjeen, joka on sinulle tuleva".

Kreivittären poskilta katosi kaikki väri.

"Anna tänne se", sanoi hän ääneen, "ja mene". —

"Kuule äiti", alkoi Botho, "tänään otan kohtaloni vastaan sinun kädestäsi. Sinä olet, tiedän ja tunnen sen, vahvistava siunauksellasi onnen, jota ei enää kirouksesikaan voi minulta riistää."

Kreivitär avasi kirjeen.

"Malta hetkinen", sanoi hän käheästi, "Lydia on itse määrännyt kohtalonne".

Botho, iloisen kärsimättömyyden valtaamana, astui äitinsä luota kamiinin luo ja kohenteli uunia hiilihangolla. Että kreivitär vielä tällä hetkellä kykeni lukemaan kirjeen, se ei ollut Bothon mielestä erikoisen kummastuttavaa, sillä olihan äiti aina tyyni ja rauhallinen. Että kirje oli Lydialta, sitä Botho ei aavistanut.

Kirjeen sisältä löysi kreivitär pienen Botholle osoitetun kirjelipun.
Kreivittärelle osoitettu kirje kuului seuraavasti:

"Minä menen, pitääkseni sanani. Jonkun päivän kuluttua saatte asianajajaltani kuulla, että huvila, jonka muutama päivä sitten ostin kaikkine kalustoineen, siirtyy Konstanze Waldaun omaisuudeksi. Toivomukseni on, että hän asuisi siellä äitinsä kanssa niin kauan kuin tämä elää, ja että, kun tulevaisuus tuo Konstanzelle onnen, jota hänen sydämensä ei vielä uskalla toivoa, huvila siirtyy Allmerien perheomaisuudeksi."

Siinä kaikki. Ei ainoatakaan hellää jäähyväissanaa, ei toivomusta, ei valitusta.

Kreivitär saattoi töintuskin pitää vapisevissa käsissään kirjettä, jonka hän nyt ojensi Botholle.

"Siinä", sanoi hän, "on kohtalosi kirjoitettuna. En minä, vaan hän, jota rakastat."

Botho ojentautui suoraksi kumarasta asennostaan ja sanoi empien, hämmästyneenä:

"Lydialtako? Hän on ratkaissut!"

Hän otti kirjeen, avasi sen — äkillinen tuska jääti hänen rintansa.

"Äiti", sanoi hän änkyttäen, "en halua ajatella — että sinä olet — uskaltanut — toimia häntä — häntä itseään ja minua vastaan…"

Hän luki. Hänen silmänsä suurenivat ja jäykistyivät. Hänen huuliltaan tuli omituisia äännähdyksiä. Kreivitär, jonka äkkiä valtasi omituinen, hirveä kylmyys omaa lastansa kohtaan, otti tältä kirjeen ja luki kovalla äänellä:

"Hyvästi, Bothoni, minun täytyy erota sinusta ainiaaksi. Minä vannoin sinulle tulevani vaimoksesi tai katoavani maailmasta. Tuomitse sinä, olenko valapattoinen. Eräs rikos varhaisemman elämäni ajoilta erottaa meidät. Pysyn valassani: kuolen sinun tähtesi, häviän maailmasta."

"Maa-il-masta", kiljahti Botho.

Hän tuijotti äitiinsä kauhistuttavin ilmein.

"Sinä olet ottanut hänet minulta", sanoi hän kolkosti. "Sinä!"

Jälleen rajattoman tuskan valtaamana huusi kreivitär:

"Sen täytyi niin käydä. Älä tuomitse nyt.

"Sinä!" ähkyi Botho kuin tukehtumaisillaan. "Sinä! Elämää ilman häntä — ilman häntä — sitä en kestä!"

"Botho!" rukoili hänen äitinsä.

"Anna minun olla!" huudahti hän rajusti. Hän syöksyi ulos, hänen äitinsä seurasi häntä. Näin he kiitivät peräkkäin portaita myöten, pitkin käytävää. Mutta pojan raivoavalla epätoivolla oli nopeammat jalat.

Hän tempasi huoneensa oven auki, lukitsi sen jäljessään. Ja ulkopuolella kolkutti ja rukoili äiti kuolontuskissaan.

Samassa — kimeä huuto — laukaus — uhkaava jyrinä koko vanhan rakennuksen läpi. Ja sitten haudanhiljaisuus. Oven ulkopuolella oleva nainen oli lyyhistynyt kynnykselle — hieno ruudintuoksu tunkeutui oven raosta.

Linnan alakerroksessa syntyi hälinä. Juostiin portaita ylös.

Silloin tointui kreivitär. Hän hoiperteli seinää pitikin lähimmälle ovelle. Juuri kun hän painoi vasemmalla kädellään oven lukkoa, ilmestyi palvelijoita portaiden päähän; samassa tuli Beatrix syöksyen käytävää pitkin.

Kreivitär kohotti päänsä, ja vähitellen koko hänen vartalonsa suoristui suoristumistaan, kunnes hän seisoi ylväänä ja lujana kuten tavallisesti. Hän ojensi kätensä. Jokainen, hänen oma tyttärensäkin, luki hänen kauhistuneista, kuolonkalpeista kasvoistaan, ettei kukaan ennen häntä eikä hänen kanssaan astuisi kynnyksen yli.

Hitaasti aukeni ovi, joka vei Bothon makuukamariin; hitaasti, askel askeleelta eteni kreivitär, tuima, saapui toisen huoneen kynnykselle. Hänen kätensä siirsi verhon syrjään, ja silmät jäykkinä katsoi hän häntä, joka kalpeana ja äänetönnä makasi lattialla pitkin pituuttaan. Hänen vierelleen oli polvistunut tyttö, joka painoi hänen verta vuotavaa kättään suutansa vasten, kuin tahtoisi lämpimillä huulillaan ehkäistä punaisen virran.

"Onko hän kuollut?" kysyi kreivitär kolkosti.

"Ei", huusi Konstanze, "ei. Minä olin täällä, ja tartuin hänen käsivarteensa, niin että luoti hipaisi vain hänen kättänsä. Ja vain säikähdys ja tuska — se toinen tuska, ovat tehneet hänet tajuttomaksi."

Silloin kulki väristys kreivittären ruumiin läpi ja hänen kasvonsa vavahtelivat, ja epätoivon kangistus muuttui valtavaksi liikutukseksi, kiitollisuudeksi, iloksi.

Itkien hän laskeutui polvilleen tytön viereen.

"Sinä olet pelastanut minun poikani", kuiskasi hän; "tahdoin pitää
Jumalan armollisena itseäni kohtaan, sen vuoksi otin sinut talooni.
Olen saanut kokea, jumalien kanssa ei ole leikkimistä. Ja kuitenkin
olet sinä tullut minulle siunaukseksi."

Konstanze heittäytyi rakastettunsa rinnoille:

"Hän on onneton, hän on kaikki kadottanut Mitä hänellä on enää maailmassa?"

Silloin nousi kreivitär ylös, laski kätensä tytön vaalealle päälaelle ja sanoi hiljaa:

"Hänellä on nuoruus, ja nuoruus unohtaa ja toivo. Ja sinä olet minun toivoni — hänen tulevaisuutensa!"

* * * * *

Muutamia kuukausia myöhemmin, kun talvi oli kevääksi muuttumassa, matkusti San Remosta eräs pieni kolme henkeä käsittävä seurue etelä-Italiaan päin. Siinä oli kaksi naista ja yksi nuori mies. Vanhempi nainen, ylväs olento, näytti väsymättömällä kärsivällisyydellä ja lempeydellä vaalivan nuorukaista, jonka kalpeat kasvot kertoivat kestetyistä tuskista ja kirkkaat silmät elpyvästä elämän ilosta. Nuorempi nainen tai oikeammin nuori, vaaleaverinen tyttö oli surupuvussa — hän oli San Remossa haudannut äitinsä.

Roomassa pysähtyi seurue muutamiksi viikoiksi.

Ja siellä sattui eräänä päivänä, että matkustavaiset näkivät Pietarinkirkossa erään naisen, — joka kantoi pyhän Elisabethin sisarien pukua, johon kuului musta leninki, harmaa laahustin ja harmaa hattu, jota reunusti otsan kohdalta valkea harso — kulkevan keskustellen erään korkean hengellisen miehen rinnalla suoraan valtavan keskikuorin poikki erästä sivukäytävässä olevaa alttaria kohti. Molemmat olennot katosivat jättiläismäisten pylväs rivistöjen taa.

Vanhempi nainen, joka oli laskenut käsivartensa pojan käsivarrelle, silmäili ohimennen ja välinpitämättömästi noita kahta kulkijaa; nuorukainen katsoi eteenpäin pyhimysten komeroa kohti, eikä huomannut kumpaakaan, yhtä vähän kuin muitakaan ohikulkijoita kirkossa. Mutta nuori tyttö, joka kulki hitaasti perässä, säikähti ja pysähtyi niin äkkiä, että pappi ja harmaa sisar loivat katseensa häneen.

Kaksi silmäparia kohtasi toisensa, mutta sisar silmäili rauhallisena. Miten kovin muuttuvatkaan kasvot, kun hiukset, jotka muodostavat niiden luonnolliset puitteet, kiedotaan tiukasti leuan alle ulottuvalla rumalla harsolla, miten tuleekaan vartalo paljon pienemmäksi ja muodottomammaksi, kun poimuinen puku ja harmaa liina sitä ympäröivät — sittenkin, sittenkin olisi nuori tyttö vannonut tuntevansa nuo kalpeat piirteet.

Hän seisoi ja katseli molempien jälkeen. Kun he katosivat pilareitten sekaan, ei tyttö voinut enää itseään pidättää. Omaisistaan välittämättä juoksi hän harmaan sisaren jälkeen. Korkean ristikon edessä, joka erottaa sivukappelin kirkon käytävästä, hän saavutti sisaren.

Pappi oli nostanut kätensä erään ristikkopuikon päälle ja seisoi siinä kuin maalarin mallina. Auringon säteet, jotka pölyn kera karkeloiden pilkistivät sisään kappelin punaruutuisista ikkunoista, valaisivat hänen sinisenväristä pukuaan, hänen valkoista pitseillä koristettua kauhtanaansa ja hänen harmaalla turkiksella reunustettua kaulustaan lämpimin värein. Hänen kasvonsa olivat viisaan, suopeannäköisen maailman-miehen. Harmaa sisar seisoi hänen edessään asennossa, joka ei ilmaissut nöyryyttä, vaan pikemminkin tyyntä asiallisuutta ja teki samalla muistiinpanoja pieneen tauluun, jota hän piti kädessään.

"Minä olin toivonut, ettei minua määrättäisi Saksaan", sanoi sisar juuri kun tyttö lähestyi häntä.

Oh — äänikin oli sama — hillitty, väsynyt ääni — vieraasta kielestä huolimatta.

"Lydia", huudahti tyttö.

Harmaa sisar kirjoitti rauhallisesti edelleen.

"Lydia", huudahti tyttö taas ja astui lähemmäksi.

Pappi kysyi ystävällisesti, samalla kuin hänen silmänsä kiintyivät suurella mieltymyksellä kauniiseen tyttöön:

"Te haette jotain?"

"Oh, Lydia. — Te elätte?" huusi tyttö, ojentaen ristiin pantuja käsiään sisarta kohden.

Sisar katsoi häneen — kysyvästi, kuten katsotaan sellaiseen, joka käyttäytyy käsittämättömällä tavalla.

"Mitä neiti haluaa?" kysyi hän papilta italiaksi, ikäänkuin ei ymmärtäisi saksaa eikä ranskaa.

"En tiedä, sisar Magdaleena. Neiti näyttää luulevan teitä joksikin toiseksi henkilöksi."

Ja molemmat pudistivat päätänsä, eivätkä sen enempää tytöstä välittäneet. Konstanze läksi pois syvästi hämmästyneenä.

Voisiko luonto luoda kaksi toisilleen vierasta samankaltaista olentoa? Oliko se Lydia? Mutta eikö siinä tapauksessa olisi silmäripsien värähdys, ohimenevä värinvaihdos häntä kavaltanut? Eikö hän ollut Lydia? Mutta joskin kasvot eksyttivät, niin ei voinut samanlaista äänensointua olla kahdella ihmisellä maailmassa. Siitä saakka kuin Lydia katosi ja muutamia päiviä vielä sen jälkeen saapui hänen allekirjoittamansa lahjoitusasiakirja Allmershofiin, ei hänestä oltu saatu enää mitään tietoja, ei hänen elämästään eikä kuolemastaan.

Oliko hän tätä tarkoittanut maailmasta poistumisellaan? Löytyikö ihmisrinnassa niin paljon itsensähillitsemistaitoa, ettei se vavahtanut, kun menneisyys ilmestyi elävänä sen eteen? —

Ja muutamia kuukausia myöhemmin vietettiin Allmershofissa häitä. Beatrixin poikamaisen kiharassa päässä oli myrttiseppele, ja Günther oli autuas ja iloinen sulhanen. Hänen toverinsa Lobedan ja Frankenstein olivat saaneet lomaa ja olivat nyt juhlavieraina. Frankenstein, vaikka oli tällä välin jo ehtinyt muualla rakastua, hakkaili uudelleen Konstanzea. Dorothea-täti, joka kreivittären pitkän matkallaoloajan oli näytellyt morsiusäidin osaa, tunsi olevansa tämän juhlan päähenkilö. Günther oli täydellisesti syrjäyttänyt Bothon Dorothea-tädin sydämestä, ja kenenkään aavistamatta oli hän varmasti päättänyt nimittää Güntherin ja Beatrixin perijöikseen.

Lobedan oli periaatteen kannalta murheellinen häävieras.

"Kadottaa aina toverin ja harvoin saa ystävällisen talon, sillä minun yleisesti tunnetun vaarallisuuteni vuoksi eivät toverini kutsu minua kernaasti nuorien rouvainsa luo", sanoi hän.

Mutta Günther lupasi uskaltaa sen tehdä, ja Beatrix kutsui hänet jo hääpäivän edellisenä iltana talon ystäväksi.

"Kuten tahdotte", sanoi Lobedan synkästi, "minä aavistan mitä kamalimpia selkkauksia. Sillä Beatrix tulee lopulta huomaamaan, miten minä olisin ollut se oikea hänelle."

"Noin hän sanoo jokakerta, kun joku tovereista menee naimisiin, mutta hän ei ole vielä pistäytynyt kenenkään luona", nauroi Günther.

Myöskin herra v. Beulwitz oli tullut. Hän toi kallisarvoisen lahjan prinssiltä ja herttualta ja kutsun kreivittärelle viettää vielä yksi talvi hovissa, joka ihailee hänen nuorekasta kauneuttaan.

"En", sanoi kreivitär, luoden ystäväänsä pitkän, raskasmielisen katseen, "kun olen viettänyt elämäni kevään ja kesän niin sanoakseni luoksepääsemättömällä jäävuorella, en tunne itseäni tarpeeksi varmaksi lähtemään elämäni syksynä niin monien vieraitten ja uusien olentojen pariin. Ei mikään sydän ole liian vanha ja liian luja ollakseen myrskyjä vastaan varustettu, ja minä — te näitte sen viime vuonna —, en tunne omaa, enkä muitten sydämiä. Minä en ole käynyt kiusauksien koulua. Minusta tuntuu siitä saakka aina, kuin olisin peitetyn kaivon kaltainen — kuka voi tietää, mitä sen syvyyksissä uinuu. En uskalla enää pitää itseäni hyvänä — minä kuuluu epäluotettaviin."

"Tietoisuus, että on sellainen, antaa mielelle lujuutta, arvostelulle suopeutta", sanoi Beulwitz lämpimästi. "Ja ystävällisyydellä ja lempeydellä te olette saanut takaisin poikanne."

Kreivitär, joka istui Beulwitzin kanssa verannalla, katseli juhlallisessa iltavalaistuksessa komeilevaa puistoa.

"Uskollisen tytön rakkaus on vaikuttanut enemmän kuin minun äidillinen huolenpitoni", lausui hän hiljaa.

Botho ja Konstanze kävelivät juuri kirkkaassa valaistuksessa, jota tulvi linnan ikkunoista.

"Siellä kypsyy hedelmä", sanoi Beulwitz, osoittaen noita kahta, jotka innokkaasti puhelivat keskenään.

"Niin", huudahti kreivitär onnellisena, "tuolla tytöllä on minun lujuuteni, mutta ei minun ankaruuttani. Nöyrästi on hän mukautunut Bothon mielialaan, joka yhä enemmän ja enemmän varmistuu ja kohottaa hänen miehistä itsetuntoaan. Ja kuitenkin, tuo hänen nöyryytensä vaikuttaa kasvattavasti. Hetki, jolloin poikani tulee luokseni ja sanoo: 'Minä rakastan häntä', — se hetki antaa minulle rauhan. Sillä silloin on Lydian toivomus täytetty, ja nuo hirveät sanat 'tuomitsetteko minua?' eivät sitten ehkä yöuntani häiritse. Kun vain tietäisin yhden seikan: missä ja milloin hän poistui tästä maailmasta? Onko hän kuollut — kentiesi kirous huulillaan?"

Beulwitz laski kätensä kreivittären käsien päälle, joita tämä piti ristiin pantuina sylissään.

"Sophie", sanoi hän hiljaisella äänellä, "minun täytyy kertoa teille eräs tapaus. Kun noin kahdeksan viikkoa takaperin vaimoni lievästi sairastui, mutta luuli itse olevansa kuolemaisillaan ja raivoavalla kärsimättömyydellään ja loppumattomilla valituksillaan olisi voinut panna enkelinkin kärsimyksen kovalle koetukselle, valvoi hänen vuoteensa ääressä eräs enkeli, jonka kärsivällisyys kesti vaimoni kaikki pahat tavat. Se oli eräs pyhän Elisabethin nunnakuntaan kuuluva harmaa sisar, joka oli antautunut sairaanhoitajattareksi: Mutta eräänä päivänä sattui prinssi näkemään hänet ja katseltuaan häntä hetkisen ihmeissään, kysyi häneltä, eikö hänen nimensä ollut aikaisemmin ollut Pantin. Sisaren kalpeat kasvot eivät värähtäneetkään. Hän sanoi, ettei hänen nimestään ja alkuperästään saisi milloinkaan puhua. Minä olin niin julma, että puhelin hänen läsnäollessaan prinssin kanssa, joka joka päivä kävi vaimoni sairasvuoteella, teistä, Bothosta, Allmershofista. Mutta lääkepullo, jota sisar piti kädessään ja josta hän tiputti lasketut tipat teelusikalle, ei vapissut. Oliko se Lydia — oliko se vain samannäköisyys, joka minut petti? Onko hän kuollut? Elääkö hän inhimillisen rakkauden palveluksessa? Me emme tahdo tutkia emmekä kysellä. Hän on valansa pitänyt. Kun hän ei voinut tulla Bothon vaimoksi, katosi hän maailmasta — maailmallisesta maailmasta. Ja sen vuoksi ajatelkaa sovinnollisesti taapäin ja toivorikkaasti eteenpäin."

Kreivitär puristi hartaasti hänen kättänsä.

"Niin", sanoi hän silmissään kostea kiilto, "sovinnollisesti. On olemassa eräs valo, joka kirkastaa syntisten kuvat pyhimysten kuviksi — rakkauden ja kärsivällisyyden valo, joka loistaa elämäntuntemusta tulvillaan olevasta sydämestä."

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK IKIONNELLISET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- IKIONNELLISET

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE