Álmok éjszakája
Date: 2025-11-16T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Álmok éjszakája

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Álmok éjszakája

Author: Arthur Schnitzler

Translator: Andor Gaál

Release date: November 16, 2025 [eBook #77256]

Language: Hungarian

Original publication: Budapest: Pantheon Irodalmi Intézet, 1926

Credits: Albert László from page images generously made available by the Google Books Library Project

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÁLMOK ÉJSZAKÁJA ***

A REGÉNY MESTEREI

SCHNITZLER ARTUR

ÁLMOK ÉJSZAKÁJA

FORDITOTTA

GAÁL ANDOR

BUDAPEST, 1926

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T. KIADÁSA

A művészi borítékrajz

Fiora Margit munkája.

Globus, Budapest.

1.

– Huszonnégy fekete rabszolga evezett a díszbeöltözött gályán, amely Amgiad herceget vitte a kalifa palotája felé. A herceg azonban bíborpalástjába burkolózva egyedül pihent a födélzeten a mély-kék, csillagos égbolt alatt és pillantása…

Eddig olvasta fenhangon a kislány; most hirtelen lecsukódtak a szempillái. A szülők mosolyogva pillantottak egymásra, Fridolin lehajolt hozzá, megcsókolta a szöszke haját és becsukta a könyvet, amely a még megterített asztalon feküdt. A kislány úgy nézett körül, mint akit valamin tettenértek.

– Kilenc óra – mondta az apja –, itt az ideje, hogy aludni menj.

És most, hogy Albertina is lehajolt a gyermekhez, a szülők keze összetalálkozott az imádott homlokon és a pillantásuk összeakadt egy gyöngéd mosolyban, mely most már nem egyedül a gyermeknek szólt. A kisasszony bejött és figyelmeztette a kicsikét, hogy köszönjön el szüleitől; a kislány engedelmesen fölkelt a helyéről, apjának, anyjának csókra nyujtotta ajkát és nyugodtan kiment a szobából a kisasszony után. Fridolin és Albertina azonban most, hogy egyedül maradtak a függőlámpa vörhenyes fényében, egyszerre sürgősnek érezték, hogy a tegnapi álarcosbál eseményeit újra letárgyalják, ott, ahol még vacsora előtt abbahagyták.

Ez volt az első báljuk ebben az évben és éppen a farsang végén szánták el magukat arra, hogy elmennek. Fridolint, alig hogy belépett a terembe, két vörös dominó üdvözölte, mint valami türelmetlenül várt barátot. Kilétükkel nem volt tisztában, pedig a vörös dominók feltűnően jól ismerték diákságának és a kórházban töltött szolgálati idejének legkülönfélébb történeteit. Meleg barátsággal meginvitálták egy páholyba, ahol azzal az ígérettel hagyták magára, hogy nemsokára álarc nélkül térnek vissza, de olyan sokáig maradtak el, hogy Fridolin türelmetlen lett és jobbnak látta lemenni a földszintre, ahol azt remélte, hogy ismét fölfedezheti a két titokzatos jelenséget.

De bármilyen figyelemmel kutatott is, nem tudott többé reájuk bukkanni; helyettük azonban váratlanul egy más nő akaszkodott a karjára: a felesége, aki éppen az imént vált el egy ismeretlen férfitől, akinek fájdalmas, kiélt lénye és külföldi, valószínűleg lengyeles hangsúlya eleinte lekötötte, egészen addig, amíg egyszerre egy váratlanul odavetett és alantasan szemtelen szóval nem sértette meg és nem riasztotta el. Így aztán a férfi meg a nő – alapjában boldogan, hogy megszabadultak a kiábrándítóan banális álarcosjátéktól, – nemsokára szerelmesek módjára ültek egymással szemben a többi szerelmespár között az étteremben, osztriga és pezsgő mellett és mintha most ismerkedtek volna meg, kellemes szócsatával játszották végig az udvarlás, az ellentállás, a csábítás és odaadás komédiáját; és egy gyors kocsikázás után a fehér téli éjszakában, otthon, már régesrég nem érzett szerelmi mámorban hullottak egymás karjaiba.

Hamarosan szürke reggelre ébredtek. A férjet már a korai órákban betegei ágyához szólította hivatása; Albertinát meg a háziasszonyi és anyai kötelességek nem engedték tovább pihenni. Így teltek el az órák józanul és előre beosztottan a mindennapi kötelesség és a munka közt; az elmult éjszaka kezdettől végig csak halványan élt és csak most, amikor mindkettőjük napi munkája véget ért, a gyermek lefeküdt és semmi zavarótól nem kellett már tartani, csak ekkor támadtak föl ismét az álarcosbál árnyalakjai, a szomorú ismeretlen és a vörös dominók és ezeket a jelentéktelen élményeket egyszerre az elmulasztott lehetőségek csalóka fénye vette körül varázslatos és fájdalmas erővel.

Ártatlan és mégis lesben álló kérdések, finom és kettős értelmű válaszok váltakoztak, de egyiknek sem kerülte el a figyelmét, hogy a másiknál hiányzik a teljes őszinteség s így aztán mind a ketten jogot éreztek a szelíd bosszúállásra. Túlságos jelentőségűnek vették azt a varázst, amelyet ismeretlen báli ismerőseik sugároztak feléjük, gúnyolódtak azokon a kis féltékenységi tüneteken, amelyeket egyikük vagy másikuk elárult és amelyeket mindegyikük a maga részéről letagadott. De az elmult éj jelentéktelen kalandjairól folytatott könnyed beszélgetést csakhamar fölváltotta egy komolyabb megbeszélés azokról a rejtett és alig-tudatos megkívánásokról, amelyek a legtisztább, legátlátszóbb lelket is zavaros és veszélyes örvénylésbe hozhatják és szóba kerültek azok a titokzatos dimenziók, ahová tulajdonképpen nem is vágyakoztak, de amelyek felé a Sors megmagyarázhatatlan vihara – ha csak álmukban is – egyszer mégis elsodorhatta őket.

Mert bármennyire tökéletesen egymáshoz tartoztak is érzésben és gondolatban, mégis tudatában voltak annak, hogy tegnap nem elsőízben érintette meg őket a kaland, a szabadság és a veszély lehellete; bizonytalanul, önkínzó és tapogatózó kíváncsisággal próbáltak egymás vallomásában valami nyomra bukkanni és félénken egymáshoz húzódva kutattak valami közömbös tény, valami jelentéktelen élmény után, amely a kimondhatatlant kifejezné és amelynek őszinte meggyónása föloldhatta volna azt a feszültséget és gyanakvást, amely lassanként már tűrhetetlenné kezdett válni.

Albertina – talán mert ő volt a türelmetlenebb, a becsületesebb, vagy a jobb kettőjük között – előbb bátorodott neki az őszinte vallomásnak: kissé remegő hangon kérdezte meg Fridolintól, hogy emlékszik-e még arra a fiatalemberre, aki az elmult nyáron a dán tengerparton egyik este két tiszt társaságában üldögélt a szomszédos asztalnál, aztán a vacsora alatt egy táviratot kézbesítettek neki, mire gyorsan búcsút vett a barátaitól.

Fridolin bólintott.

– Mi volt vele? – kérdezte.

– Én már akkor reggel is láttam – felelte Albertina –, amikor sárga táskájával a kezében éppen fölfelé sietett a hotel lépcsőjén. Csak futólag nézett végig rajtam, de néhány lépcsőfokkal följebb már megállott, utánam fordult és a pillantásunk akaratlanul is összetalálkozott. Nem mosolygott, sőt, inkább úgy tűnt nekem, hogy elkomolyodott az arca és valószínűleg velem is ugyanez történhetett, mert sohasem éreztem még olyan megindultságot, mint akkor. Egész nap álombamerülten heverésztem a strandon.

– Ha hívna – úgy éreztem, hogy ez mélyen van bennem –, nem tudnék ellentállni neki. Képesnek éreztem magamat mindenre: úgy hittem, oda tudnálak dobni téged, a gyereket, a jövőmet, és mégis – meg tudod ezt érteni? Drágább voltál nekem, mint valaha Még emlékezhetsz rá, éppen ezen a délután történt, hogy elbeszélgettünk egymással ezerféle dologról, a kettőnk jövőjéről és a gyerekről, olyan meghitten, mint már nagyon rég nem. Alkonyatkor az erkélyen üldögéltünk, te meg én és akkor ő elment előttünk lenn a strandon anélkül, hogy fölpillantott volna és én boldog voltam, hogy láthattam. De azért megsímogattam a homlokodat és megcsókoltam a hajadat és ebben az irántad való szerelmemben nagyon sok volt a fájdalmas részvétből.

– Este nagyon szép voltam, te magad mondtad nekem és egy fehér rózsát tűztem az övembe. Talán nem is volt véletlen, hogy az idegen éppen a mi közelünkben helyezkedett el barátaival. Nem is nézett felém, én azonban azzal a gondolattal kacérkodtam, hogy fölállok, odamegyek az asztalához és azt mondom neki: Itt vagyok, te Vágyam, te Szerelmesem, fogadj el engem! Ebben a pillanatban hozták neki a táviratot, elolvasta, elsápadt, odasúgott néhány szót a fiatalabbik tisztnek és engem egy talányos pillantással símogatva végig, kiment a teremből.

– És? – kérdezte Fridolin szárazon, amikor az asszony elhallgatott.

– Nincs tovább. Csak annyit tudok, hogy másnap reggel valami bizonytalan rossz érzéssel ébredtem, Nem tudom, mi aggasztott jobban: az, hogy elutazik, vagy az, hogy még itt marad; ezt már akkor sem tudtam. De amikor az ebédnél sem jelent meg, fellélekzettem. Ne kérdezz többet, Fridolin, a teljes valóságot mondtam el neked. De tudom, hogy azon a tengerparton te is átéltél valamit…

Fridolin felkelt a helyéről, néhányszor fel-alá járt a szobában, aztán így szólt:

– Igazad van.

Az ablaknál állott, arcát elfödte a homály.

– Reggelenként, – kezdte fátyolos, kissé ellenséges hangon – néha nagyon korán, mielőtt még te fölkeltél volna, szokásom volt kisétálni a part mentén, a helységből kifelé és akármilyen korán volt is, a nap már mindég fényesen és izzón tüzött le a tengerre. Itt a strandon kívül, mint te is tudod, kis falusi házak voltak, mindegyik egy-egy külön kis világ, egynémelyik körülkerített kerttel, néhányat csak maga az erdő szegélyezett és a fürdőkunyhókat ezektől a házaktól az országút és egy partrész választotta el. Az ilyen korai órákban alig találkoztam emberrel, fürdőzőt pedig egyáltalán sohasem láttam ott. Egyik reggel azonban egész váratlanul egy nőalakot vettem észre, aki abban a hiszemben, hogy senki sem látja, az egyik homokba cövekelt fürdőkunyhó keskeny teraszán egyik lábát gondosan a másik elé helyezve és karjait hátrafelé a fabódénak támasztva óvatosan lépkedett tova.

– Egész fiatal, talán tizenöt éves leány volt, kibomlott szőke hajjal, amely végigfolyt a vállain és egyik oldalán, egészen a gyönge kebléig. A lány maga elé bámult, aztán lefelé a vízre és a fal mentén lesütött szemmel lassan kúszott a másik sarok felé és egyszerre csak előttem állott; kezeivel erősen hátrakapott, mintha biztosabban meg akarna fogózni, aztán felpillantott és hirtelen meglátott engem. Remegés futott keresztül a testén, mintha elsüllyedni, vagy menekülni akarna. De minthogy a keskeny pallón csak egészen lassan mozoghatott, mégis a megállást választotta, – és most itt állott, előbb ijedt, aztán haragos, végül zavart arckifejezéssel.

Egyszerre csak elmosolyodott, csodálatot keltően mosolygott; ez már üdvözlés volt, sőt talán kacsintás, – de volt abban valami gúny is, ahogy lábával gyengén paskolta a vizet, amely elválasztott tőle. Aztán a fiatal, karcsú teste kiegyenesedett, mintha saját szépségében gyönyörködnék és nyilvánvaló volt, hogy pillantásom tüze, amelyet magán érzett, büszke és édes izgalomba hozta. Így álltunk egymással szemközt talán tíz másodpercen keresztül, félig kinyílt ajkakkal és parázsló szemekkel. Önkénytelenül is kitártam feléje a karomat, az ő pillantásában pedig odaadás és öröm volt. Egyszerre azonban hevesen megrázta a fejét és elengedte a falat, majd parancsolóan intett, hogy távozzam; és amikor nem tudtam magamat azonnal elhatározni, hogy engedelmeskedjem, olyan kérés, olyan könyörgés villant fel gyermekszemeiben, hogy nem tehettem egyebet, minthogy elfordultam. Amilyen gyorsan csak lehetett, folytattam tovább az utamat; egyetlen egyszer sem fordultam vissza feléje, tulajdonképpen nem is tapintatból, vagy engedelmességből, vagy éppen lovagiasságból, hanem azért, mert a legutolsó pillantása alatt olyan, minden élménynél magasabbrendű megindulást éreztem, hogy közel voltam az ájuláshoz.

Ezzel elhallgatott.

– És aztán, – kérdezte Albertina maga elé meredve és minden hangsúly nélkül – gyakran jártál még később is azon a bizonyos úton?

– Amit most elmeséltem neked, – felelte Fridolin – véletlenül a dániai tartózkodásunk legutolsó napján történt. Én sem tudom, hogy más körülmények közt mi történt volna. Te se kérdezz többet, Albertina.

Még mindig ott állott az ablaknál, mozdulatlanul. Albertina felkelt a helyéről, odament hozzá; szeme mély és könnyes volt, homlokán könnyű ránc futott végig.

– Ezentúl mindjárt el fogjuk mondani egymásnak ezeket a dolgokat, – mondotta.

A férfi némán bólintott.

– Ígérd meg ezt nekem!

Erre magához vonta. – Hát nem tudod? – kérdezte, de a hangja még mindig keményen csengett.

Az asszony megfogta a kezét, megsimogatta és fölnézett rá fátyolos szemekkel, amelyből a férfi kiolvashatta a gondolatait. Most eszébe jutottak Fridolin már fiatalkori élményei, amelyek közül jónéhányat ismert, mert a férfi engedve az ő féltékeny kiváncsiságának, az első években sok mindent elárult neki, sőt sokszor úgy tünt, hogy olyanokat is elmondott, amiket jobb lett volna elhallgatnia. Fridolin biztosan tudta, hogy ebben az órában sok mindenfajta emlék tolakodott fel szükségszerűen az asszonyban és nem is csodálkozott, amikor a nő, mintegy álomszerűen, az ő egyik fiatalkori szeretőjének félig elfelejtett nevét mondta ki. Ez úgy hangzott, mint valami szemrehányás, sőt mint enyhe fenyegetés.

Ajkához emelte az asszony kezét.

– Minden lényben, – hidd el nekem, ha túlságos banálisan hangzik is – minden lényben, akiről azt hittem, hogy szeretem, mindig csak téged kerestelek. Ezt sokkal biztosabban tudom, mint ahogy te meg tudod érteni, Albertina.

Az asszony zavartan mosolygott.

– És ha nekem is kedvem támadt volna előbb keresgélni? – kérdezte.

A tekintete megváltozott, hűvös és áthatolhatatlan lett. A férfi engedte, hogy a keze kicsússzék az övéből, mintha csak valami hazugságon vagy áruláson érte volna. Az asszony azonban így szólt:

– Ó, ha ti tudnátok… – és megint elhallgatott.

– Ha mi tudnók? Mit akarsz ezzel mondani?

Albertina furcsa keménységgel a hangjában válaszolt:

– Körülbelül azt, amire gondolsz, kedvesem.

– Albertina, hát mégis van valami, amit elhallgattál előttem?

Az asszony bólintott és különös mosolygással nézett maga elé.

Fridolinban megmagyarázhatatlan, értelmetlen kételkedés ébredt.

– Nem értem teljesen – mondta. – Alig voltál tizenhét éves, amikor eljegyeztük magunkat.

– Igen, Fridolin, tizenhat multam. És mégis – nyugodtan nézett a szemébe – nem tőlem függött, hogy még szűzen lettem a feleséged.

– Albertina!

És az asszony már mesélte:

– A wörthi tónál történt, Fridolin, alig valamivel az eljegyzésünk előtt, hogy egy szép nyári éjszakán egy nagyon csinos fiatalember állott az ablakom alatt, amely a nagy, messzi rétre nyílt; beszélgettünk és a beszélgetés közben azt gondoltam; de hallgasd csak, mit gondoltam: Milyen kedves, elragadó ez a fiatalember, – most csak egy szót kellene szólnia, de persze azt az igazi szót, hát én kimennék hozzá a rétre és sétálnék vele, ahová csak akarná, – talán az erdőbe, – vagy még szebb volna, ha kicsónakáznánk a tavon – és ezen az éjszakán mindent nekiadnék, amit csak kívánna. Igen, ezt gondoltam magamban. – De az elragadó fiatalember nem mondta ki azt a szót, csak gyöngéden kezet csókolt nekem – és másnap reggel megkérdezett, hogy akarok-e a felesége lenni. És én igent mondtam.

Fridolin kedvetlenül elengedte a kezét.

– És ha akkor este – kérdezte –, véletlenül más valaki állott volna az ablakod alatt és ha annak eszébe jutott volna az az igazi szó, például… – gondolkozott, hogy milyen nevet mondjon, de az asszony már tiltakozva nyujtotta feléje a kezét.

– Más valaki, akárki lett volna is, mondhatott volna, amit akart – nem használt volna. És ha nem te lettél volna az, aki az ablak előtt állott – mosolyogva nézett föl rá –, talán az a nyári este sem lett volna olyan gyönyörű.

A férfi gúnyosan elfintorította a száját.

– Ebben a pillanatban ezt mondod, ebben a pillanatban talán így is hiszed. De…

Kopogtattak. A szobaleány jött be és jelentette, hogy itt van a házfelügyelőné a Schreyvogelgasseből, hogy elhívja a doktor urat az udvari tanácsoshoz, aki megint rosszul van. Fridolin kiment az előszobába, megtudta a küldönctől, hogy a tanácsosnak ismét szív-rohama van és nagyon rosszul érzi magát. Megígérte, hogy azonnal odamegy.

– Elmégy? – kérdezte Albertina, miközben a férfi gyorsan készülődött, olyan bosszús hangon, mintha Fridolin szántszándékkal fájdalmat akarna okozni neki.

Fridolin csaknem csodálkozva válaszolt:

– De hiszen el kell mennem!

Az asszony alig hallhatóan fölsóhajtott.

– Valószínűleg nem lesz semmi baj – mondta Fridolin –, három centigram morfium eddig még mindig segített ezeken a rohamokon.

A szobaleány behozta a bundáját; Fridolin, mintha az előbbi órák beszélgetése teljesen kitörlődött volna az emlékezetéből, homlokon és szájon csókolta Albertinát, aztán elsietett.

2.

Az uccán ki kellett gombolnia a bundáját. Hirtelen enyhébbre fordult az idő, csaknem teljesen elolvadt a hó a gyalogjáró mentén és a levegőben már a közelgő tavasz lehellete érzett. Fridolin józsefvárosi lakásától, amely a Városi Kórház közelében volt, alig negyedórányira esett a Schreyvogelgasse és így Fridolin nemsokára már felfelé haladt az öreg ház rosszul kivilágított, kanyargó lépcsőjén a második emeletre és becsöngetett; de mielőtt még a régimódi csengő megszólalt volna, észrevette, hogy az ajtó csak kilincsre van betéve, tehát belépett a sötét előszobán keresztül a lakásba és azonnal látta, hogy már későn érkezett. A zöldernyős petróleumlámpa, amely az alacsony mennyezetről függött, bágyadt fénnyel vonta be az ágytakarót, amely alatt egy sovány test feküdt elnyúlva, mozdulatlanul. A halott arca árnyékban volt, de Fridolin oly jól ismerte már, hogy szinte tökéletes pontossággal felismerte keskeny, ráncos, magashomlokú arcát a rövid, fehér körszakállal és a feltünően csúnya, fehér szőrrel benőtt füleket. Marianne, a tanácsos leánya, tunyán lecsüggő karokkal, mintegy halálos fáradtsággal ült az ágy végében. Érzett rajta a régi bútorok, orvosságok, petróleum és konyha szaga, összekeverődve a kölnivíz és rózsaszappan illatával és Fridolin valahogy nagyon intenzíven érezte azt az édeskésen fanyar szagot, amely kiáradt ebből a halvány leányból, aki fiatal volt még, de lassanként elvirágzott a hónapokon és éveken át tartó nehéz házimunkában, a megerőltető betegápolásban és az éjszakai virrasztásban.

Amikor az orvos belépett, a lány feléje fordította a tekintetét, de a szűkös világításnál nem lehetett látni, hogy elpirult-e, mint rendesen, ha a férfi megjelent. Fel akart emelkedni a helyéről, de Fridolin egy kézmozdulattal megakadályozta, és így csak nagy, zavaros szemeivel küldött neki üdvözletet. A férfi odalépett az ágy fejéhez, gépiesen megérintette a halott homlokát, és a nyitott ujjú hálóingből az ágytakaróra kilógó kezeit, aztán könnyű sajnálkozást jelzett a vállával, bundája zsebébe dugta a kezét, és körüljártatta a szobában pillantását, amely végül is Marianne-on pihent meg. A lány haja dús és szőke volt, de száraz, a nyaka jó formájú és karcsú, de kissé ráncos és sárgás árnyalatú, az ajka pedig keskeny, mintha sok ki nem mondott szó zárult volna mögéje.

– Nos, kedves kisasszony – mondta az orvos suttogva és csaknem zavartan –, a dolog bizonyára nem érte önt egészen készületlenül.

A lány feléje nyujtotta a kezét. Részvétteljesen fogta meg, kötelességszerűen érdeklődött az utolsó és halálos roham lefolyásáról; a lány szakszerűen és röviden számolt be, aztán a legutóbbi néhány, aránylag jó napról beszélt, ami alatt Fridolin nem látta a beteget. Fridolin odatolt egy széket, leült Marianne-nal szemben és vígasztalásul arról beszélt, hogy az utolsó órákban valószínűleg már nem is szenvedett, majd arról érdeklődött, nem kellene-e a rokonokat értesíteni? Ó, igen, a házfelügyelőné már elment a bácsiért, és Roediger doktor is bizonyára mingyárt itt lesz, „a vőlegényem“, tette hozzá a lány és Fridolin homlokára bámult, ahelyett, hogy a szemébe nézett volna.

Fridolin csak bólintott. Az elmult év alatt kétszer-háromszor találkozott ebben a házban Roediger doktorral. A túlságosan karcsú, halvány, rövid szőke szakállú és pápaszemes fiatalember, egyébként a történelem tanára a bécsi egyetemen, valamennyire megnyerte a tetszését, anélkül, hogy mélyebb érdeklődést keltett volna benne. Marianne mindenesetre jobb színben volna – gondolta –, ha a szeretője lenne. Haja kevésbé volna száraz, ajka viszont pirosabb és teltebb lenne. Vajjon mennyi idős lehet? töprengett magában. Mikor három vagy négy éve először hívtak a tanácsoshoz, akkor huszonhárom volt. Akkor még élt az anyja. Sokkal vidámabb volt, amikor még élt az anyja. Rövid ideig, úgy emlékszem, énekleckéket is vett. Most hát ehhez a tanárhoz megy feleségül. Vajjon miért teszi? Egész biztos, hogy nem szerelmes belé, sok pénze sem lehet a fiúnak. Milyen házasság lesz ez? Nos, amilyen ezer más házasság. Mi közöm hozzá? Lehet, hogy soha többé még csak nem is látom, hiszen nincs már semmi keresnivalóm ebben a házban. Ó, hány embert nem láttam már viszont többé, pedig azok nálánál sokkal közelebb állottak hozzám.

Mialatt ezek a gondolatok suhantak keresztül az agyán, Marianne a halottról kezdett beszélni, valami olyan beható részletezéssel, mintha az a halála egyszerű tényével hirtelen nevezetes emberré emelkedett volna. Hát csakugyan nem volt több ötvennégy évesnél? Persze: a sok gond, csalódás, – az örökké betegeskedő feleség, – és a fia, aki annyi bánatot okozott neki! Hogyan, hát fivére is van? Hogyne. Hiszen egyszer már beszélt is róla a doktor úrnak. A fivére most valahol külföldön él, itt benn, a Marianne szobájában van egy kép, amelyet a fiú tizenötéves korában festett. Egy tisztet ábrázol, amint leugrat egy dombról. A papa mindig úgy tett, mintha egyáltalán nem is látná ezt a képet. De azért nagyon jó a kép. A fiú kedvezőbb körülmények közt többre vihette volna.

Milyen izgatottan beszél, gondolta Fridolin, és hogy csillog a szeme! Láz volna? Lehet. Az utóbbi időben soványabb lett. Talán tüdőcsúcshurut…

Marianne egyre csak beszélt, de neki úgy tünt, hogy a lány nem is tudja valójában, kihez beszél, vagy mintha csak önmagának mondaná a szavakat. Igen, tizenkét éve van már távol a fiú a háztól, még csaknem gyermek volt, amikor hirtelen eltünt. Négy vagy öt éve karácsonykor jött utoljára hír róla, valami olasz városkából. Különös, hogy a város nevét már elfelejtette. Így beszélt egy ideig közömbös dolgokról, fölöslegesen, majdnem összefüggés nélkül, amíg egyszere csak elhallgatott és kezébe temetett arccal némán üldögélt. Fridolin fáradt volt és még inkább unatkozott, alig várta, hogy valaki jöjjön már, valami rokon, vagy a vőlegény. Nyomasztó hallgatás súlyosodott a szobára. Az volt az érzése, mintha a halott is együtt hallgatna velük, nem azért, mintha nem tudna megszólalni, pusztán csak rosszindulatból és kárörömmel.

És egy pillantást vetve feléje, Fridolin így szólt:

– Mindenesetre, ahogy most állnak a dolgok, Marianne kisasszony, jó, hogy nem kell sokáig ebben a lakásban maradnia – a lány kissé fölemelte a fejét, de nem nézett Fridolinra –, a vőlegénye valószínűleg nemsokára kap majd professzori katedrát; a bölcsészeti karon ebben a tekintetben sokkal kedvezőbbek a viszonyok, mint nálunk. – Arra gondolt, hogy évekkel ezelőtt ő maga is kedvet érzett az egyetemi pályafutáshoz, de a kényelmesebb életmód iránti hajlandóságból inkább a hivatása praktikus kihasználása mellett döntött, – és hirtelen úgy érezte, hogy alacsonyabbrendű valaki a kitünő Roederer doktorral összehasonlítva.

– Az ősszel elköltözünk – mondta Marianne, anélkül, hogy megmoccant volna –, a vőlegényem meghívást kapott Göttingába.

– Ah – mondta rá Fridolin és szeretett volna valami gratulációfélét mondani, de nem tartotta hozzá alkalmasnak az időt és ezt a környezetet. Egy pillantást vetett a csukott ablakra és anélkül, hogy előbb engedélyt kért volna rá, mintegy orvosi jogának gyakorlásával feltárta mindkét szárnyát és engedte, hogy betóduljon rajtuk a levegő, amely még melegebb és tavasziasabb lett és úgy tünt, mintha távoli, ébredező erdők enyhe illatát hozná magával. Amikor megint befelé fordult a szoba felé, magán érezte Marianne kérdő tekintetét. Közelebb lépett hozzá és megjegyezte:

– A friss levegő remélhetőleg jót fog tenni önnek. Már csaknem meleg az idő és tegnap éjszaka… – azt akarta mondani: hóviharban jöttünk haza a bálból, de gyorsan átfogalmazta a mondatot és így egészítette ki: – Tegnap este még félméter magasan feküdt a hó az uccákon.

A lány alig hallgatta, mit beszél. Szemét elfutotta a nedvesség, kövér könnycseppek futottak végig az arcán és megint beletemette az arcát a kezeibe. A férfi akaratlanul is megérintette a lány haját és végig simított a homlokán. Érezte, hogyan kezd remegni a lány teste: előbb alig hallhatóan sírt magában, aztán egyre hangosabban, míg végre egészen felszakadt belőle a zokogás. Egyszerre csak lecsúszott a székről, Fridolin lába elé vetette magát és arcát egészen hozzászorítva, átkarolta a térdét. Aztán tágranyilt, fájdalmasan vad szemeiből felnézett rá és forrón suttogta:

– Nem akarok elmenni innen. Ha sohasem jön is vissza, ha sohasem látom is többé; csak a közelében akarok élni.

Fridolin inkább megdöbbent, mintsem csodálkozott: mindig tudta, hogy a lány szereti őt, vagy legalább azt képzelte, hogy szereti.

– Na, keljen fel hát, Marianne – mondta halkan, aztán lehajolt hozzá és gyöngéden felemelte. Természetesen hisztéria is van a dologban, gondolta. Egy pillantást vetett a halott apára. Vajjon nem hall-e ez mindent, jutott eszébe. Hátha csak tetszhalott? Hátha minden ember csak tetszhalott ezekben a kimúlás utáni első órákban? – Karjaiban tartotta Mariannet, de kissé távol magától és csaknem önkénytelenül megcsókolta a homlokán, ami még neki magának is kissé nevetségesnek tünt. Homályosan visszaemlékezett valami regényre, melyet még évekkel ezelőtt olvasott és amelyben arról volt szó, hogy egy fiút az anyja halotti ágya mellett elcsábított a barátnője, azaz hogy tulajdonképpen erőszakot követett el rajta. Ugyanebben a pillanatban, nem tudta, miért, a feleségére kellett gondolnia. Valami keserűség tolakodott fel benne az asszony ellen, és tompa nehezteléssel gondolt a dániai úrra, aki sárga kézitáskájával megy fel a hotel lépcsőjén. Erősebben magához szorította Mariannet, de nem érezte a legcsekélyebb izgalmat sem; inkább valami könnyű undorodás támadt benne a fénytelen, száraz haja láttára és a kiszellőzetlen ruháiba itatódott édeskésen-fanyar illattól. Ekkor megszólalt odakünn a csengő és úgy érezte magát, mint aki hirtelen megszabadult valamitől; gyorsan kezet csókolt Mariannenak, mintha hálás volna és ment ajtót nyitni. Roediger doktor sötétszürke felöltőjében, sárcipőben, esernyővel a kezében és az alkalomhoz illő komoly arckifejezéssel állott az ajtóban. A két férfi egy biccentéssel üdvözölte egymást, de valahogy bizalmasabban, mint ahogy az a tényleges viszonyuknak megfelelt volna. Aztán mindketten beléptek a szobába, Roediger elfogódott pillantást vetett a halottra és részvétét fejezte ki Mariannenak; Fridolin bement a szomszédos szobába, hogy megírja a halálesetről szóló orvosi jelentést, feljebb csavarta a gázlángot az íróasztal fölött és tekintete a fehér egyenruhás tiszt képére esett, aki kirántott karddal ugratott le egy domboldalról valami láthatatlan ellenség felé. A képet keskeny ó-arany keret vette körül, és nem hatott sokkal jobban, mint egy közönséges olajnyomat.

A halotti jelentéssel elkészülve, Fridolin megint visszament a másik szobába, ahol a jegyespár kézt-kézbe öltve üldögélt az apa ágya mellett.

Az ajtóban megint megszólalt a csengő, Roediger doktor fölkelt a helyéről és ment ajtót nyitni; Marianne ezalatt lenézett a földre és alig hallhatóan ezt mondta:

– Szeretlek.

Fridolin válaszképpen, nem minden gyöngédség nélkül kimondta Marianne nevét. Roediger visszajött egy idősebb házaspár kíséretében. Marianne bácsija és nénije volt; a körülményeknek megfelelően néhány szót váltottak, azzal az elfogódottsággal, amelyet egy éppen elhúnyt ember jelenléte szokott maga körül terjeszteni. A kis szoba hirtelen úgy tünt, mintha tele volna részvétlátogatókkal; Fridolin úgy érezte, hogy ő most fölösleges itt, elköszönt. Roediger, miután kikísérte az ajtóig, úgy vélte, hogy még néhány köszönő szót kell mondania és kifejezte azt a reményét, hogy mielőbb viszontlátják egymást.

3.

Fridolin a kapu előtt állva, felnézett arra az ablakra, amelyet nemrég ő maga tárt ki; az ablakszárnyak könnyedén rezegtek a kora tavaszi szélben. Azok az emberek, akik ott fönn maradtak, az élők épúgy, mint a halott, egyaránt kísértetiesen valószínűtleneknek tüntek fel neki.

Ő maga úgy nézte magát, mint aki megmenekült; nem annyira valami élmény elől, mint inkább valami fenyegető varázslat elől, amelynek nem volt szabad erőt venni rajta. Egyedüli utóhatásként csak az jelentkezett, hogy különösképpen nem volt kedve hazamenni. Az uccán elolvadt a hó, jobbra és balra apró, piszkos-fehér hódombocskák meredtek, az uccai lámpákban pislákolt a gázfény, az egyik közeli templomban tizenegyet harangoztak. Fridolin elhatározta, hogy mielőtt aludni tér, még eltölt egy félórát valamelyik kávéházban a lakása közelében és ezért a Városház parkján keresztül vette útját. Az árnyékba merült padokon itt is, ott is egymáshoz simuló szerelmespárok ültek, mintha már igazán megérkezett volna a tavasz és a csalóka-meleg levegő nem lett volna veszélyekkel terhes. Az egyik padon egész hosszában elnyúlva és kalapját homlokára húzva, egy meglehetősen züllött külsejű ember feküdt. Mi lenne, ha most felkölteném, gondolta Fridolin és pénzt adnék neki éjjeli szállásra? Ugyan, mit segítene ez, töprengett tovább, akkor holnap megint egy másikról kellene gondoskodnom, mert különben nincs értelme az egésznek, sőt végül még valami bűnös viszonnyal is meggyanúsíthatnák. És sietni kezdett, hogy amilyen gyorsan csak lehetséges, meneküljön minden felelősség és kísértés elől. Miért éppen ezzel törődjek? – gondolta, – hány ezer ilyen szegény ördög van csak magában Bécsben! Ha az ember mindegyikkel törődni akarna, – minden ismeretlen ember sorsával! És eszébe jutott a halott, akitől éppen most jött el, és bizonyos borzongással, sőt nem egészen utálat nélkül gondolt arra, hogy a barna flanelltakaró alatt kinyúló sovány testben az örök törvények szerint már megkezdte munkáját a pusztulás és az enyészet. És örült azon, hogy ő még él, hogy tőle minden valószínűség szerint még messze vannak mindezek az utálatos dolgok; igen, örült, hogy még fiatal, hogy vonzó és szeretetreméltó asszonya van; sőt még egy másik, vagy még több is az övé lehet, ha éppen kedve tartja. Az ilyesmihez persze több szabad idő kellene, mint amennyi neki van és erről az jutott az eszébe, hogy holnap reggel nyolc órakor már az osztályán kell lennie, tizenegytől egyig a magánbetegeket kell látogatnia, délután háromtól ötig rendelnie kell és még az esti órákban is meg kell néznie néhány betegét. – Nos, – remélhetőleg majd nem az éjszaka kellős közepén hívják el, mint ahogy ma történt.

Keresztülvágott a Városház téren, amely zavarosan csillámlott, mint valami barna tó, és betért hazájába, a Józsefvárosba. Messziről tompa, szabályos lépteket hallott és meglehetős távolban, éppen az egyik uccasarkon befordulóban, megpillantott egy kis csapat tányérsapkás diákot, akik, hatan vagy nyolcan, feléje közeledtek. Amikor a fiatalemberek az egyik uccai lámpa fénykörébe kerültek, a kék Alemannokra vélt ismerni bennük. Fridolin sohasem tartozott egyik egyesület kötelékébe sem, de annak idején végigcsinált néhány kard-menzúrát. Ezzel a diákkori visszaemlékezésével kapcsolatban eszébe jutottak a vörösdominós nők, akik tegnap este a páholyukba csalták, aztán faképnél hagyták őt.

A diákok már egészen közel voltak, hangosan beszéltek és vihogtak; – vajjon nem ismerte-e egyiket vagy másikat a kórházból? De a bizonytalan világításnál lehetetlen volt az arcvonásaikat pontosan kivenni. Egészen a falhoz kellett lapulnia, hogy ne ütközzék össze velük; – már elébevágtak, csak az egyik nyitott télikabátos, hosszú fickó, akinek balszemét kötés takarta, maradt vissza valamennyire, láthatólag szándékosan és oldalt kifeszített könyökével megbökte őt.

Szó sem lehetett véletlenségről. Mi baja ennek a kölyöknek, gondolta Fridolin és önkénytelenül megállott; a másik két lépésnyire ugyancsak megállt és így egy percig elég közelről egymás szemébe meredtek. Fridolin azonban hirtelen elfordult és továbbment. Elfojtott nevetést hallott a háta mögött – kedve lett volna megint megfordulni és a diákot felelősségre vonni, de valami különös szívdobogást érzett – úgy, mint egyszer tizenkét vagy tizennégy évvel ezelőtt, amikor valaki hevesen dörömbölt az ajtaján, éppen akkor, amikor az a jókedvű fiatal lány volt nála, aki szeretett valami távolélő és valószínűleg egyáltalán nem is létező vőlegényéről mesélni; de ekkor csak a levélhordó volt az, aki olyan vésztjóslóan dörömbölt. – És azt érezte, hogy most épúgy kalimpál a szíve, mint akkor.

Mi ez, kérdezte magától bosszankodva, és most vette észre, hogy kissé remegnek a térdei. Gyávaság? – Nevetséges, felelte önmagának. Odaálljak egy részeg diákkal, én, a harmincöt éves ember, gyakorló orvos, nős, egy gyermek apja! – Kihívás! Tanuk! Párbaj! És a végén az ilyen buta összeütközés miatt egy vágás a karra? Néhány hétig munkaképtelennek lenni? – Vagy ha kiütik a szemét? – Sőt, esetleg vérmérgezés? – És nyolc nap alatt ott van, ahol a Schreyvogelgasse-ban hagyott öreg úr, a barna flanell ágytakaró alatt! Gyávaság? – Három kard-menzúrát vívott és egyszer már pisztolypárbaj előtt állott, akkor sem az ő kérésére intézték el barátságosan az ügyet. Hát a hivatása? Minden oldalról és minden pillanatban veszély fenyegeti, – erről mindig szeretnek megfeledkezni.

Mikor is volt csak, hogy egy difteritiszes gyermek az arcába köhögött? Három vagy négy napja, nem lehet több. Ez mindenesetre sokkal meggondolandóbb eset volt, mint holmi vagdalkozás. És már egyáltalán nem is törődött vele többé. Legfeljebb, ha ezzel a fickóval ismét találkozik, még mindig tisztázni lehet a dolgot. Semmiesetre sem lehet kötelessége, hogy éjfélkor, amikor valamelyik betegétől jön, vagy amikor valamelyik betegéhez siet – hiszen ez is épúgy megtörténhetett volna – nem, igazán nem lehet kötelessége ilyen otromba diákcsínyekre reagálni. Ha most pédául az a dániai fiatalember kerülne a szeme elé, akivel Albertina… de nem, hát mi is jut eszébe? Nos – mégis csak éppen olyan, mintha a szeretője lett volna. Még rosszabb. Igen, bárcsak a szeme elé kerülne. Ó, az volna az igazi élvezet, ha valahol egy erdei tisztáson szemben állhatna vele és a pisztolya csövét nekiirányíthatná a síma, szőkehajú homlokának.

Hirtelen észrevette, hogy már túlment a célján és egy szűk uccába került, ahol csak néhány kopott uccalány kóborolt éjszakai férfivadászaton. Kísérteties ez, gondolta a férfi. És emlékezetében a kéksapkás diákok is hirtelen kísértetiesnek tűntek föl, épúgy, mint Marianne, meg a vőlegénye, a bácsi, a néni, akiket most képzeletében összefogva sorbaállított az öreg udvari tanácsos halotti ágya mellé.

Még Albertina is, akit most tisztán látott gondolatban, amint mélyen alszik, karját a nyaka alá fektetve – még a kislánya is, aki már összegubózva pihen a kis fehér rézágyacskában; még a pirosarcú nevelőnő is, bal arcán az anyajeggyel, – mind-mind kísértetieseknek tűntek fel előtte. És ebben az érzésben, bár kissé megborzongva tőle, volt mégis valami megnyugtató, mert úgy érezte, hogy ez feloldja őt minden felelősség, sőt minden emberi kapcsolat alól.

Az egyik kószáló lány megszólította, hogy menjen vele. Csinos, nagyon sápadt, kifestett szájú és még egészen fiatal teremtés volt. Hallotta a háta mögött a lány lépteit, majd nemsokára a hangját is: „Nem gyönnél velem, szép doktor?“

A férfi önkénytelenül hátrafordult.

– Honnan ismersz engem? – kérdezte.

– Nem ismerem én – felelte a lány –, de ebben a kerületben mindenki doktor.

Gimnazista évei óta nem volt dolga ilyenfajta nővel. Vajjon gyermekkora tért-e vissza, hogy most vonzotta ez a teremtés? Eszébe jutott egyik futólagos ismerőse, egy elegáns fiatalember, akiről az a hír járta, hogy mesébe illő szerencséje van a nőknél és akivel még mint diák egyszer bál után egy mulatóban üldögélt, aztán, mikor az üzletszerű női vendégek egyikével eltávozott, Fridolin kérdő pillantására ezt felelte:

– Még mindig ez a legkényelmesebb; – és nem is a legrosszabbak.

– Hogy hívnak? – kérdezte Fridolin.

– Na, hát hogy hívhatnak engem? Természetesen Micinek.

Már meg is fordította a kulcsot a kapuban, belépett és várt Fridolinra, hogy kövesse.

– Siess! – mondta, amikor a férfi tétovázott. Egyszerre csak ott állott a lány mellett; a kapu becsapódott mögötte; a lány bezárta a kaput, meggyujtott egy viaszgyertyát és világította az utat a férfi előtt. – Megőrültem én? – kérdezte Fridolin.

A szobában petróleumlámpa égett. A lány feljebb csavarta az égő belet: egész otthonos, csinosan berendezett szoba volt és mindenesetre sokkal kellemesebb illat terjengett benne, mint például a Marianne lakásában. Persze – itt nem feküdt semmiféle öreg ember hónapokig betegen… A lány rámosolygott és tolakodás nélkül közeledett Fridolinhoz, aki azonban szelíden elhárította. Akkor hellyel kínálta meg a hintaszékben, amelyben a férfi kényelmesen el is helyezkedett.

– Bizonyára nagyon kifáradt vagy – mondta a lány. Fridolin bólintott. És a lány, miközben sietség nélkül vetköződött, ezt mondta:

– Persze, persze, az ilyen embernek mennyi rengeteg dolga is van egész nap. Akkor már a magamfajtának mégis csak könnyebb!

Fridolin észrevette, hogy a lány ajka nincs kifestve, hanem természetes piros színe van és ezzel kapcsolatban bókot mondott neki.

– Mi a csodának festeném ki magam? – kérdezte a lány. – Már mit gondolsz, hány éves vagyok?

– Húsz? – találgatta Fridolin.

– Tizenhét – mondta a lány és az ölébe ült. A nyakát átfogta a karjával, mint egy gyermek.

Kinek jutna eszébe ezen a világon, gondolta a férfi, hogy én most itt vagyok ebben a szobában? Hát én magam egy órája, vagy csak tíz perce is lehetségesnek tartottam volna ezt? És – miért? Miért vagyok itt? A lány ajkával az övét kereste, Fridolin azonban visszahúzódott tőle; a lány hosszasan, kissé szomorúan nézett rá, aztán lecsúszott az öléből. A férfinak csaknem rosszul esett a mozdulat, olyan sok vígasztaló gyöngédséget érzett az ölelésében.

A lány kezébe vett egy háziruhát, amely a vetett ágy szélén hevert; belébujt és karját keresztbefonta a mellén, úgyhogy most az egész alakját ruha takarta.

– Így jó lesz? – kérdezte minden gúny nélkül, sőt szinte félénken, mintha nagyon igyekeznék eltalálni a férfi akaratát. Fridolin alig tudott felelni.

– Eltaláltad – mondta végül –, valóban nagyon fáradt vagyok és most nagyon kellemesnek találom, hogy itt üldögéljek a hintaszékben és pusztán csak hallgassam, amit beszélsz. Olyan kedves, lágy hangod van. Beszélj csak, mesélj csak valamit.

A lány az ágyon ült és megrázta a fejét.

– Az az egész, hogy félsz – mondta halkan, majd maga elé, alig hallhatóan: – Kár!

A bankjegyeket, amelyeket a férfi adni akart neki, olyan határozottsággal utasította vissza, hogy az nem is erőltethette tovább. Magára kapott egy vékony kék gyapjúsálat, gyertyát gyujtott és megvilágította az utat a férfinak; lekísérte és kinyitotta neki a kaput.

– Ma már itthon maradok – mondta.

A férfi megfogta a kezét és önkénytelenül kezet csókolt neki. A lány csodálkozva, szinte ijedten nézett fel rá, aztán zavartan és boldogan nevetett.

– Mintha valami kisasszony vónék – mondta.

A kapu becsapódott mögötte és Fridolin gyors pillantással emlékezetébe véste a házszámot, hogy másnap bort és édességeket küldhessen a szegény, kedves kis teremtésnek.

4.

Odakünn ezalatt még valamivel melegebbre fordult az idő. A langyos szél besodorta a szűk uccába a nedves rétek és a távoli hegyek tavaszi illatát. Hát most hová? – gondolta Fridolin, mintha nem is az lett volna a legtermészetesebb, hogy végre hazamenjen és lefeküdjön aludni. De nem tudta erre elhatározni magát Milyen hontalannak, milyen kitaszítottnak tünt fel önmaga előtt az Alemannokkal való visszataszító találkozása óta… Vagy Marianne vallomása óta?… Nem, még régebben – az Albertinával folytatott esti beszélgetés óta egyre jobban eltávolodott eddigi élete megszokott keretétől valami más, távoli, idegen világ felé.

Keresztül-kasul kóborolt az éjszakai uccákon, hagyta, hogy a könnyű, meleg szél símogassa a homlokát, míg végül elhatározott léptekkel, mintha valami régóta keresett célhoz ért volna, belépett egy másodrendű kávéházba, amelynek régimódian barátságos, nem túlságosan tágas és mérsékelten megvilágított helyiségében e kései órán már csak igen kevesen voltak.

Az egyik sarokban három úr kártyázott; a pincér, aki addig a játékot figyelte, lesegítette Fridolinról a bundát, felvette a rendelést és illusztrált lapokat és néhány esti ujságot tett eléje az asztalra. Fridolin valami kötelezettségfélét érzett és gyorsan lapozni kezdett az ujságokban. Itt is, ott is megfogta egy-egy hír a pillantását. Konstantinápolyban a kisázsiai vasútépítés ügyében konferencia volt, amelyen Lord Crawford is résztvett. A Benies és Weingruber cég fizetésképtelenséget jelentett. Ma este hering-falatozás a Sophie-teremben. Egy fiatal leány, B. Mária, lakik Schönbrunner Hauptstrasse 28., szublimáttal megmérgezte magát. – Mindezek a tények, a közömbösek és a szomorúak egyaránt, a maguk száraz hétköznapiságával valahogy kijózanítóan és megnyugtatóan hatottak Fridolinra. B. Máriát, a fiatal leányt, sajnálta; szublimát, milyen ostobaság. Ebben a percben, amikor kényelmesen üldögél a kávéházban, és mialatt Albertina nyaka köré kulcsolt kezekkel nyugodtan alszik, és miközben az udvari tanácsos már túljutott minden földi szenvedésen, B. Mária, lakik Schönbrunner Hauptstrasse 28., irtózatos kínok közt fetreng.

Felpillantott az ujságból. Ekkor vette észre, hogy az egyik szomszédos asztaltól egy szempár szegeződik rá. Lehetséges volna? Nachtigall –? Amaz már megismerte őt, örvendezve nyujtotta feléje mindkét kezét és odajött Fridolinhoz; magas, meglehetős vállas, csaknem esetlen, de még fiatal férfi volt, hosszú, kissé göndörfürtű, őszülő szőke hajjal és szőke, lengyel módra lefelé csüngő bajusszal. Nyitott szürke felöltő volt rajta, ez alatt kissé pecsétes frakk, gyűrött ingmell három hamis brilliánsgombbal, harmónikásra izzadt gallér és lobogó fehér selyemnyakkendő. Szemhéjai vörösek voltak, mint aki sokat éjszakázik, de a szeme vidáman, kékesen csillogott.

– Hát te Bécsben vagy, Nachtigall? – kiáltotta Fridolin.

– Te nem tudod? – mondta Nachtigall lágy, lengyeles kiejtéssel, amelynek volt egy kis zsidós mellékzamata. – Hogy-hogy, nem tudod? Hiszen éppen elég híres vagyok. – Hangosan és jóindulatúan felnevetett és leült Fridolinnal szemközt…

– Hogyan? – kérdezte Fridolin. – Talán titokban sebésztanár lettél?

Nachtigall még hangosabban nevetett:

– Nem hallottál mostan engemet? Éppen most?

– Hogyan hallhattalak volna? – Ahá, igen! – És Fridolin csak most ébredt tudatára, hogy miközben belépett, de már előbb is, amikor a kávéházhoz közeledett, valamilyen pincehelyiségből felcsendülő zongorahangokat hallott. – Hát te voltál? – kiáltott fel.

– Ki lett volna más? – nevetett Nachtigall.

Fridolin bólintott. Természetes, – ez a sajátságos, energikus leütés, ezek a különös, kissé önkényes, de mégis jóhangzású harmóniák a balkézzel, ezek mingyárt ismerősnek tüntek előtte.

– Szóval, egészen erre adtad magadat? – mondta.

Még emlékezett rá, hogy Nachtigall az orvosi tanulmányokat a hétéves késedelemmel letett második sikeres élettani szigorlat után teljesen abbahagyta. De még ezután is elég hosszú ideig forgolódott a kórházban, boncteremben, laboratóriumokban és előadótermekben, ahol szőke művészfejével, mindig gyűrött gallérjával, lobogó és egykor fehér nyakkendőjével, feltünő és jó értelemben népszerű, sőt mondhatni kedvelt jelenség volt nemcsak a kollégák, hanem egyes professzorok előtt is. Mint egy lengyel fészekből való zsidó pálinkamérő fia jött annak idején otthonról Bécsbe, hogy az orvosi tudományt elsajátítsa. A szűkös szülői támogatás kezdettől fogva alig jöhetett számításba, de nemsokára teljesen meg is szünt, ami nem gátolta őt abban, hogy továbbra is el ne járjon a Riedhofba ahhoz a medikus törzsasztalhoz, amelyhez Fridolin is hozzátartozott.

A számla kiegyenlítését bizonyos időponttól kezdve mindig egy-egy jómódú kolléga vállalta magára. Néhanapján ruhákat is ajándékoztak neki, amit ő épolyan szívesen és minden hamis büszkeség nélkül fogadott.

Már otthon, a kisvárosban is megtanulta a zongorajáték alapelemeit egy odavetődött zongoristától és Bécsben, mint medikus, egyszersmind a konzervatóriumba is járt, ahol állítólag sokat ígérő zongoristatehetségnek tartották. De itt sem bizonyult elég komolynak és szorgalmasnak ahhoz, hogy rendszeresen tovább képezze magát és nemsokára már ott tartott, hogy megelégedett az ismerősök körében aratott zenei sikerekkel, vagy helyesebben azzal az élvezettel, amelyet zongorajátékával nekik szerzett. Egyideig egy külvárosi tánciskolában működött, mint zongorakísérő. Egyetemi kollégái és törzsasztaltársai megpróbálkoztak vele, hogy hasonló minőségben bejuttassák jobb családokhoz, de ilyen alkalmakkor mindig csak azt játszotta, amihez éppen kedve volt és csak addig játszott, amíg neki jólesett, ezenfelül a fiatal hölgyekkel olyan társalgásba elegyedett, amely éppenséggel nem volt ártatlannak nevezhető és mindezek betetőzéséül többet ivott, mint amennyit elbírt.

Egyszer egy bankigazgató házában kellett a tánczenét szolgáltatnia. Már éjfél előtt zavarba hozta az előtte ellibbenő fiatal lányokat bizalmaskodó és kétértelmű megjegyzéseivel, a hozzájuk tartozó férfiak között pedig megbotránkozást keltett; erre az jutott eszébe, hogy belekezdett egy durva kánkánba és öblös basszushangján kétértelmű kuplét énekelt melléje. A bankigazgató hevesen tiltakozott. Nachtigall, mint aki boldog vidámsággal van tele, felkelt a helyéről, átölelte a direktort, aki fölháborodva prüszkölt és noha maga is zsidó volt, meglehetős paraszti gorombaságot vágott a zongorista szeme közé, amit Nachtigall haladéktalanul egy hatalmas pofonnal egyenlített ki, – ami azután nyilvánvalóan végét jelentette annak, hogy a város „jobb családjainál“ valaha is karriert csinálhasson. Bizalmas körben általában tisztességesebben tudott viselkedni, bár néha ilyen alkalommal is előfordult, hogy reggel felé erőszakkal kellett eltávolítani őt a helyiségből. Másnap reggel azonban az összes érdekeltek elfelejtették vagy megbocsátották ezeket az incidenseket.

Kollégái már régen befejezték tanulmányaikat, amikor ő egy szép napon búcsúvétel nélkül eltünt a városból. Néhány hónapon keresztül még jöttek tőle üdvözletek levelezőlapon különböző orosz és lengyel városokból, sőt Fridolin, akit Nachtigall mindig különösképpen szívébe zárt, egy ízben nemcsak üdvözletet, hanem minden további magyarázat nélkül pénztkérő levelet kapott, mintegy emlékeztetőül arra, hogy Nachtigall a világon van. Fridolin azonnal elküldte a kért szerény összeget, anélkül, hogy valaha is köszönetet vagy bárminő más életjelt kapott volna Nachtigalltól.

Ebben a percben azonban, éjfél után háromnegyed egykor, nyolc év elmultával, Nachtigall ragaszkodott hozzá, hogy haladéktalanul jóvátegye ezt a mulasztását és az utolsó fillérig kifizette a tartozását egy meglehetősen kopott tárcából, amely egyébként tűrhetően duzzadt volt, úgy, hogy Fridolin a kiegyenlítést jó lelkiismerettel elfogadhatta…

– Szóval jól megy a sorod – mondta mosolyogva, szinte a maga megnyugtatására.

– Nem panaszkodhatom – válaszolta Nachtigall. Majd Fridolin vállára téve a kezét, megkérdezte: De most mondd el, hogy kerülsz ide éjnek idején?

Fridolin azzal magyarázta jelenlétét ebben a késői órában, hogy egy éjszakai beteglátogatás után még erős vágyat érzett, hogy egy csésze kávét megigyék; de anélkül, hogy tudta volna, miért teszi: elhallgatta, hogy páciensét már nem találta életben. Aztán egészen általánosságban beszélt poliklinikai tevékenységéről és megunt prakszisáról és megemlítette, hogy megnősült, boldog férj és egy hatéves kis leány apja.

Ezután Nachtigall mesélt az életéről. Fridolin helyesen sejtette, éveken keresztül mint zongorista tengődött minden lehetséges lengyel, román, szerb és bulgár városban és városkában; Lembergben felesége van négy gyermekkel – és hangosan nevetett, mintha az valami rendkívül mulatságos dolog volna, hogy valakinek négy gyermeke legyen, mégpedig valamennyi Lembergben és valamennyi ugyanattól az asszonytól. Mult ősz óta megint Bécsben él. A varieté, amelynél szerződésben volt, rövidesen tönkrement; most a legkülönfélébb helyeken játszik, ahol éppen alkalma van, sokszor kettőben, háromban is ugyanegy éjszaka, így például itt lenn is, a pincében, nem valami előkelő lokál, mondta, tulajdonképpen valami kuglizóféle és ami a közönséget illeti, hát…

– No de ha valakinek négy gyermekről, meg egy asszonyról kell gondoskodni Lembergben, és megint nevetett, de most már nem olyan vidáman, mint az előbb. „Néha privát munka is akad“ tette hozzá gyorsan. És amikor egy emlékeztető mosolygást vett észre Fridolin arcán, hozzáfűzte: „nem bankigazgatóknál és más eféléknél, nem, hanem mindenfajta nagyobb, nyilvános és titkos társaságoknál“.

– Titkos társaságoknál?

Nachtigall bárgyú ravaszkodással révedt maga elé: – Most mingyárt elvisznek egy helyre.

– Hogyan, hát ma még játszol?

– Igen. Ott tudniillik csak kettőkor kezdődik a muri.

– Ez valami nagyon előkelő dolog lehet, – vélte Fridolin.

– Igen is, nem is, – nevetett Nachtigall, de hirtelen megint elkomolyodott.

– Igen is, nem is? – ismételte Fridolin kíváncsian.

Nachtigall az asztalon keresztül odahajolt hozzá.

– Ma egy privát házban játszom, de hogy kinél, azt nem tudom.

– Ma játszol ott talán először? – kérdezte Fridolin, egyre növekvő érdeklődéssel.

– Nem, már harmadszor. De ma bizonyosan megint egy másik házban lesz.

– Ezt nem értem.

– Én sem, – nevetett Nachtigall. – Jobban teszed, ha nem kérdezel semmit.

– Hm, – mondta Fridolin.

– Ó, tévedsz. Nem az, amire te gondolsz. Én már sok mindenféle dolgot láttam, nem is hinnéd, hogy kisebb városkákban, különösen Romániában, mi mindent él meg az ember. De ilyesmit… – Kissé félretolta a sárga ablakfüggönyt, kinézett a uccára és mintegy önmagához beszélve, így szólt: – Még nincs itt – aztán magyarázkodón fordult Fridolinhoz: – tudniillik a kocsi. Mindig egy kocsi jön értem, mégpedig mindig egy másik.

– Egész kíváncsivá teszel, Nachtigall, – mondta Fridolin hűvösen.

– Figyelj ide, – mondta Nachtigall némi vonakodás után. – Ha van valaki a világon, akinek kívánnám, – de hogyan is lehetne? – majd hirtelen így szólt: – Van merszed?

– Különös kérdés, – mondta Fridolin egy sértődött diák hangján.

– Nem úgy értem.

– Hát hogy érted tulajdonképpen? Minek kell különös mersz erre az alkalomra? Hát mi történhetik velem? – Fridolin röviden és megvetően felnevetett.

– Nekem nem történhetik semmi bajom, legföljebb az, hogy ma utoljára… de hát ez enélkül is meglehet.

Elhallgatott és a függöny résén keresztül megint kifelé tekintett.

– Nos?

– Mi az? – kérdezte Nachtigall, mintha álmából riadt volna fel.

– Meséld hát tovább. Ha már egyszer belekezdtél… Titkos alakulat? Zárt társaság? Meghívott vendégek?

– Nem tudom. Legutóbb harminc ember volt ott, első ízben csak tizenhat.

– Valami bál volt?

– Természetes, hogy bál. – Most úgy látszott, mintha megbánta volna, hogy egyáltalán beszélni kezdett.

– És te szolgáltatod a zenét hozzá?

– Mi az, hogy hozzá? Azt sem tudom, mihez. Csakugyan, nem is tudom. Csak játszom, csak játszom, bekötött szemmel.

– Nachtigall, Nachtigall, miket mesélsz te itt össze-vissza!

Nachtigall halkan felsóhajt.

– Sajnos, nem tökéletesen bekötött szemmel. Nem kötik be annyira, hogy semmit sem láthatnék. A szememet borító selyemkendőn keresztül ugyanis látom a tükörben… – és megint hallgatott.

– Egyszóval, – mondta Fridolin türelmetlenül és megvetően, miközben különös izgalmat érzett, – meztelen nőszemélyek.

– Ne mondj ilyet, hogy nőszemélyek, Fridolin, válaszolta Nachtigall szinte sértődötten, ilyen nőket még soha életedben nem láttál.

Fridolin cinikusan köhécselt.

– És mennyi a beléptidíj? – kérdezte fölényesen.

– Jegyre gondolsz, vagy ilyesfélére? Ugyan, mi jut eszedbe!

– Hát hogy lehet mégis bejutni? – kérdezte Fridolin bosszankodva és idegesen dobolt az asztallapon.

– Tudnod kell a jelszót, az pedig minden alkalommal más és más.

– És mi a mai jelszó?

– Még nem tudom. Csak a kocsistól fogom megtudni.

– Vigyél magaddal, Nachtigall!

– Lehetetlenség. Nagyon is veszélyes volna.

– Egy perccel ezelőtt még neked magadnak is az volt a szándékod… hogy „kívánod nekem“. Nos, valahogy csak meg lehet csinálni.

Nachtigall figyelmesen végigmérte.

– Így, ahogy most vagy, semmiesetre sem jöhetsz. Mindenki álarcban van, férfiak is, nők is. Van neked álarcod, vagy más ilyesféle? Lehetetlenség. Talán egy más alkalommal. Majd kigondolok valamit.

Felfigyelt, megint kipillantott a függönyrésen az uccára és fellélegezve mondta:

– Itt a kocsi. Agyő.

Fridolin erősen megfogta a karját.

– Így nem szabadulsz meg tőlem. Elviszel magaddal.

– De kollégám…

– Bízd rám a többit. Tudom, hogy „a dolog veszélyes“ – de talán éppen ez csábít.

– De mondtam már neked – jelmez és álarc nélkül…

– Van még jelmezkölcsönző a világon.

– Egy órakor éjjel?

– Hallgass ide, Nachtigall. A Wickenburgstrasse sarkán van egy ilyen intézet. Naponta néhányszor látom a cégtábláját, mikor arra járok. És gyorsan, egyre növekvő izgatottsággal folytatta. Te maradj itt még egy negyedóráig, én azalatt szerencsét próbálok. A jelmezkölcsönző tulajdonosa valószinüleg ott lakik a házban. Ha nem – lemondok az egész dologról. Döntse el a sors. Ugyanabban a házban van egy kávéház is, azt hiszem Vindobona kávéháznak hívják. Mondd a kocsisnak, hogy valamit a kávéházban felejtettél, menj be, én az ajtó közelében várok rád, te gyorsan megmondod a jelszót és megint beszállsz a kocsiba; én, ha sikerült jelmezt szereznem, beszállok egy másik kocsiba és utánad hajtatok, a többi aztán majd magától kialakul. A te kockázatodat, Nachtigall, becsületszavamra, minden körülmények között viselem.

Nachtigall néhányszor megpróbálta, hogy félbeszakítsa Fridolint, de sikertelenül. Fridolin pénzt dobott az asztalra a pincérnek bőséges borravaló kíséretében, amit stílszerűnek talált ezen a különös éjszakán és elsietett. Künn az uccán egy csukott kocsi állott, a bakon talpig feketében, magas cilinderrel mozdulatlanul trónolt a kocsis – mint egy halottaskocsi, gondolta Fridolin. Néhány pillanat alatt, futólépésben, elérte a keresett sarokházat, becsöngetett, megkérdezte a házfelügyelőt, hogy Gibiser jelmezkölcsönző itt lakik-e a házban, és közben – magának sem bevallottan – az ellenkezőjét remélte. De Gibiser tényleg ott lakott az emeleten, a kölcsönzőintézet alatt és úgy látszott, a házmester nem is csodálkozik különösképpen a késői látogatáson, sőt miután Fridolin tekintélyes borravalója megoldotta a nyelvét, megjegyezte, hogy most, farsang idején, elég gyakran megtörténik, hogy ilyen későn éjjel jönnek emberek jelmezt kölcsönvenni. Lentről világított neki gyertyájával egészen addig, amíg Fridolin az első emeleten becsengetett. Gibiser úr, mintha csak az ajtó mögött várakozott volna, maga bocsátotta be: sovány, csupaszképű, kopasz ember volt; régimódi, virággal kihímzett hálóköntöst és bojtos török fezt viselt, amelyben olyan volt, mint a színházban a komikus apa. Fridolin előadta a kívánságát és hangsulyozta, hogy az ár nem számít nála, amire Gibiser úr csaknem megvetően jegyezte meg: „Csak annyit kérek, amennyi jár nekem, és nem többet.“

Egy csigalépcsőn keresztül fölvezette Fridolint a raktárba. Mindenütt érezni lehetett a selyem, bársony, parfüm, por és száraz virág illatát; a homály köröskörül ezüstös vörösben fénylett; és hirtelen egy csomó kis lámpa világa csillant fel a nyitott szekrények szűk és hosszú folyosója között, amelyet a mélyben elnyelt a sötétség. Jobb- és balkéz felé mindenféle fajta jelmez függött; az egyik oldalon lovagok, apródok, parasztok, vadászok, tudósok, napkeleti királyok és bolondok sorakoztak; a másik oldalon udvari dámák, nemesi kisasszonyok, parasztasszonyok, szobalányok, éjkirálynők. A jelmezek fölött függtek a megfelelő kalapok is és Fridolinnak az az érzése támadt, mintha akasztott emberek között sétálna, akik éppen táncra akarják kérni egymást. Gibiser mögötte lépkedett. – Van valami különleges óhaja, uram? XIV. Lajos? Direktoire? Ónémet?

– Egy barna barátcsuhára volna szükségem, meg egy fekete álarcra, más semmire.

Ebben a pillanatban a folyosó végéről üvegcsörömpölés hallatszott. Fridolin ijedten nézett a jelmezkölcsönző arcába, mint aki azonnali felvilágosítást vár. Gibiser azonban maga is dermedten állott előtte és valami eldugott villanycsavar után tapogatott – a következő pillanatban vakitó világosság öntötte el a folyosót, amelynek végén egy tányérokkal, üvegekkel és poharakkal megterített kis asztalka vált láthatóvá. A jobb- és baloldali székről egy-egy vörös talárba burkolózott inkvizitor emelkedett föl, de ugyanabban a pillanatban egy csinos, ragyogó leányalak eltűnt valahová. Gibiser sietve odarohant, átnyúlt az asztalon és egy fehér paróka maradt a kezében, míg ugyanekkor az asztal alól egy bájos, egészen fiatal lány bújt elő, csaknem gyermek még, Pierette-kosztümben, fehér selyemharisnyával; és végigfutott a folyosón egészen Fridolinig, aki kénytelen-kelletlen karjaiba zárta. Gibiser az asztalra dobta a fehér parókát és jobbról és balról talárjuknál fogva megragadta az inkvizitorokat. Ugyanekkor odakiáltott Fridolinhoz: – Fogja meg erősen a lányt, uram! – A kicsike hozzásímult Fridolinhoz, mintha védelmet várna tőle. Kicsiny, sovány, kipuderezett arcán kis szépségtapaszok feketéllettek, gyönge kis kebléből rózsa és puder illata szállott; szemeiből csillogott a jókedv és huncutság.

– Uraim! – kiáltotta Gibiser, – önök itt maradnak addig, amíg át nem adom önöket a rendőrségnek.

– Mi jut eszébe? – mondták amazok felháborodva és egyértelműen: – Mi mind a ketten a kisasszony meghívására jöttünk.

Gibiser erre mindkettőjüket elengedte és Fridolin hallotta, amint ezt mondja nekik: – Erről majd bővebb felvilágosítást kell adniok. Vagy talán nem látták azonnal, hogy őrülttel van dolguk? – és Fridolin felé fordul: – Bocsásson meg, uram, ezért az incidensért.

– Ó, nem tesz semmit, – mondta Fridolin. Legszívesebben ott maradt volna, vagy mindjárt magával vitte volna a kicsikét; bárhová és bármi történt volna is azután. A lány mintegy megigézve, csábítóan és gyermekesen nézett fel rá. Az inkvizitorok izgatottan tanácskoztak egymással a folyosó végében, Gibiser pedig ezzel a szakszerű kérdéssel fordult Fridolinhoz: – Ön ugyebár egy csuhát óhajt, uram, egy zarándokkalapot és egy álarcot?

– Dehogy – szólt közbe a Pierette fellángoló szemekkel, – hermelinpalástot adj ennek az úrnak és vörös selyem zekét.

– Itt maradj mellettem – szólt rá Gibiser és rámutatott egy barna csuhára, amely egy landsknecht és egy velencei szenátor között lógott. – Ez a nagyság megfelel önnek, itt van a hozzávaló kalap, vigye gyorsan.

Az inkvizitorok újra életjelt adtak magukról.

– Azonnal bocsásson ki bennünket, Chibiser úr. – Fridolin elcsodálkozott, hogy franciásan mondták ki Gibiser nevét.

– Szó sem lehet róla, – válaszolt fölényesen a jelmezkölcsönző, – egyelőre lesznek szívesek megvárni, amíg visszatérek.

Fridolin közben belebújt a csuhába, csomóra kötötte a lelógó övet, Gibiser egy keskeny létrán állva lenyújtotta neki a fekete, széleskarimájú zarándokkalapot, ezt Fridolin rögtön a fejébe nyomta.

De minden mozdulata olyan volt, mintha kényszer hatása alatt cselekednék, mert egyre erősebbé vált benne az az érzés, hogy ottmaradjon és Pierettet megvédje a fenyegető veszedelemtől. Az álarcnak, amelyet Gibiser most a kezébe nyomott és amelyet ő azonnal fel is próbált, valami idegenszerű, kissé kellemetlen parfümszaga volt.

– Te majd előttem mégy – parancsolta Gibiser a kicsikének és a lépcsőre mutatott. Pierette megfordult, hátrapillantott a folyosó végére és félig fájdalmasan, félig vidáman búcsút intett a kezével. Fridolin követte a pillantását; az inkvizitorok már eltűntek, helyettük két karcsú fiatalember állott ott frakkban és fehér nyakkendővel, de mind a kettő arcát még elfödte a vörös álarc. Pierette lefelé libegett a csigalépcsőn és a menetet Fridolin zárta be. Lenn az előszobában Gibiser kinyitott egy ajtót, amely a belső szobába vezetett és ráförmedt Pierettére: – Most azonnal lefekszel, elvetemült teremtés, aztán majd beszélgetünk, ha odafönn az urakkal leszámoltam!

A lány ott állott az ajtóban, fehéren és törékenyen, egy pillantást vetve Fridolinra és szomorúan megrázta a fejét. Fridolin jobbkéz felé a nagy fali tükörben megpillantott egy sovány zarándokot, aki nem volt más, mint ő maga és elcsodálkozott rajta, bár tudta, milyen egyszerű eszközökkel történt az egész változás.

Pierette eltünt, az öreg jelmezkölcsönző betette mögötte az ajtót. Aztán kinyitotta a lakás ajtaját és kitessékelte Fridolint a lépcsőházba.

– Bocsásson meg – mondta Fridolin –, de szeretném a tartozásomat ki…

– Csak hagyja, uram, fizetni csak akkor kell, ha visszahozta a holmit; én megbízom önben.

De Fridolin csak nem tágított a helyéről.

– Ígérje meg, hogy nem fogja bántani ezt a szegény gyermeket!

– Mi köze önnek ahhoz, tisztelt uram?

– Hallottam, amikor a kicsikéről az előbb azt mondotta, hogy őrült, – most pedig elvetemült teremtésnek nevezte. Mindenesetre feltünő ez az ellentmondás, ezt nem tagadhatja.

– Nos, uram – válaszolta Gibiser színpadias hangon –, hát vajjon az őrült nem elvetemült-e isten előtt?

Fridolin undorral megrázkódott.

– Akárhogy is áll az ügy – mondta végül –, jól meg kell fontolnia. Én orvos vagyok. Holnap majd még beszélünk a dologról.

Gibiser hangtalanul és gúnyosan nevetett. A lépcsőházban világosság gyúlt ki, az ajtó becsukódott Gibiser és Fridolin között és odabenn gyorsan rázárták a reteszt. Fridolin, miközben lefelé ment a lépcsőn, levetette a kalapot, a csuhát és az álarcot, az egészet a hóna alá gyűrte, a házmester kaput nyitott; az uccán szemközt ott állott a halottaskocsi, bakján a mozdulatlan kocsissal. Nachtigall éppen el akart távozni a kávéházból és láthatólag nem túlságos kellemesen érintette, hogy Fridolin pontosan megjelent.

– Hát csakugyan szereztél magadnak egy jelmezt?

– Amint látod. És a jelszó?

– Mégis ragaszkodol hozzá?

– Föltétlenül.

– Nos – a jelszó: Dánia.

– Megőrültél, Nachtigall?

– Miért őrültem volna meg?

– Semmi, semmi. Az idén véletlenül a dán tengerparton nyaraltam. Nos hát, szállj be a kocsiba, de ne mingyárt, hogy legyen időm ott szemben egy kocsit szerezni.

Nachtigall bólintott és kényelmesen rágyujtott egy cigarettára. Fridolin ezalatt sietve átment az ucca túlsó oldalára, kiválasztott egy kétlovast, és mintha valami tréfáról volna szó, könnyed hangon odaszólt a kocsisnak, hogy kövesse csak mindenütt a gyászkocsit, amely éppen akkor indult el előttük.

Végigmentek az Alserstrassen, aztán egy vasúti viadukt alatt áthaladva kijutottak a külvárosba és tovább hajtottak rosszul világított, kihalt mellékuccákon keresztül. Fridolin arra az eshetőségre gondolt, hogy kocsisa elveszítheti az elől haladó kocsi nyomát; de valahányszor csak kidugta fejét a nyitott ablakon át a természetellenesen meleg levegőbe, kis távolságban mindig megpillantotta maga előtt a másik kocsit, amelynek kocsisa magas fekete cilinderével rendületlenül ült a bakon. Rosszul is végződhetik a dolog, gondolta Fridolin. És közben még egyre érezte azt a rózsa- és parfőmillatot, amely Pierette kebléből szállt föl hozzá. Micsoda különös regénybe keveredtem én itt? – kérdezte magától. Nem kellett volna, sőt talán nem is lett volna szabad elmennem onnan. De hol is vagyok tulajdonképpen?

Szerény villák között enyhe emelkedéssel vezetett az út. Fridolin úgy gondolta, hogy itt már kiismeri magát; évekkel ezelőtt, séták alkalmával már járt erre: minden valószínűség szerint a Galitzin-hegy volt, amelyre most felkapaszkodtak. Balkéz felé, a mélységben megpillantotta a ködben úszó és ezernyi fénytől csillogó várost. Hátulról kerékzörejt hallott és erre kinézett az ablakon hátrafelé. Két kocsi jött mögötte, ami kedvére való volt, mert így ő sem tűnhetett föl gyanúsnak az elől hajtó kocsis előtt.

A kocsi erős rándulással hirtelen befordult egy másik útra és most rácsok és falak közt hajtottak lefelé, mintha csak valami szakadékba gurultak volna. Fridolinnak eszébe villant, hogy legfőbb ideje volna kimaszkirozni magát. Levetette a bundáját és belebujt a csuhába, ugyanazzal a mozdulattal, amivel a kórházi osztályán reggelenként bele szokott bujni a fehér vászonköpenye ujjaiba; és mint valami megváltó gondolat, úgy jutott eszébe, hogy ha minden jól megy, már néhány óra mulva ismét ott lesz, mint minden reggel, betegeinek ágya mellett – ő, a segítő kezű orvos.

A kocsi megállott. Mi lenne, gondolta Fridolin, ha most egyáltalán ki sem szállnék, hanem rögtön visszafordulnék? De hová? A kis Pierettehez? Vagy a Buchfeldgasse-i örömlányhoz? Vagy Mariannehoz, a halott leányához? Vagy haza? És könnyű borzongással állapította meg, hogy sehová a világon nem vágyódik most kevésbé, mint éppen haza. Vagy talán csak azért érezte így, mert az az út tünt neki a leghosszabbnak? Nem, most már nem lehet meghátrálni, gondolta magában. Megyek tovább az utamon, ha belehalok is. Ezen a fellengző frázison ő maga is elmosolyodott, de azért nem volt valami túlságosan derült kedélyállapotban.

Az egyik kerti kapu tárva-nyitva volt. A halottaskocsi éppen elgördült onnan még beljebb a mélységbe, vagy a mélységnek látszó ködbe. Nachtigall tehát már nyilvánvalóan kiszállott. Fridolin gyorsan kiugrott a kocsiból és meghagyta a kocsisnak, hogy följebb, a kanyarodásnál várjon rá, amíg visszatér, bármilyen hosszú ideig maradna is távol. És hogy megnyugtassa, búsásan kifizette előre az egész utat és megígérte, hogy ugyanennyit kap majd visszafelé is. Közben odaértek azok a kocsik is, amelyek az övé mögött jöttek. Fridolin még látta, hogy az elsőből egy lefátyolozott nő szállt ki; de ekkor már belépett a kertbe.

Magára öltötte az álarcot, végigment egy keskeny úton, egészen az ajtóig, a két ajtószárny föltárult és Fridolin egyszerre egy szűk, fehér előcsarnokban találta magát. Harmónium-hangok ömlöttek feléje; jobbról és balról egy-egy barna livrés lakáj állott, szürke álarccal.

– A jelszó? – suttogták mind a ketten.

– Dánia – válaszolta ő.

Az egyik lakáj elvette a bundáját és eltünt vele egy szomszédos szobában, a másik föltárt előtte egy ajtót, és Fridolin belépett egy homályosan megvilágított, csaknem sötét terembe, amelynek falait köröskörül fekete selyemkárpit födte. Egyházi öltözetű maszkok jártak itt föl és alá, talán tizenhat-húsz ember, szerzetesek és apácák vegyesen. A harmónium, amely lágy modulációkkal valami olasz templomi éneket játszott, mintha a magasból szólt volna. A terem egyik sarkában egy kisebb csoport állott, három apáca és két szerzetesbarát; ezek, mintegy szándékosan, hol odapillantottak feléje, hol megint elfordultak. Fridolin észrevette, hogy ő az egyedüli, akin kalap van, lekapta a zarándokföveget és igyekezett minél elfogulatlanabbul föl-alá járkálni; az egyik szerzetes elmenőben súrolta a karját és üdvözletképpen feléje biccentett, de az álarc mögül egy másodpercig éles, kutató pillantás fúródott Fridolin szemébe. Idegen aromájú, fülledt illatot érzett mindenfelé, mint a délszaki kertekben. Megint hozzásúrlódott egy kar. Ezúttal az apácák egyike volt. Mint a többinek, neki is fekete fátyolba volt burkolva a homloka, feje és válla; és az álarc fekete selyemcsipkéje alatt vérvörös száj izzott. Hol vagyok? töprengett Fridolin. Bolondok, vagy összeesküvők között? Talán valamilyen vallásos szekta gyűlésére kerültem? Hátha Nachtigallt megbízták, vagy megfizették, hogy egy mit sem sejtő embert hozzon magával, akiből aztán majd gúnyt űznek? De holmi álarcos tréfához viszonyítva túlságosan komoly, túlságosan egyhangú és barátságtalan volt az egész dolog. A harmónium szólamába most egy női hang vegyült, és valami régi olasz egyházi ária csendült föl a teremben. Mindenki elhallgatott, és úgy látszott, hogy feszülten figyelnek, még Fridolint is lenyügözte egy ideig ez a csodálatosan szárnyaló melódia. Hirtelen egy női hang ezt súgta a háta mögül:

– Ne forduljon meg. Még van ideje, hogy eltünjön innen. Maga nem tartozik közénk. Ha fölfedezik, vége van.

Fridolin megrázkódott. Egy pillanatig az villant át rajta, hogy engedelmeskedik a figyelmeztetésnek. De a kíváncsiság, a csábítás és mindenekfölött a büszkesége erősebb volt, mint a megfontolás. Ha már ennyire vagyok, gondolta, legyen, aminek lennie kell. És anélkül, hogy hátrafordult volna, tagadólag intett a fejével.

És a hang tovább suttogott mögötte:

– Nagyon sajnálnám magát…

Most hátrafordult. Megpillantotta a vérvörös szájat, amely a csipkék közül világított és két homályos szem kapcsolódott az övébe.

– Maradok – mondta olyan heroikus hangon, amely még magának is idegennek tűnt és megint elfordult a nőtől. Az ének egyre lenyügözőbb lett, a harmónium már egész máskép szólt, egyáltalán nem templomi módra, hanem éppen ellenkezőleg, világiasan, tikkadtan, búgva, mint valami orgona; és Fridolin, amint körülnézett, észrevette, hogy az apácák valamennyien eltüntek és már csak a szerzetesek vannak a teremben. Ezalatt az énekhang is átcsapott egy művészien fokozódó trillával a mély szomorúságból a vidám ujjongásba, a harmónium helyett világiasan és kihívóan egy zongora szólalt meg; Fridolin azonnal megismerte Nachtigall vad, izgató játékát; és az imént még nemesen csengő női hang egy végső durva és érzéki rikoltásban tört ki, amely szinte keresztülfúródott a mennyezeten és elszállt a végtelenben. Jobbra is, balra is ajtók tárultak föl, az egyiken át Fridolin felismerte Nachtigall elmosódott körvonalait a zongora mellett; a szemközti terem azonban vakító fényben úszott és ott állottak a nők mozdulatlanul, fejük, homlokuk és nyakuk fekete fátyolba burkolva, arcukon fekete csipkeálarccal, de ezen kívül teljesen ruhátlanul. Fridolin szemei szomjasan vándoroltak testről testre, törékenytől buján virágzóig, – de az, hogy ezek a nők végeredményben mégis rejtélyek maradtak és hogy a fekete álarcokból érthetetlen talányként villogtak feléje a nagy szemek: a látás kimondhatatlan kéjét a megkívánás csaknem elviselhetetlen kínjává változtatta. De a többiek is ugyanazt érezték, amit ő. Az első elragadtatott felkiáltások után sóhajtások törtek elő, amelyekben fájdalom rezgett; valakiből felszakadt egy jajszó; – és hirtelen, mintha valami kergette volna őket, a homályos teremből valamennyien berohantak a nőkhöz – de többé már nem barátcsuhában, hanem fehér, sárga, kék, vörös ünneplő lovagöltözetben –, be a másik terembe, ahol őrjöngő, majdnem gonosz nevetés fogadta őket. Fridolin volt az egyetlen, aki barátcsuhában maradt és most már kissé félve behúzódott a legtávolabbi sarokba, Nachtigall közelébe, aki háttal ült. Fridolin jól láthatta, hogy Nachtigallnak be van kötve a szeme, de egyszersmind azt is látni vélte, hogyan fúródik pillantása ezen a kötésen keresztül a szemközti magas tükörbe, amelyben végignézhette a tarka gavallérok és mezítelen táncosnők forgását.

A nők egyike váratlanul Fridolin mellett termett, és halkan – mert senki sem beszélt itt hangosan, mintha még a hangok is titkolóznának – ezt suttogta:

– Miért vagy ilyen egyedül? Miért nem csatlakozol a tánchoz?

Fridolin jól látta, hogy a másik sarokból két lovag élesen szemmel tartja őt és úgy gyanította, ezt a fiús és karcsú növésű nőt itt azok küldték hozzá, hogy kifürkéssze és kísértésbe vigye őt. Ennek ellenére feléje tárta karjait, hogy magához vonja, amikor egy másik nő hirtelen elvált táncosától és egyenesen Fridolinhoz futott. A férfi rögtön tudta, hogy ez a nő ugyanaz, aki az előbb figyelmeztette. Az asszony úgy tett, mintha csak most látná őt meg, és halkan, de mégis annyira kivehetően, hogy a másik sarokban meg kellett hallaniok, odasúgta neki:

– Hát visszajöttél végre?

Vidáman felnevetett:

– Minden hiába, megismertelek.

Majd a fiús nőhöz fordult:

– Engedd át őt nekem, csak két pillanatra. Akkor aztán megint a tiéd lehet, ha akarod, egész reggelig.

És valamivel halkabban ezt suttogta neki:

– Hiszen ez ő, igen, ő.

A másik elcsodálkozott:

– Csakugyan – és odalibegett a sarokba a lovagokhoz.

– Ne kérdezz most semmit – szólt Fridolinhoz a nő, aki vele maradt –, és ne csodálkozz semmin. Megpróbáltam tévútra vezetni őket, de előre megmondom neked, ezt nem lehet sokáig csinálni. Menekülj, mielőtt még késő. Már pedig minden pillanatban későn lehet. És vigyázz, hogy ne kövessenek nyomon. Senkinek sem szabad megtudnia, ki vagy. Abban a pillanatban örökre vége lenne a nyugalmadnak és életed békességének. Eredj!

– Viszontláthatlak még téged?

– Lehetetlen.

– Akkor maradok.

Reszketés futott végig a meztelen testen, amely kitárult a férfi előtt, úgyhogy csaknem eszét vette.

– A játék nem mehet többe, mint az életembe – mondta a férfi – és azt pedig megéred nekem ebben a pillanatban.

Megragadta a nő kezét és magához igyekezett vonni.

Ő azonban újra, szinte kétségbeesve súgta:

– Eredj!

A férfi nevetett és úgy hallotta a saját szavát, mint ahogy álmában hallja önmagát az ember.

– Hiszen látom már, hol vagyok. Ti nem csak azért vagytok itt, ti mind, hogy látástoktól megőrüljön az ember! Te csak tréfálsz velem, hogy egészen megőrjíts.

– Késő lesz, menj!

De nem akart hallgatni reá.

– Nem volnának itt eldugott kis szobák, ahová elbujhatnának azok a párok, akik már egymásra találtak? Vagy talán mind, akik itt vannak, illedelmes kézcsókkal fognak elbúcsúzni egymástól? Nem olyannak látszanak.

És rámutatott azokra a párokra, akik a zongora őrjöngő hangjaira eltáncoltak előttük a ragyogó, tükröző világosságú teremben, izzó fehér testek, amelyek kék, vörös, sárga selyemhez tapadtak. Azt hitte, hogy most senki sem törődik már vele és az asszonnyal, aki mellette van; egészen magukra hagyták őket a csaknem teljesen sötét középső teremben.

– Hiú reménység – súgta a nő. – Itt nincs semmi olyasféle szoba, amilyenről ábrándozol. Ez az utolsó pillanat. Menekülj!

– Gyere velem.

A nő hevesen és lemondóan megrázta a fejét.

Fridolin megint fölnevetett, de nem ismert rá a saját nevetésére.

– Te a bolondját járatod velem. Hát ezek a férfiak és ezek a nők azért jöttek ide, hogy lángra lobbantsák egymás szenvedélyét és aztán kielégítetlenül epedjenek el egymásért? Ki tilthatja meg neked, hogy velem gyere, ha akarsz?

Az asszony mélyet sóhajtott és lehorgasztotta a fejét.

– Ó, most már értem – mondta a férfi. – Ez a büntetése annak, aki hivatlanul belopózik közétek. Nem is találhattatok ki borzalmasabbat. De engedd el nekem ezt a bűnhödést. Kegyelmezz. Szabj ki rám valami más megpróbáltatást. Csak ne ezt, hogy nélküled kelljen elmennem innen!

– Őrült vagy. Én nem mehetek el veled innen – époly kevéssé, mint bárki mással. És ha valaki megkísérelné, hogy kövessen, eljátszaná az életét, meg az enyémet is.

Fridolin valósággal megrészegült; nemcsak a nőtől, az illatos testétől, a vörösen izzó ajkától, nemcsak ennek a teremnek az atmoszférájától és a titkoktól, amelyek itt körülvették; – részeg és egyben szomjas is volt ennek az éjszakának az élményeitől, amelyek közül egyik sem fejeződött be; részeg volt saját magától, a bátorságától, attól a változástól, amelyet magában belül érzett. És megragadta a fátyolt, amely a nő fejét burkolta, mintha le akarná tépni.

Az asszony elkapta a kezét.

– Megtörtént egy éjjel, hogy valamelyik férfi tánc közben letépte egyikünk fátyolát. Erre lerántották róla az álarcot és kikorbácsolták innen.

– És a nő…?

– Talán olvastad annak a szép, fiatal lánynak az esetét… alig néhány hete történt… aki az esküvője napján megmérgezte magát.

Fridolin emlékezett a dologra, sőt a lány nevére is. Megmondta a nevet. Nem az a fejedelmi házból származó leány volt, aki egy olasz herceggel járt jegyben?

A nő igent bólintott.

Egyszerre csak előttük állott egy lovag, a legelőkelőbb külsejű mindnyájuk között; az egyetlen, akin fehér ruha volt; és rövid, udvarias, de egyszersmind parancsoló meghajlással táncra kérte az asszonyt, aki eddig Fridolinnal beszélgetett. Fridolinnak úgy tünt, mintha a nő egy pillanatig vonakodott volna. De a lovag már átölelte és eltáncolt vele a többi párhoz, a kivilágított szomszédos terembe.

Fridolin magára maradt, és ez a hirtelen elhagyatottság úgy érte, mint valami jeges borzongás. Körülnézett. Úgy látszott, hogy ez az a pillanat, amikor senki sem törődik vele. Talán ez most az utolsó lehetőség arra, hogy büntetlenül eltünhessen. Mégis volt valami, ami szinte lenyügözve ott tartotta a sarokban, ahol – úgy érezte – nem látják és nem törődnek vele; – volt valami, még pedig az, hogy félt holmi gyáva és nevetséges visszavonulástól és az, hogy csillapíthatatlanul és kínlódva vágyódott a csodálatos asszonyi test után, amelynek illata még ott szállt körülötte; vagy talán az a gondolat tartotta vissza, hogy mindaz, ami eddig történt, talán csak bátorságának próbája, amelynek jutalmául az isteni nőt kapja, – maga sem tudta.

Mindenesetre világosan érezte, hogy ezt a feszültséget nem tudja tovább elviselni, és hogy ennek az állapotnak minden áron véget kell vetnie. Akármire határozza is el magát, az életébe csak nem kerülhet! Lehet, hogy bolondok, vagy kéjencek közé került, de semmiesetre sem gazemberek, vagy gonosztevők közé. Az az ötlete támadt, hogy odamegy hozzájuk, önként bevallja, hogy belopózott közéjük és lovagiasan rendelkezésükre áll. Csak így, csak ezzel a nemes akkorddal szabad végződnie ennek az éjszakának, ha azt akarja, hogy többet jelentsen, mint kísértetiesen értelmetlen egymásutánját egy csomó kietlen, zavaros és alantas kalandnak, amelyek közül még egyiket sem élte ki végig. És fellélegezve már indulni is készült.

Ebben a pillanatban valaki ezt suttogta mellette:

– A jelszót!

Észrevétlenül egy fekete lovag lépett hozzá és mivel Fridolin nem válaszolt azonnal, mégegyszer megismételte a kérdést.

– Dánia – mondta erre Fridolin.

– Nagyon helyes, uram, ez a bejárat jelszava. De a házi jelszót, ha szabad kérnem?

Fridolin nem felelt.

jelszót? – hangzott az éles kérdés.

jelszót? – hangzott az éles kérdés.

Fridolin vállat vont. A másik a szoba közepére lépett, felemelte a kezét, a zongora elnémult, a tánc abbamaradt. Két másik lovag jött oda hozzájuk, az egyik sárgában, a másik vörösben.

– A jelszót, uram! – mondták egyszerre mind a ketten.

– Elfelejtettem – felelte Fridolin üres mosollyal és egész nyugodtnak érezte magát.

– Ez az ön baja – mondta a sárgaruhás úr –, mert az itt tökéletesen mindegy, hogy ön elfelejtette a jelszót, vagy pedig sohasem tudta.

Ekkor már valamennyi férfi-álarcos beözönlött, az ajtókat mindkét oldalon lezárták. Fridolin egyedül állott ott barátcsuhájban a tarka lovagok tömegében.

– Le az álarccal! – kiáltották többen egyszerre. Fridolin mintegy védekezésül előrenyujtotta karjait. Ezerszer rosszabbnak tünt fel előtte leálcázottnak lenni csupa álarcos között, mint felöltözöttek között meztelennek. És határozott hangon megszólalt:

– Ha az urak bármelyike jelenlétem által becsületében sértve érzi magát, kijelentem, hogy hajlandó vagyok neki a szokásos módon elégtételt adni. De álarcomat csak abban az esetben teszem le, ha önök, uraim, valamennyien szintén leteszik.

– Nem elégtételről van most szó – szólalt meg a vörösbe öltözött lovag, aki eddig hallgatott –, hanem bűnhődésről.

– Le az álarccal! – kiáltotta valaki éles, kellemetlen hangon, amely Fridolint egy tiszt kommandójára emlékeztette. – Majd a szemébe, nem pedig az álarcába mondjuk önnek, hogy mi vár önre.

– Nem veszem le – mondta Fridolin még élesebb hangon –, és jaj annak, aki megpróbál hozzám nyulni.

Egy kéz hirtelen az arca felé kapott, nyilván azért, hogy letépje róla az álarcot, amikor hirtelen föltárult az egyik ajtó és ott állott egy nő, – Fridolinnak nem lehetett kétsége arról, hogy kicsoda – apácaöltözetben, úgy, amint először látta. Mögötte, a kivilágított teremben megpillantotta a többi nőt, meztelenül és eltakart arcokkal, egymáshoz símulva, némán, mint egy megriadt kis csapat. De az ajtó azonnal ismét bezárult.

– Engedjétek el – mondta az apáca –, kész vagyok őt kiváltani.

Rövid és mély hallgatás állott be, mint amikor valami szörnyű dolog történik; majd a fekete lovag, aki először kérdezte Fridolintól a jelszót, ezekkel a szavakkal fordult az apácához:

– Tudod, mit veszel ezzel magadra.

– Tudom.

Megkönnyebbülés futott át a termen.

– Ön szabad – mondta a lovag Fridolinnak –, sértetlenül elhagyhatja a házat, de őrizkedjék attól, hogy titkainkat tovább is kutassa, aminthogy ebben reménykedett, amikor belopózott közénk. Ha megkísérli, hogy valakit nyomunkra vezessen, akár sikerül, akár nem – ön elveszett!

Fridolin mozdulatlanul állott.

– Hogyan fog ez a hölgy kiváltani engem? – kérdezte.

Nem kapott feleletet. Néhányan az ajtóra mutattak, annak jeléül, hogy azonnal távozzék.

De Fridolin csak a fejét rázta.

– Csináljanak velem, uraim, amit akarnak, de azt nem fogom tűrni, hogy más emberi lény bűnhődjék helyettem.

– Ennek a nőnek a sorsán ön már úgysem segíthet – mondta a feketeruhás lovag most már egész szelíden. – Ha itt valaki ígéretet tesz, az nem hátrálhat meg többé.

Az apáca, mintegy megerősítésül, lassan bólintott.

– Menj! – mondta Fridolinnak.

– Nem – felelte ő még emeltebb hangon. – Az életnek nincs többé értéke számomra, ha nélküled kell innen elmennem. Nem kérdezem, honnan jöttél, ki vagy? És önöknek, ismeretlen uraim, mit jelent az, hogy ezt a farsangi komédiát, még ha komoly véget szántak is neki, végigjátsszák-e, vagy sem. Akárkik legyenek is önök, uraim, bizonyára van még egy külön életük is ezen kívül. Én azonban nem játszom semmiféle komédiát, még ezen a helyen sem, és ha kénytelenségből mostanáig játszanom is kellett, most abbahagyom. Úgy érzem, hogy sorsom olyan irányba fordult, amelynek semmi köze többé ehhez az álarcosdihoz, én tehát megmondom a nevemet, leteszem az álarcot és minden következményt magamra vállalok.

– Őrizkedj ettől! – kiáltott fel az apáca –, tönkretennéd magadat, anélkül, hogy engem megmenthetnél! Eredj!

Azzal a többiekhez fordult:

– Itt vagyok, csináljatok velem, amit akartok – mindannyian!

A fekete ruha mintegy varázsérintésre lehullott róla és ott állott fénylő fehér testével, aztán a fátyol után kapott, amely homlokát, arcát és nyakát borította, és egy csodálatos, kerek mozdulattal leoldotta. A fátyol a földre hullott és fekete haja elborította vállait, keblét és csípőjét, – de még mielőtt Fridolin megpillanthatta volna arcvonásait, ellenállhatatlan karok ragadták meg és az ajtóhoz tuszkolták; a következő pillanatban már künn volt az előcsarnokban, az ajtó bezárult mögötte, egy álarcos lakáj előhozta a bundáját, rásegítette, és a kapu szinte önmagától kinyílt előtte. Tovább sietett, mintha valami láthatatlan hatalom űzné, már künn volt az uccán, a fény kialudt mögötte; körülnézett: némán terpeszkedett a ház lefüggönyözött ablakaival, amelyekből nem szűrődött ki egyetlen fénycsepp sem. Csak mindent pontosan meg tudjak jegyezni magamnak, gondolta mindenekelőtt. Újra meg kell találnom ezt a házat, a többi aztán majd magától kialakul.

Éjszaka sötétlett körülötte; kis távolságra, ott, ahol a kocsisnak kellett rá várakoznia, vörhenyes fénnyel pislogott egy uccai lámpa. Az ucca mélyéből, mintha csak hívta volna, előrobogott a gyászkocsi. Egy szolga kinyitotta előtte a kocsiajtót.

– Nekem is van kocsim – mondta Fridolin. De a szolga tagadólag intett a fejével. – Ha már elment volna, akkor gyalog megyek vissza a városba.

A szolga olyan parancsoló kézmozdulattal válaszolt, ami kizárt minden ellenkezést. A kocsis cilindere mint nevetséges hosszú kürtő sötétlett az éjszakában. A szél erősen fújt és az égen csak úgy repültek az ibolyakék felhők. Fridolin eddigi tapasztalatai után nem kételkedett benne, hogy nem tehet mást, minthogy beszáll a kocsiba, amely aztán abban a pillanatban meg is indult vele.

Fridolinban égett az elhatározás, hogy amint módjában lesz, minden veszély ellenére megpróbál világosságot deríteni erre a kalandjára. Az volt az érzése, hogy egész életének nincs többé a legparányibb értelme sem, ha nem sikerül ismét megtalálnia ezt a rejtélyes asszonyt, aki most adja meg az ő megmentése árát. Hogy milyen árat fizet, nem volt nehéz kitalálni. De mi oka lehetett rá, hogy feláldozza magát? Áldozat? Egyáltalán kérdés, asszony-e és áldozatot jelent-e számára az a büntetés, amely rá vár és amelyet magára vett? Ha már ott volt, abban a társaságban – és valószínűleg nem most volt ott először, olyan beavatottnak mutatkozott a ceremóniákban – mit számított neki, hogy valamelyik lovagé, vagy akár mindannyiuké legyen? Egyáltalán, lehetett ez más, mint örömlány? Lehettek ott a többi nők mások? Nem, kétségenkívül – örömlányok. Még akkor is, ha ezen a céda életen kívül még egy másik, úgynevezett polgári életet éltek.

Mindaz, amit most átélt, valószínüleg valami becstelen tréfa volt, amit megengedtek maguknak vele szemben. Tréfa, amelyet már jól előkészítettek, sőt lehet, hogy be is tanultak arra az esetre, ha egyszer valami hivatlan vendég lopózna be közéjük. És mégis, ha megint visszagondolt erre a nőre, aki őt kezdettől fogva figyelmeztette, aki kész volt érte bűnhődni, úgy érezte, hogy volt a hangjában, a magatartásában, a meztelen teste királynői nemességében valami, ami nem lehetett hazugság.

Vagy csak Fridolin váratlan megjelenése hatott csodaként és ez idézte fel ezt a változást? Azok után, amik ezen az éjszakán történtek vele, nem tartott lehetetlennek ilyen csodát; de ez a gondolat ment volt minden buta elbizakodottságtól. Talán vannak órák, éjszakák, gondolta, amikor ilyen rejtélyes és ellenállhatatlan varázserő árad ki olyan férfiakból is, akik rendes körülmények között nincsenek különösebb hatással a nőkre.

A kocsi még egyre dombnak haladt és ha jó úton jár, már rég be kellett volna fordulnia az országútra. Vajjon mit akarnak vele? Hová viszi ez a kocsi? Talán még folytatása is van a komédiának? Ugyan milyen folytatása lehet? Vagy most jön a magyarázat? Boldog viszontlátás egy másik helyen? Jutalom a derekasan kiállott próbáért, felvétel a titkos társaságba? Zavartalan boldogság a felséges apáca karjaiban?… A kocsi ablaka fel volt húzva; Fridolin ki akart nézni, de nem lehetett átlátni az üvegen. Ki akarta nyitni az ablakot, de lehetetlen volt, jobbra is, balra is; és épilyen átláthatatlan és épilyen gondosan zárt volt az üvegfal is, amely őt a kocsis bakjától elválasztotta. Kopogott az üvegtáblán, kiabált, ordított, de a kocsi csak haladt tovább.

Megpróbálta mind a két oldalon kinyitni a kocsi ajtaját, de azok sem nyíltak; újra kiáltott, de hangját elnyelte a kerekek zörgése és a szél sivítása. A kocsi most zötyögni kezdett, egyre sebesebben rohant lefelé a lejtőn és Fridolin, akit gyötört a nyugtalanság és a félelem, már azon gondolkodott, hogy öklével zúzza szét az egyik vak ablakot, amikor a kocsi hirtelen megállott. Mind a két ajtó, akárcsak gépezetre járt volna, egyszerre kinyílott, mintha gúnyosan választást kínáltak volna Fridolinnak jobbra is, balra is. Kiugrott a kocsiból, az ajtók megint becsukódtak és anélkül, hogy a kocsis a legkisebb figyelmre méltatta volna Fridolint, a kocsi elrobogott a szabad mezőn keresztül bele az éjszakába.

Az ég elborult, a felhők egymást kergették, a szél süvített és Fridolin ott állott a hóban, amely gyér világosságot szórt köröskörül. Ott állott egész egyedül, barátcsuhája fölött a nyitott bundával, fején a zarándok-kalappal és elég kényelmetlenül érezte magát. Tőle kis távolságra húzódott a széles országút. Zavarosan pislákoló lámpák hosszú sora jelezte az irányt a város felé. Fridolin, hogy az utat megkurtítsa, egyenesen átvágott a behavazott és kissé lefelé lejtősödő földeken keresztül, csak hogy minél hamarább emberek közé jusson.

Egészen átnedvesedett a cipője, mire beért egy keskeny, alig világított kis uccácskába; előbb magas palánkok között haladt, amelyek nyikorogtak a szélviharban; a következő saroknál befordult egy valamivel szélesebb uccába, ahol nyomorúságos apró házak váltakoztak üres telkekkel. Valamelyik toronyóra hajnali hármat harangozott. Egy ember jött szembe Fridolinnal, rövid kiskabátban, kezét a nadrágzsebébe süllyesztve, fejét vállai közé húzva és mélyen a szemébe nyomott kalappal. Fridolin védekező állásba helyezkedett, mintha támadást várna, de a csavargó váratlanul megfordult és elfutott. Mit jelent ez? – töprengett Fridolin. Aztán ráeszmélt, hogy elég barátságtalan külseje lehet; levette fejéről a papkalapot, és begombolta a bundáját, amely alatt a barátcsuha a bokáját súrolta. Megint befordult egy uccasarkon; külvárosi főútvonalra jutott; egy falusiasan öltözött ember ment el mellette és köszönt neki, ahogyan egy papot szokás köszönteni.

Az egyik lámpás fénye ráesett egy sarokház uccajelzőtáblájára. Liebhartstal, – olvasta; nem volt tehát messze attól a háztól, amelyet alig egy órája hagyott el. Egy pillanatig elfogta a kísértés, hogy visszamenjen és a ház közelében várja meg a további eseményeket. De rögtön elállott ettől a szándékától, mert arra gondolt, valami veszélyes kalandba keveredhetnék, anélkül, hogy közelebb juthatna a rejtély megfejtéséhez. Arra gondolt, mik történhetnek éppen most a villában, és ez a gondolat haraggal, kétségbeeséssel, szégyenkezéssel és aggodalommal töltötte el. Ez a lelkiállapot annyira elviselhetetlen volt, hogy Fridolin csaknem sajnálta, hogy az a csavargó, akivel az imént találkozott, meg nem támadta és most nem hever bordájába szúrt késsel valamelyik palánk mellett abban az elhagyatott uccában.

Legalább végre valami értelme lett volna ennek az éjszakának értelmetlen és mindegyre félbeszakított kalandjaival. Így hazatérni, ahogy most akart, valósággal nevetségesnek tünt előtte. De még semmi sem volt elveszve. Holnap is van még nap. Megfogadta, hogy nem nyugszik addig, amíg meg nem találja azt a gyönyörű asszonyt, akinek vakító meztelensége valósággal megbabonázta. És most először jutott eszébe Albertina, – de valahogy olyanféleképpen, mintha most előbb még őt is meg kellene hódítania és mintha addig nem lehetne az övé, amíg mindegyik nővel, akivel ma este összetalálkozott, a meztelen asszonnyal, Pierettel, Marianne-nal és a szűk uccában lakó örömleánnyal meg nem csalja. És nem kellene-e előbb kinyomoznia azt a szemtelen diákot, aki beléje kötött, hogy kardra, vagy talán még inkább pisztolyra kihívja? Hát mindig csak kötelességből, mindig csak önfeláldozásból tegye kockára az életét az ember, és sohasem szeszélyből, szenvedélyből, vagy egyszerűen csak azért, hogy a Sorsot megkísértse?

Megint az jutott eszébe, hogy minden valószínűség szerint már magában hordja egy halálos betegség csíráit. Nem volna nevetségesen ostoba dolog, hogy valaki azért haljon meg, mert egy difteritiszes gyermek az arcába köhögött? Talán már beteg is volt? Lehet, hogy ebben a pillanatban otthon fekszik az ágyában – és mindaz, amiről azt hiszi, hogy átélte, csak puszta delirium…

Fridolin kimeresztete a szemét, ahogy csak tudta, végigsimította arcát és homlokát és megtapintotta az érverését. Alig gyorsabb a rendesnél. Minden a legnagyobb rendben. Tökéletesen öntudatnál van.

Tovább haladt az úton a város felé. Néhány vásárra igyekvő kocsi jött mögötte, majd elzörögtek mellette; egyre gyakrabban tűntek fel szegényes öltözetű emberek, akik számára már most kezdődött a nap. Az egyik kávéházi ablak mellett egy asztalnál, amely fölött egy gázlámpa világított, egy kövér ember ült sállal a nyaka körül és fejét a tenyerébe támasztva aludt. A házak még sötétek voltak, csak néhány magányos ablakban volt világosság. Fridolin szinte érezte, hogy ébrednek lassanként az emberek, úgy tünt neki, mintha látná, hogyan nyújtóznak ágyukban és hogyan készülődnek szegény és örömtelen napi életükre. Reá is várt a nap, de nem oly szegényen és örömtelenül. És különös szívdobogással hirtelen örvendezve gondolt rá, hogy néhány óra mulva fehér vászonköpenyben már ott fog járkálni a betegei ágya között. A legközelebbi saroknál egyfogatú állott, a kocsis aludt a bakon, Fridolin felköltötte, megmondta neki a lakása címét és beszállott a kocsiba.

5.

Reggeli négy óra volt, amikor fölment a lakása lépcsőjén. Legelőször is rendelőjébe ment, a jelmezruhát gondosan elzárta egy szekrénybe és mivel lehetőleg nem szerette volna Albertinát felkölteni, levetette cipőjét és ruháját, még mielőtt belépett volna a hálószobába. Óvatosan felgyujtotta az éjjeliszekrénye ernyős lámpáját. Albertina nyugodtan aludt, karjait a nyaka alá kulcsolva és ajkai, amelyek körül fájdalmas ráncok húzódtak, félig nyitva voltak: ezt az arcot nem ismerte Fridolin. Odahajolt a homloka fölé, amely azonnal, mintha csak valaki megérintette volna, ráncokba szaladt és vonásai különös módon eltorzultak; és hirtelen, még álmában oly élesen felkacagott, hogy Fridolin megrémült. Aztán újra fölnevetett, mintegy feleletképpen valamire, de teljesen idegen és majdnem borzongató nevetéssel. Fridolin egyszer-kétszer erősen rákiáltott. Erre kinyitotta a szemét és lassan, fáradtan, tágrameredt pillantással bámult rá, mintha nem ismerné meg.

– Albertina! – kiáltott rá a férfi harmadszor is. Úgy látszott, hogy csak most tér magához. A védekezés, a félelem, sőt a rémület kifejezése ült a szemében. Értelmetlenül, majdnem kétségbeesetten nyujtotta ki maga elé a karját és szája azonmód nyitva maradt.

– Mi történt veled? – kérdezte Fridolin elfuló lélekzettel. Majd amikor az asszony még mindig rémülten meredt rá, mintegy megnyugtatásul hozzátette: – Én vagyok itt, Albertina. – Az asszony mélyen fellélegzett, mosolyogni próbált, karját a takaróra ejtette és valami nagyon idegen hangon kérdezte: – Már reggel van?

– Nemsokára, – válaszolta Fridolin. – Négy óra mult. Éppen az imént jöttem haza. – Az asszony nem felelt, ő pedig folytatta: – Az udvari tanácsos meghalt. Már haldokolt, amikor odaértem – és természetesen nem hagyhattam rögtön magukra a hozzátartozóit.

Albertina bólintott a fejével, de látszott rajta, hogy sem nem hallja, sem nem érti, amiket mond; szinte rajta keresztül meredt el a levegőbe és a férfinek az az érzése támadt, – bármilyen képtelenségnek tűnt is már abban a pillanatban a gondolat, – hogy Albertina mindenről tud, amit ő ezen az éjszakán átélt. Lehajolt hozzá és megsimogatta a homlokát. Az asszony alig észrevehetően megborzongott.

– Mi történt veled? – kérdezte újra a férfi.

Az asszony a fejét rázta, ő pedig most a haját simogatta. – Mi történt veled, Albertina?

– Álmodtam, – válaszolta az asszony idegenül.

– Mit álmodtál? – kérdezte ő szelíden.

– Ó, annyi mindenfélét! Már nem is tudok pontosan visszaemlékezni.

– Talán mégis…

– Olyan zavaros volt – és én most olyan fáradt vagyok. Te is fáradt lehetsz.

– Egyáltalán nem vagyok fáradt, Albertina, nem is fogok tudni aludni. Hiszen tudod, ha ilyen későn jövök haza… tulajdonképpen az volna a legokosabb, ha rögtön az íróasztalhoz ülnék… különösen így reggel… – Majd félbeszakította a gondolatmenetét. – De nem mesélnéd el inkább az álmodat? – És kissé kényszeredetten mosolygott.

– Mégis csak feküdj le egy kicsit, – mondta a nő.

Egy ideig tétovázott, aztán mégis csak teljesítette a kívánságát és elnyújtózott mellette. De óvakodott attól, hogy hozzáérjen. Közöttünk van a kard, emlékezett vissza arra a tréfás megjegyzésre, amelyet hasonló alkalommal tett egyszer. Mind a ketten hallgattak, nyitott szemekkel feküdtek egymás mellett és mindegyik érezte, milyen közel és mégis milyen távol van a másik. Kis idő mulva Fridolin felkönyökölt és hosszasan nézte a feleségét, mintha többet is láthatna belőle, mint az arca körvonalait.

– Mondd el az álmodat! – szólalt meg újra hirtelen és úgy látszott, mintha Albertina csak erre a felszólításra várt volna. Odanyujtotta a kezét Fridolinnak; a férfi megfogta a kezet és megszokott mozdulattal, inkább szórakozottságból, mint gyöngéden átkulcsolta vékony ujjait. És az asszony elkezdte:

– Emlékszel még a wörthi tó mellett a kis villában arra a szobára, ahol a szüleimmel laktunk azon a nyáron, amikor eljegyeztük magunkat?

A férfi bólintott.

– Az álom ugyanis úgy kezdődött, hogy én, nem tudom már honnan, beléptem ebbe a villába – mint egy színésznő a színpadra. Csak annyit tudtam, hogy szüleim úton vannak és engem egyedül hagytak. Ezen csodálkoztam is, mert másnapra volt kitűzve az esküvőnk. De a menyasszonyi ruhám még nem volt otthon. Vagy talán mégis tévedtem? Kinyitottam a szekrényt, hogy meggyőződjem róla, de a menyasszonyi ruha helyett egész halom más ruha függött ott, nem is ruhák voltak, inkább jelmezek, színpadiasak, díszesek, napkeletiek. Melyiket vegyem fel az esküvőre? – tünődtem. De ekkor a szekrény hirtelen bezárult, vagy eltűnt, már nem tudom. A szobában egész világos volt, de az ablakon kívül sötét éjszaka… Egyszerre csak ott állottál előttem, gályarabok eveztek oda veled, még láttam őket eltűnni a homályban.

– Díszes ruha volt rajtad, csupa arany és selyem, az oldaladon egy ezüst láncon tőr függött és kiemeltél engem az ablakon. Rajtam is most már pompás ruha volt, mint egy hercegnőn és mind a ketten ott állottunk künn a szabadban, a derengésben és a finom szürke felhő a lábunk alatt szállott. A jólismert vidék volt: ott volt a tó, előttünk a hegység, még a kis falusi házikókat is láttam, olyanok voltak, mintha egy játékdobozból vették volna elő őket. Mi ketten azonban, te meg én, mi ketten lebegtünk, nem is lebegtünk: röpültünk a felhők felett és én ezt gondoltam: Ez tehát a mi nászutunk. Nemsokára azonban már nem szállottunk, hanem egy hegyi úton mentünk fölfelé, tudod, az Erzsébethegyre és egyszerre csak már magasan fenn voltunk a hegyek közt, valami tisztásfélén, amelyet három oldalról az erdő vett körül, míg a háttérben egy meredek sziklafal kapaszkodott az égnek. A csillagos ég felettünk olyan kék és széles volt, amilyen nincs is a valóságban és ez volt a nászágyunk mennyezete. Te átöleltél engem és nagyon, nagyon szerettél…

– Remélhetőleg te is engem, – mondta Fridolin alig észrevehető gonosz mosollyal.

– Azt hiszem én még sokkal jobban szerettelek, – válaszolta Albertina komolyan. – De, – hogy magyarázzam meg neked, – a legodaadóbb ölelések ellenére is a gyöngédségünk fájdalmas volt, mintha előre megéreztük volna a reánkváró szenvedéseket. Egyszerre csak reggel lett. Tarka és napfényes volt a mező, az erdő köröskörül harmattól nedves és a sziklafalon napsugarak táncoltak. De nekünk kettőnknek már vissza kellett mennünk a világba, az emberek közé; már itt volt a végső pillanat az indulásra. De ekkor valami rettenetes történt. A ruháink eltűntek. Borzalom fogott el, amelynek nem ismerem mását, a legteljesebb megsemmisüléssel határos égő szégyent éreztem, egyúttal pedig haragot is ellened, mintha egyedül te lettél volna az oka ennek a szerencsétlenségnek, – és ez a rémület, szégyen és harag olyan hevesen élt bennem, amilyet még sohasem éreztem éber állapotban. Te azonban bűnösséged tudatában elrohantál, úgy amint voltál meztelenül, hogy lemenj a hegyről és ruhát szerezz. És amint te eltűntél, egyszerre egész jókedvű lettem.

– Nem sajnáltalak téged, nem is aggódtam érted, egyszerűen csak örültem, hogy egyedül vagyok; boldogan körülszaladgáltam a réten és énekeltem: azt a táncmelódiát, amelyet az álarcosbálon hallottunk. A hangom csodálatosan csengett és azt kívántam, bárcsak ott lenn a városban is meghallanák. Ezt a várost nem láttam, de tudtam, hogy van. Ott feküdt mélyen alattam és magas fal vette körül; egész fantasztikus volt ez a város, nem is tudom leírni neked. Nem éppen keleties, nem is ó-német és mégis hol az egyik, hol a másik; mindenesetre valami régen és örökre elsüllyedt város volt. Én azonban hirtelen elterültem a réten a napfényben, – sokkal szebb voltam, mint valaha is – valóságban, – és ahogy ott feküdtem, egyszerre kilépett az erdőből egy úr, egy fiatal ember, világos divatos öltözetben; ahogy most visszaemlékszem, körülbelül olyan volt, mint az a dán férfi, akiről tegnap beszéltem neked. Ő csak ment a maga útján; nagyon udvariasan köszönt, mikor elhaladt előttem, de nem törődött velem tovább, hanem egyenesen odament a sziklafalhoz és figyelmesen nézegette, mintha azon gondolkozott volna, hogyan lehetne azon felkapaszkodni. De ugyanakkor téged is láttalak.

– Te besiettél az elsüllyedt városba, házról házra, boltról boltra jártál, egyszer lugasok alatt, egyszer meg valami török bazárfélében és megvetted nekem a leggyönyörűbb dolgokat, amiket csak találtál: ruhát, fehérneműt, cipőt, ékszert; – és mindezt beletetted egy kis sárga kézitáskába, amelybe mindezek könnyen belefértek. De az egész idő alatt folyton a nyomodban volt egy embertömeg, amit én nem láttam, csak tompa és fenyegető üvöltésüket hallottam. És ekkor megint megjelent a másik, a dán, aki az előbb megállott a sziklafal előtt. Megint az erdő felől közeledett felém, – és én tudtam, hogy közben már körüljárta az egész világot. Más alakja volt, mint előbb, de mégis ugyanő volt. Éppen úgy, mint legelső ízben, megállott a sziklafal előtt, megint eltűnt, aztán újra kijött az erdőből, megint eltűnt, megint kijött az erdőből; ez így ismétlődött kétszer, háromszor, százszor. Mindig ugyanaz volt és mégis mindig más, mindig köszönt, valahányszor elment mellettem, végre azonban megállott előttem és fürkészve nézett rám; én csábítóan ránevettem, úgy ahogy még soha életemben, erre utánam nyult, én menekülni akartam, de nem tudtam többé, – és ekkor odaroskadt mellém a mező füvére…

Elhallgatott. Fridolinnak kiszáradt a torka és a szoba félhomályában észrevette, hogy Albertina is kezébe temeti az arcát.

– Nagyon érdekes álom, – mondta. – Már vége van? – És mivel az asszony tagadólag intett, így szólt: – Akkor hát meséld tovább.

– Ez nem olyan könnyű, – kezdte újra az asszony. – Ezeket a dolgokat tulajdonképpen nem is lehet szavakkal kifejezni. Tehát – az volt az érzésem, mintha számtalan napot és éjszakát éltem volna át, nem volt többé sem idő, sem tér, már az az erdő és szikla közé ékelt tisztás sem volt többé, ahol az előbb voltam, hanem valami széles, végtelen messzeségbe húzódó, virágoktól tarka síkság, amely minden oldalon a látóhatárba veszett. Én akkor már régen, – milyen különös ez a „régen“, – nem voltam többé egyedül ezzel az emberrel a réten. De hogy rajtam kívül még tíz, vagy száz, vagy ezer pár volt-e ott, hogy láttam-e őket, vagy sem, hogy csak azé az egy emberé voltam-e, vagy másé is, most már nem tudnám megmondani. De a félelemnek és a szégyennek az az érzése, amely minden éber elképzelésen túl van, bizonyára nincs meg tudatos énünkben.

Aminthogy nincs meg a felszabadulásnak, a megváltásnak az a boldogsággal határos érzése sem, amelyet ebben az álomban éreztem.

– Közben nem volt egyetlen pillanat sem, amikor ne tudtam volna rólad. Igen, láttalak, láttalak, amikor a katonák megragadtak téged, azt hiszem, papok is voltak köztük; valaki, egy óriás termetű ember, megkötözte a kezeidet és én tudtam, hogy ki fognak végezni téged. Minden részvét, minden borzadás nélkül tudtam ezt, szinte csak úgy távolból. Ekkor bevittek téged egy udvarba, valami várudvarfélébe. És te ott állottál hátrakötött kezekkel, meztelenül. És éppen úgy, ahogy én láttalak téged, noha másutt voltam, épúgy láttál te is engem, láttad azt a férfit, aki a karjaiban tartott engem és láttad a többi párt is, a meztelenségnek azt az áradatát, amely körülöttem örvénylett és amelynek én, meg az a férfi, aki átölelt, egyformán csak egyik hulláma voltunk. Mialatt te a várudvarban álltál, az egyik magas, csúcsíves ablakban vörös függönyök között megjelent egy fiatal asszony, diadémmal fején és bíborpalástban. Ez volt az ország fejedelemnője.

– Szigorú és kérdő pillantással nézett le rád. Te egyedül állottál; a többiek, ahányan csak voltak, mind félrehúzódtak egészen a falakig és én hallottam gonosz, fenyegető súgás-búgásukat. Ekkor a fejedelemasszony kihajolt a mellvéden. Csönd támadt és a fejedelemasszony jelt adott neked, mintha azt parancsolná, hogy menj fel hozzá és én tudtam, hogy ő akár kész megkegyelmezni neked. De te nem vetted észre a tekintetét, vagy nem akartad észrevenni. Egyszerre azonban, még mindig összekötözött kezekkel, de már valami fekete köpenybe burkolva, mégis ott álltál vele szemben, úgy, mintha nem is szobában lettetek volna, hanem valahogy lebegtetek volna a levegőben. Az asszony egy pergamenlapot tartott a kezében, a te halálos ítéletedet, amelyben föl volt jegyezve a bűnöd és az elítéltetésed oka is. Azt kérdezte tőled – tudtam, bár nem hallottam a szavakat, hogy akarsz-e a szeretője lenni, és ebben az esetben elengedi a halálbüntetést. Te tagadólag ráztad a fejedet. Én nem is csodálkoztam ezen, mert ez így volt rendben és nem is lehetett máskép, minthogy te minden veszély ellenére is örökre hű maradj hozzám.

– Ekkor a fejedelemasszony vállat vont, intett a kezével és a következő pillanatban te már földalatti pincében voltál, és rettenetesen megkorbácsoltak, de az embereket, akik téged vertek, nem láttam. A vér patakokban folyt rólad; én láttam, hogyan folyik a véred és tudatában is voltam a kegyetlenségemnek, de nem tudtam csodálkozni rajta. Ekkor ismét hozzád lépett a fejdelemasszony. A haja kibomlott és elöntötte meztelen testét, a diadémot pedig két kézzel feléd nyujtotta – és én tudtam, hogy ő az a fiatal leány, akit te a dániai tengerparton egyszer reggel mezítelenül láttál egy fürdőkunyhó teraszán. Nem szólt egyetlen szót sem, de az ottléte és hallgatása azt jelentette, hogy akarsz-e a férje és egyben az ország fejedelme lenni. És mikor te újból elutasítottad, hirtelen eltünt, én azonban ugyanekkor már láttam, hogy egy neked szánt keresztfát állítanak fel; – nem lenn a várudvaron állították fel, nem, hanem a virágokkal ékes, végtelen réten, ahol én feküdtem valamelyik szerelmesem karjaiban, a többi szerelmespár között. Téged pedig láttalak, amint régi-régi uccákon keresztül közeledsz, egészen egyedül, minden őrizet nélkül, de azért én tudtam, hogy utad előre meg van szabva és minden menekülés lehetetlen.

– Most felfelé jöttél a hegyi ösvényen. Érdeklődéssel vártalak, de részvét nélkül. Testedet elborították a korbács nyomai, amelyek azonban már nem véreztek. Egyre magasabbra hágtál, az ösvény kiszélesült, az erdő mindkét oldalon visszahúzódott és ott állottál a mező szélén, valami hihetetlen, felfoghatatlan messzeségben. Te mégis mosolyogva üdvözletet intettél nekem a szemeiddel, mintegy annak jeléül, hogy teljesítetted a kívánságomat és elhoztál mindent, amire szükségem volt: – a ruhákat, a cipőket, az ékszereket… Én azonban az intésedet hallatlanul ostobának és értelmetlennek találtam és szinte vágyat éreztem, hogy kigúnyoljalak és a szemed közé nevessek, – hogy kinevesselek, amiért irántam való hűségből visszautasítottad egy fejedelemnő kezét, amiért megkínoztak, amiért most ide feltámolyogsz, hogy gyötrelmes halált halj. Elébed futottam és te is egyre gyorsabban jöttél – ekkor fellibbentem a levegőbe és te is ott lebegtél; hirtelen elvesztettük egymást szem elől, és én tudtam, hogy ez azért van, mert elrepültünk egymás mellett. Akkor azt kívántam, hogy legalább halljad meg a kacagásomat, éppen akkor, amikor a keresztfára szögeznek téged. – És akkor felkacagtam, olyan élesen, olyan hangosan, ahogy csak a torkomon kifért. Ez volt az a kacagás, Fridolin, amivel felébredtem.

Elhallgatott és moccanás nélkül feküdt. Fridolin sem mozdult és nem szólt egyetlen szót sem. Ebben a pillanatban minden szó halvány, hazug és gyáva lett volna. Minél tovább haladt Albetina az elbeszélésben, annál jelentéktelenebbeknek és annál nevetségesebbeknek tüntek Fridolinnak a saját befejezetlen élményei és megfogadta, hogy előbb valamennyit végig kiéli, aztán ő is hűségesen beszámol róluk a feleségének, hogy így álljon bosszút ezen az asszonyon, aki most álmában leleplezte magát és olyannak mutatkozott, amilyen a valóságban volt, hűtlen, kegyetlen és áruló és akit – úgy érezte – ebben a pillanatban sokkal mélyebben gyűlöl, mint ahogy valaha is szerette.

Most vette csak észre, hogy még mindig átfogva tartja Albertina ujjait és hogy akármennyire is akarja gyűlölni az asszonyt, még mindig változatlanul, kissé fájdalmassá vált gyöngédséggel szereti ezeket a vékony, hűvös ujjakat; és önkénytelenül, sőt majdnem akarata ellenére gyöngéden megcsókolta a kezét, mielőtt kiengedte volna a magáéból.

Albertina még mindig nem nyitotta ki a szemeit és Fridolin látni vélte, hogyan önti el a száját, homlokát, az egész arcát valami boldog, derűs, ártatlan mosoly, és ellenállhatatlan vágyat érzett, hogy Albertina fölé hajoljon és csókot lehelljen halvány homlokára. De erőt vett magán abban a tudatban, hogy ez a vágyakozása nem más, mint a legutóbbi órák felkavaró eseményei után beálló természetes fáradtság, amely a hitvesi hálószoba csalóka atmoszférájában vágyakozó gyöngédség képében jelentkezik.

De akármi ment is végbe ebben a pillanatban, – akármilyen elhatározás előtt állott is az elkövetkezendő órákban, a legégetőbb vágya most az volt, hogy legalább rövid időre az álom és feledés karjaiba meneküljön. Az anyja halála után következő éjszakán mélyen és álmok nélkül tudott aludni, éppen ma ne tudna? És elnyujtózott Albertina mellett, aki közben már elszunnyadt. A kard van közöttünk, gondolta. Majd később ezt: mint halálos ellenségek, úgy fekszünk itt egymás mellett. De ezek csak szavak voltak.

6.

Reggel hét órakor a szobalány halk kopogására ébredt. Gyors pillantást vetett Albertinára. Néha, bár nem mindig, megtörtént, hogy erre a kopogásra ő is fölébredt. Ma azonban mozdulatlanul, dermedten aludt tovább. Fridolin gyorsan elkészült az öltözködéssel. Mielőtt elment volna, még szerette volna látni a kis leányát. Ott aludt fehér ágyacskájában, kezét kisgyermekek szokása szerint ökölbe szorítva. Fridolin megcsókolta a homlokát. Lábujjhegyen mégegyszer odalopózott a hálószoba ajtajához, ahol Albertina aludt, még mindig époly mozdulatlanul, mint az előbb. Aztán elment otthonról. A fekete orvosi táskájában gondosan elzárva magával vitte a barátcsuhát és a zarándokkalapot. A napi programját pontosan, sőt pedánsan osztotta be. Első tennivalója egy beteglátogatás volt, egész a közelben egy súlyosan beteg fiatal ügyvédnél.

Fridolin alaposan megizsgálta, valamivel jobbnak találta az állapotát és őszinte örömmel fejezte ki megelégedését, majd ráírta egy régi receptre a „megismételhető“ jelzést. Aztán haladéktalanul elment abba a házba, melynek pincehelyiségében tegnap este Nachtigall zongorázott. A mulató még zárva volt, de fenn a kávéházban a kaszirnő úgy tudta, hogy Nachtigall egy kis hotelben lakik a Lipótvárosban. Fridolin negyedóra mulva már ott volt.

Nyomorúságos vendégfogadó volt ez. A földszinten orrfacsaróan terjengett a szellőzetlen ágynemű, rossz zsír és cikóriakávé szaga. A rosszkülsejű portás, vöröskarikás, ravasz szemeivel, szinte minden pillanatban elkészülve valami rendőrségi kihallgatásra, készségesen adott felvilágosítást. Nachtigall úr ma reggel öt órakor kocsin jött haza két úr társaságában, akik valószínűleg szándékosan csaknem teljesen eltakarták arcukat magasra tekert shawljaikkal. Mialatt Nachtigall fölment a szobájába, a két úr kifizette helyette az utolsó négyheti számláját; majd mikor egy félóra mulva sem jött le újra, az urak egyike személyesen hozta le, amire mind a hárman a Nordbahnhofra hajtattak. Nachtigall rendkívül izgatottnak látszott; sőt – miért ne mondja el a teljes igazságot ilyen bizalomgerjesztő úrnak, – oda is akart csempészni a portásnak egy levelet, ezt azonban a két úr azonnal megakadályozta. Kijelentették továbbá az urak, hogy a Nachtigall címére érkező leveleket egy erre felhatalmazott személy fogja majd elvinni. Fridolin elköszönt a portástól és amikor kilépett a kapun, örült, hogy nála van az orvosi táskája, így legalább senki sem gondolhatta, hogy ebben a szállodában lakik, hanem inkább valami hatósági személynek tekinthetik. Nachtigallal tehát egyelőre semmit sem lehetett kezdeni. „Azok“ meglehetősen elővigyázatosak voltak és bizonyára megvolt rá minden okuk.

Ezután a jelmezkölcsönzőhöz hajtatott. Gibiser úr maga nyitott ajtót.

– Itt hozom vissza a kikölcsönzött jelmezt – mondta Fridolin – és szeretném tartozásomat kiegyenlíteni.

Gibiser elég mérsékelt összeget kért, elvette a pénzt, bejegyezte a bevételt egy nagy üzleti könyvbe és kissé meglepődve nézett föl íróasztalától Fridolinra, aki egyáltalán nem mutatott még hajlandóságot a távozásra.

– Eljöttem továbbá – mondta Fridolin vizsgálóbírói hangon –, hogy kedves lánya ügyében néhány szót váltsak önnel.

Gibiser úr orrcimpája körül valami megrándult; – nem lehetett biztosan tudni, meglepődés, gúny, vagy harag jeléül.

– Hogy érti ezt, tisztelt uram? – kérdezte éppen ilyen meghatározhatatlan hangon.

– Ön említette tegnap előttem – mondotta Fridolin, egyik kezét szétterpesztett ujjakkal az íróasztalra támasztva –, hogy kedves leánya szellemileg nem teljesen normális. Az a helyzet, amelyben rátaláltunk, megerősítette ezt a föltevést. És miután már a véletlen részesévé, vagy legalább is nézőjévé tett ennek a különös jelenetnek, azt ajánlanám önnek, Gibiser úr, hogy kérje ki valamelyik orvos tanácsát.

Gibiser természetellenesen hosszú tollszárat forgatva a kezében, kihívó pillantással nézte végig Fridolint.

– Talán a doktor úr volna olyan szíves, hogy elvállalná a kezelést?

– Kérem, ne adjon olyan szavakat a számba, amelyeket én nem mondottam – válaszolta élesen, de kissé rekedten Fridolin.

Ebben a pillanatban kinyílott a lakószobákhoz vezető ajtó és egy fiatalember jött ki frakkban és nyitott felöltővel. Fridolin rögtön tudta, hogy ez csak a ma éjszakai inkvizitorok egyike lehet. Kétséget kizáróan a Pierette szobájából jött ki. Zavartnak látszott, amikor Fridolinnal szembetalálkozott, de azonnal összeszedte magát, egy kézlegyintéssel futólag üdvözletet intett Gibisernek, rágyujtott egy cigarettára az íróasztalon levő öngyujtóval és kiment a lakásból.

– Úgy? – jegyezte meg Fridolin megvető ajkrándulással és valami keserű ízt érzett a szájában.

– Hogy érti ezt, tisztelt uram? – kérdezte Gibiser tökéletes egykedvűséggel.

– Úgy látszik, Gibiser úr – mondta Fridolin, miközben ide-oda jártatta tekintetét a lakásajtótól ahhoz az ajtóhoz, ahonnan az inkvizitor kijött – hogy ön mégis csak lemondott arról, hogy a rendőrséget értesítse.

– Más úton-módon sikerült megegyeznünk, doktor úr – jegyezte meg Gibiser hűvösen és felkelt helyéről, jelezve, hogy vége az audienciának. Fridolin megfordult és menni készült, Gibiser sietett ajtót nyitni neki és rendületlenül nyugodt arckifejezéssel így szólt:

– Ha doktor úrnak megint szüksége volna talán valamire… nem kell éppen barátcsuhának lennie… Fridolin bevágta maga mögött az ajtót. Ez el volna intézve, gondolta valami bosszankodó érzéssel, amely azonban neki magának is indokolatlannak tünt fel. Lesietett a lépcsőn, aztán szép lassan elsétált a Poliklinikára és onnan mindenekelőtt hazatelefonált, hogy érdeklődjék, nem üzent-e érte valamelyik betege, nem jött-e levele és hogy egyébként van-e valami ujság. A szobalány alig ért rá felelni, amikor már Albertina maga jött a telefónhoz és üdvözölte Fridolint. Elismételte ugyanazt, amit a szobalány egyszer már elmondott, majd elfogulatlan hangon mesélni kezdett, hogy éppen most kelt fel, és hogy most akar reggelizni a kis gyerekkel együtt.

– Csókold meg helyettem is – mondta Fridolin – és jó étvágyat!

Jól esett neki hallani az asszony hangját és éppen ezért fejezte be gyorsan a beszélgetést. Tulajdonképpen még kérdezősködni szeretett volna, hogy milyen programja van Albertinának ma délelőttre, dehát végül is mi köze neki hozzá? A lelke mélyén már végzett vele, akárhogy alakul is tovább a külső életük. A szőke nővér lesegítette róla a kabátját és odanyujtotta neki a fehér orvosi köpenyét. És közben rámosolygott, mint ahogy mindenkire rá szokott mosolyogni, tekintet nélkül arra, hogy törődik-e vele az illető, vagy sem.

Pár pillanat mulva már bent volt a kórteremben. A főorvos üzenete várta, hogy sürgősen el kellett utaznia egy konziliumra, az asszisztens urak csak tartsanak nélküle vizitet. Fridolin csaknem boldognak érezte magát, amikor a szigorló hallgatók kíséretében ágyról ágyra haladt, vizsgált, receptet írt és szakszerűen beszélhetett a segédorvosokkal és ápolónőkkel. Sok ujdonság volt ma. Rödel Károly, a lakatossegéd az éjszaka meghalt. Boncolás délután félötkor. A női teremben az egyik ágy szabaddá vált, de már újabb beteg foglalta el. A tizenhetes asszonyt át kellett vitetni a sebészeti osztályra. Közben személyzeti ügyek is szóbakerültek. Holnap lesz döntés a szemészeti osztály vezetőorvosi állásának betöltése ügyében; Hügelmannak van a legtöbb esélye, aki jelenleg Marburgban tanár és aki négy év előtt még Stellwag második asszisztense volt. Gyors karrierek ezek, gondolta Fridolin. Én sohasem kerülhetek szóba egy osztály vezetése szempontjából, már csak azért sem, mert nincs meg a megfelelő képesítésem. Most már késő. Azaz hogy miért volna késő? Csak megint el kellene kezdeni a tudományos munkálkodást, vagy újra, valamivel nagyobb szorgalommal hozzálátni valami régebben megkezdett tanulmányához. A privátpraxisból még elég ideje maradna erre is.

Megkérte Fuchstaler doktort, hogy vezesse helyette az ambulanciát.

De közben be kellett vallania magának, hogy szívesebben maradt volna ott, minthogy felkocsizzék a Galitzin-hegyre. Mégis, ennek meg kellett lennie. Nemcsak önmagával szemben volt kötelessége, hogy utánajárjon a dolognak; de még sok elintéznivalója volt mára és ezért elhatározta, hogy mindenesetre megkéri Fuchstaler doktort, hogy az esti viziteket is lássa el. A legszélső ágyon fekvő tüdőcsúcshurut-gyanús fiatal leány rámosolygott. Ez volt az a leány, aki legutóbb egy vizsgálat alkalmával olyan kihívóan szorította oda keblét Fridolin arcához. Fridolin most kedvetlenül fogadta a pillantását és homlokát ráncolva elfordult tőle. Egyik olyan, mint a másik, gondolta némi keserűséggel, és Albertina is olyan, mint a többi, – sőt ő a legrosszabb mind között. El fogok válni tőle. Ez már sohasem jöhet rendbe, ez a dolog.

A lépcsőn még néhány szót váltott egyik kollégájával a sebészeti osztályról. Mi van tulajdonképpen azzal a asszonnyal, akit az éjszaka átszállítottak arra az osztályra? Ő a maga részéről nem hiszi, hogy szükség volna operációra. Értesítik majd a histológiai vizsgálat eredményéről?

– Természetesen, kolléga úr!

A sarkon beült egy kocsiba. Nézegette a jegyzőkönyvét, nevetséges komédiát játszva a kocsis előtt, mintha még csak most akarná eldönteni, hová hajtasson.

– Ottakringbe – mondta végül –, abba az uccába, mely a Galitzin-hegyre vezet. Majd megmondom, hol álljon meg.

A kocsiban hirtelen újra meglepte valami fájdalmas és vágyakozó izgalom, valami bűntudatféle, amiért megmentője a legutóbbi órákban eszébe sem jutott. Vajjon sikerülni fog-e megtalálni azt a házat? Nos, ez nem lehetett különösen nehéz feladat. A kérdés csak az: mit csináljon azután? Tegyen följelentést a rendőrségen? Ez kellemetlen következményekkel járhat éppen arra az asszonyra nézve, aki talán feláldozta magát, vagy legalább is kész volt feláldozni magát érte. Vagy forduljon valami magándetektívhez? Úgy érezte, hogy ez meglehetősen izléstelen és hozzá nem méltó dolog volna. De hát mit tehet mást? Neki magának nincs ideje és valószínűleg tehetsége sem ahhoz, hogy ügyesen elvégezze a szükséges nyomozásokat. Titkos társaságról van szó? Nos igen, mindenesetre titkos ez a társaság. De egyik mégis ismerte a másikat? Arisztokraták, vagy talán éppen az udvarhoz tartozó emberek? Néhány főhercegre gondolt, akikről föl lehetett tételezni ilyesfajta csínytevést. És a hölgyek? Valószínűleg… valószínűleg örömtanyákon szedték össze őket. Nem, ez azért nem volt egészen bizonyos. Mindenesetre válogatott áru. És az az asszony, aki feláldozta magát érte? Feláldozta magát? Miért akarja ő folyton bebeszélni magának, hogy ez valóban áldozat volt! Komédia. Természetes, hogy ez az egész csak komédia volt. Tulajdonképpen még örülnie kellene, hogy ilyen olcsón megszabadult. Nos, ő mindenesetre úgy viselkedett, ahogy úriemberhez illik. Ezek a lovagok láthatták, hogy nem valami jött-menttel van dolguk. Ezt valószínűleg észre is vették. Az a valószínűség, hogy ő mégis fontosabb volt az asszonynak, mint ezek a főhercegek, vagy mi a csudák.

A Liebhartstal végén, ahol az út már erősen emelkedett, kiszállott és elővigyázatosságból elküldte a kocsit. A halványkék égen fehér felhődarabok úsztak és a nap tavaszias melegséggel sütött. Visszanézett – nem látott semmi gyanúsat. Sehol egy kocsi, sehol egy gyalogos ember. Lassan nekiindult a hegynek. Csakhamar melegnek találta felöltőjét; levetette és vállára dobta. Most odaért arra a helyre, ahol jobbkézfelé kellett lennie annak az uccának, amelyben a titokzatos ház állott; nem lehetett tévedés; az ucca lefelé lejtőződött, de egyáltalán nem olyan meredeken, mint ahogy a tegnapi út alatt gondolta. Csendes ucca volt. Az egyik ház előtt a kertben gondosan szalmába burkolt rózsatövek állottak, a következőben egy gyermekkocsit látott, amelyet egy tetőtől talpig kékbe öltözött kisfiú tologatott ide-oda és a magas földszinti ablakból mosolyogva nézte egy fiatal asszony. Aztán egy beépítetlen telek következett, majd egy magaskerítésű, elvadult kert, aztán egy kis villa, aztán egy rét, és most, semmi kétség – ez volt az a ház, amelyet keresett. Egyáltalában nem volt nagy vagy pompás külsejű; egyemeletes, szerény empírestílusú és láthatólag nem régen tatarozott villa volt. A zöld ablakellenzők mindenütt le voltak eresztve, és semmi jel sem mutatta, hogy a villában laknék valaki. Fridolin körülnézett. Teremtett lélek nem mutatkozott az uccában, csak távolabb lenn ment két gyerek, könyvvel a hóna alatt. Ott állott a kert ajtaja előtt. Most mit csináljon? Egyszerűen sétáljon vissza? Ez aztán igazán nevetséges ötlet volt. Kereste a villamos csengőt. És ha most kinyitják a kaput, mit mondjon? Nos, egész egyszerűen megkérdezi, nem adnák-e ki nyárára ezt a csinos kis nyaralót? De ebben a pillanatban kinyílt a ház kapuja, egyszerű reggeli livrébe öltözött öreg inas jött ki rajta és jött lassan kifelé a kerti ajtóhoz vezető keskeny gyalogúton. A kezében levelet tartott és ezt a rács között némán kidugta Fridolinnak, aki reszketett az izgalomtól.

– Nekem szól? – kérdezte akadozva.

A szolga bólintott, aztán megfordult, bement és a ház kapuja becsukódott mögötte. Mit jelentsen ez? tünődött Fridolin. Talán éppen ő küldi? Lehetséges, hogy éppen az övé a ház?… Gyorsan megindult felfelé az uccán és csak most vette észre, hogy a borítékon a neve állott, hosszú, szarkaláb betűkkel. A sarkon felbontotta a levelet; kivette a papírlapot a borítékból és ezt olvasta: „Hagyjon fel kutatásaival, amelyek amúgy sem vezethetnek célra, és tekintse ezt második figyelmeztetésnek. Az ön érdekében reméljük, hogy nem lesz szükség harmadik figyelmeztetésre.“

A papírlap kiesett a kezéből.

Ez az üzenet minden tekintetben csalódást okozott neki, de főleg egészen más volt, mint amilyenre botorul számított. A levél hangja mindenesetre feltünően tartózkodó volt és hiányzott belőle minden élesség. Érezni lehetett rajta, hogy azok az emberek, akik ezt az üzenetet küldték, egy cseppet sem érezték magukat biztonságban.

Második figyelmeztetés? Mit jelentsen ez? Vagy úgy, hiszen az éjszaka már megkapta az elsőt.

De miért második és miért nem utolsó? Mégegyszer próbára akarják tenni a bátorságát? Valamilyen próbát kell talán kiállnia? És honnan tudták a nevét? Ezen ugyan nem volt semmi csodálatos, mert valószínűleg Nachtigallt kényszerítették, hogy elárulja. És különben is – önkénytelenül elmosolyodott, hogy ez eddig nem jutott eszébe – a kabátja bélésébe bele volt varrva a neve és a pontos címe.

De ha nem tudott is többet, mint ezelőtt, – a levél mégis megnyugtatta, anélkül, hogy meg tudta volna indokolni, miért. Különösen az a meggyőződése érlelődött erőssé, hogy az az asszony, akinek sorsáért aggódott, még életben van és csak tőle függ, hogy rátaláljon, ha elővigyázatosan és ravaszul fog hozzá a kutatáshoz.

Amikor kissé fáradtan, – de valami különös, felszabadult hangulattal, amelyet azonban ő maga is csalókának érzett, – hazaért, Albertina és a gyermek már megebédeltek, de még ott maradtak vele az asztalnál, amíg ő is elfogyasztotta az ebédjét. Most hát itt ült vele szemben az az asszony, aki az éjszaka nyugodtan nézte végig, hogyan feszítik őt keresztre, itt ült angyali tekintettel, mint háziasszony és mint anya és mégis, legnagyobb csodálkozására, semmiféle gyűlöletet sem érzett iránta. Izlett neki az étel; kissé izgatott, de alapjában jókedvű volt és szokása szerint élénken megtárgyalta a hivatásával járó apró-cseprő napi eseményeket, különösen az orvoskar személyi kérdéseit, amelyekről mindig részletesen tájékoztatni szokta Albertinát. Elmesélte, hogy Hügelmann kinevezése már annyi, mint bizonyos és elmondta tervét, hogy ismét és az eddiginél nagyobb energiával nekifekszik a tudományos munkálkodásnak. Albertina már ismerte ezeket a fellobbanásokat, tudta jól, hogy nem szoktak sokáig tartani és enyhe mosollyal árulta el kételkedését. Fridolin azonban erősködött, mire aztán Albertina, hogy elcsitítsa, szelíden megsímogatta a homlokát. Ekkor a férfi alig észrevehetően megrázkódott és a gyermek felé fordult, hogy így ne kelljen homlokán éreznie a kínos érintést. Ölébe vette a kicsikét és éppen térdén kezdte ringatni, amikor a szobalány jelentette, hogy néhány páciense már várakozik reá. Fridolin fellélekzett, futólag megjegyezte, hogy Albertina meg a gyermek felhasználhatnák sétára a szép napos délutánt, aztán besietett a rendelőjébe.

A következő két óra leforgása alatt Fridolin hat régi és két új pácienssel foglalkozott. Minden egyes esetet a legnagyobb alapossággal vizsgált meg, jegyzeteket csinált, gyógymódot rendelt – és közben örült, hogy a hét utolsó, csaknem teljesen ébren töltött éjszaka után milyen csodálatosan frissnek és tiszta agyúnak érzi magát.

A rendelés végeztével szokása szerint mégegyszer érdeklődött az asszony és a gyermek iránt és elégülten állapította meg, hogy Albertinánál éppen az anyja van látogatóban, a kislány pedig francia leckét vesz a kisasszonytól. Csak a lépcsőn jutott megint eszébe, hogy életének ez a rendje, egyensúlya és biztonsága puszta látszat és hazugság csupán.

Annak ellenére, hogy lemondotta a délutáni vizitet, ellenállhatatlanul hajtotta valami, hogy az osztályát felkeresse. Két kóresete volt ott, amelyek az általa tervezett tudományos munka szempontjából különösen fontosak voltak, és most jobban érdekelték, mint ezelőtt. Aztán még el kellett intéznie egy beteglátogatást a belvárosban és így este hét óra lett, mire a Schreyvogelgasse-i öreg házhoz eljutott. Most, amikor felpillantott Marianne ablakára, a leány képe, amely eddig csak halványan élt benne, egyszerre élesebbé vált, mint minden más nőé. Nos – itt nem érhette csalódás. Itt minden különösebb erőpazarlás nélkül elkezdhette a bosszú munkáját, itt nem volt akadály, nem volt veszély; az, ami mást talán visszarettentett volna, az a gondolat, hogy árulást követ el a vőlegénnyel szemben, őt talán még inkább csábította.

Igen, igen: csalni, hazudni, komédiázni, itt is, ott is, Marianne-nal szemben, Albertinával szemben, ezzel a jó Roediger doktorral szemben, az egész világgal szemben; – kétféle életet élni, egyfelől a derék, megbízható, nagyjövőjű orvost, a hű férjet és családapát játszani, – és ugyanakkor másfelé a gazembert, a csábítót, a cinikust, aki egyformán játszik a férfiakkal és nőkkel, ahogy éppen kedve tartja – ezt a gondolatot pompásnak érezte ebben a pillanatban; – és a legpompásabbnak tartotta benne, hogy később, majd egyszer, ha Albertina már tökéletes biztonságban érzi magát nyugodt házasságában és családi életében, akkor majd hűvösen mosolyogva bevallja neki bűneit, hogy így álljon bosszút rajta mindazért a keserűségért és szégyenért, amit álmával okozott neki.

A kapuban szembetalálkozott Roediger doktorral, aki ártatlan jóindulattal nyujtotta feléje kezét.

– Hogy érzi magát Marianne kisasszony? – kérdezte Fridolin. – Megnyugodott már kissé?

Roediger doktor vállat vont.

– Ő már régen el volt készülve rá, hogy ez lesz a vége a dolognak, doktor úr. Csak mikor ma délben elvitték a holttestet…

– Ó, hát már el is vitték?

Roediger doktor bólintott.

– Holnap délután három órakor lesz a temetés…

Fridolin maga elé bámult.

– Most valószínűleg – rokonok vannak fenn Marianne kisasszonynál?

– Ó nem – felelte Roediger doktor –, most egyedül van. Bizonyára örülni fog, hogy önt láthatja, doktor úr. Holnap már úgyis kivisszük őt Mödlingbe, az anyám meg én – és Fridolin udvariasan érdeklődő pillantására hozzátette: – A szüleimnek ugyanis van ott egy kis házuk. Hát a viszontlátásra, doktor úr. Még rengeteg elintézni valóm van. Hja, sok dolgot ad az ilyen – eset! De remélem, doktor úr, még fenn találom, ha visszajövök.

Azzal kilépett az uccára.

Fridolin pillanatig tétovázott, aztán lassan felment a lépcsőn. Csengetett és Marianne maga jött ajtót nyitni. Feketébe volt öltözve, nyakában fekete gyöngysorral, amelyet Fridolin még sohasem látott rajta. A lány arcát halvány pirosság öntötte el.

– Sokáig váratott magára – mondta gyönge mosollyal.

– Bocsásson meg, Marianne kisasszony, de ma borzasztó elfoglalt napom volt.

A halottasszobán keresztül, amelyben most üresen állott az ágy, bement a lány után abba a szobába, ahol tegnap a fehér egyenruhás tiszt képe alatt megírta a tanácsos halotti bizonyítványát. Az íróasztalon kis lámpa égett, úgyhogy félhomály volt a szobában. Marianne hellyel kínálta a fekete bőrdívánon, ő maga pedig szemben vele az íróasztalhoz ült.

– Éppen az imént találkoztam a kapuban Roediger doktor úrral. – Szóval holnap ön már elutazik vidékre?

Marianne rábámult, mintha csodálkoznék a kérdés hűvös hangján és egyszerre összeroppant, amikor a férfi csaknem kemény hangon folytatta:

– Ezt nagyon okosnak találom.

És Fridolin szakszerűen kifejtette, milyen jó hatással lesz reá a jó levegő és az új környezet.

A lány mozdulatlanul ült a helyén, csak a könnyei peregtek az arcán végig. Fridolin részvétlenül, sőt szinte türelmetlenül nézte; és az a gondolat, hogy a lány talán már a következő pillanatban ismét lábai elé fog esni és megismétli tegnapi vallomását, valóságos félelemmel töltötte el. És míg a lány szótlanul ült, ő ridegen felkelt a helyéről.

– Bármennyire is sajnálom, Marianne kisasszony…

És az órájára nézett.

A lány fölemelte a fejét és Fridolinra nézett; a könnyei tovább peregtek. A férfi szeretett volna legalább néhány meleg szót mondani neki, de képtelen volt rá.

– Ön valószínűleg néhány napig vidéken marad – kérdezte erőltetetten. – Remélem, ad majd hírt magáról… Roediger doktor úr egyébként azt mondja, hogy nemsokára meglesz az esküvő. Engedje meg, hogy én már most gratuláljak önnek.

A lány nem mozdult, mintha egyáltalán tudomásul sem venné a gratulációját és a búcsúzását. A férfi feléje nyujtotta a kezét, de ő nem fogadta el, amire Fridolin szinte szemrehányó hangon mondta:

– Nos hát, egész biztosra veszem, hogy értesíteni fog hogylétéről. Viszontlátásra, Marianne kisasszony.

A leány csak ült a helyén, mintha kővé meredt volna. Fridolin kiment; egy pillanatig még megállott az ajtóban, mintha még utoljára időt akarna engedni neki, hogy utána kiáltson, a lány azonban elfordította a fejét és az ajtó becsapódott a férfi mögött. Künn a folyosón valami bűnbánatfélét érzett. Egy pillanatig arra gondolt, hogy visszamegy, de rögtön érezte, hogy ez, minden mástól eltekintve, legalább is nevetséges volna.

Most aztán mit csináljon? Hazamenjen? Nincs más tennivaló. Ma már úgysem kezdhet többé semmihez. És holnap vajjon mihez kezd? Ügyetlennek és gyámoltalannak érezte magát, minden kiszaladt a kezéből; minden valószerűtlenné vált, az otthona, a felesége, a gyermeke, a hivatása, sőt még ő maga is valószerűtlennek tünt fel önmagának, ahogy csapongó gondolataival elfoglalva gépiesen ment előre az estébeborult uccán.

A Városház órája félnyolcat ütött. Egyébként nem is fontos, hány óra van; mérhetetlen ideje van most mindenre. Senkivel és semmivel nem törődött. Némi részvétet érzett saját maga iránt. Egész futólag, még tervvé sem erősödve, az az ötlete támadt, hogy kimegy valamelyik pályaudvarra, elutazik, mindegy, hogy hová, eltűnik az emberek elől, akiket valaha is ismert, valahol idegenben újra felbukkan és új életet kezd, mint egészen más, megújhodott ember. Eszébe jutottak bizonyos sajátságos esetek, amelyekről lélektani munkákban olvasott, az úgynevezett kettős élet esetei: egy rendezett viszonyok közt élő ember hirtelen eltűnik otthonról, nyoma vész, hónapok vagy évek múltán kerül vissza és nem emlékszik rá, hol volt ezalatt az idő alatt, de később egyszer csak ráismer valaki, akivel valahol egy távoli országban találkozott, anélkül, hogy a hazatért tudna az egészről. Ilyen dolgok természetesen ritkán fordulnak elő, de hogy vannak, az kétségtelen. És gyöngébb formában már Fridolin is átélt ilyesmit. Amikor például álomból ébred az ember. A legtöbbre természetesen visszaemlékszik… De hát vannak álmok, amelyek tökéletesen feledésbe mennek és amelyekből nem marad vissza más, mint valami rejtélyes hangulat, vagy valami titokzatos elfogódottság. Vagy amikor hosszú-hosszú idő mulva az ember visszaemlékszik valamire, de már nem tudja biztosan, átélte-e a dolgot, vagy csak álmodta. Csak álmodta?…!

És mialatt így elgondolkozva tovább ment, és közben önkénytelenül a lakása irányában haladt, odaért annak a sötét és elég rosszhírű uccának a közelébe, ahol nem egészen huszonnégy órával ezelőtt egy elzüllött teremtés szegényes és mégis barátságos szobájában járt. Elzüllött? Miért éppen ez a nő lenne elzüllött? És miért éppen ez az ucca volna rosszhírű? Gonosz szokása az embernek, hogy szavaktól befolyásolva, megbélyegez és elítél uccákat és sorsokat. Vagy talán alapjában véve nem ez a fiatal lány volt a legkülönb, sőt a legtisztább mindazok között, akikkel a különös véletlen az elmult éjszaka folyamán összesodorta? Még most is némi megindulást érzett, ha rágondolt. És most eszébe jutott tegnapi elhatározása; a legközelebbi boltban mindenféle édességet vásárolt és amikor kis csomagjaival elsietett a házak mentén, szinte örült annak a tudatnak, hogy helyes, sőt talán dícséretméltó dolgot cselekszik. De azért felgyűrte a gallérját, amikor a kapun belépett, kettesével sietett fel a lépcsőkön és bosszantotta a lakás csengőjének túléles hangja; és fellélekzett, amikor egy rossz külsejű öregasszony azt a felvilágosítást adta, hogy Mici kisasszony nincs odahaza. De mielőtt még az asszony átvehette volna Mici részére a csomagot, egy fiatal és elég csinos nő jött ki az előszobába valami fürdőköpeny-félébe burkolózva és megkérdezte:

– Kit teccik keresni? A Mici kisasszonyt? No az aztán nem gyün egyhamar haza.

Az öregasszony intett neki, hogy hallgasson; Fridolin azonban, mintha csak azt kívánta volna, hogy megerősítsék régebbi föltevésében, egész természetes hangon megkérdezte:

– Úgy-e, a kórházban van?

– Na igen, ha már úgyis tuggya az úr! Én azonban hálistennek egészséges vagyok – mondta vidáman és egészen közel ment Fridolinhoz, rámosolyogva és kihívóan riszálva kövér derekát, úgyhogy a fürdőköpeny szétnyílott rajta. Fridolin kitérően így szólt:

– Erre jártam és fölnéztem, hogy valami csekélységet hozzak a Micinek – és közben úgy érezte magát, mint egy gimnazista. Aztán egészen megváltozott, szakszerű hangon kérdezte: – Melyik osztályon fekszik?

A fiatalabb nő erre megmondta egy professzor nevét, akinek klinikáján néhány évvel ezelőtt Fridolin mint gyakorló orvos működött. Majd jóindulatúan hozzátette:

– Aggya csak ide a csomagot, én beviszem neki hónap. Nyugodt lehet, hogy nem fogom elenni előle.

Amikor Fridolin a kapun kilépett az uccára, érezte, hogy sírás szorongatja a torkát; de tudta, hogy ez nem annyira a meghatottságtól van, mint inkább azért, mert az idegei fokozatosan felmondják a szolgálatot. Szántszándékkal gyorsabban és élénkebben kezdett menni, mint ahogy az a hangulatához illett volna. Ez az élmény talán megint annak a jele, hogy semmi sem sikerül neki? De miért? Hogy megmenekült ekkora veszélytől, az elvégre jó jel is lehetett. És erről volt szó csupán: menekülni a veszélytől? Még annyi sok minden más állott előtte! nem is tudott volna most Albertinával találkozni. A mai éjszaka rejtélyes asszonya után. Most persze már nem ért rá. És azonfelül jól meg kell gondolnia, hogyan folytassa a kutatást. Persze, ha volna valaki, akivel tanácskozhatna a dologról! De senki olyan nem jutott eszébe, akit nyugodtan beavathatna az elmult éjszaka kalandjaiba. Évek óta nem volt más bizalmas embere, mint a felesége, vele pedig igazán nem tárgyalhatta meg ezt az esetet; sem ezt, sem mást. Mert akárhogyan vesszük; az éjszaka keresztre feszíttette őt.

És erről jutott a tudatára annak, hogy miért halad éppen a lakásával ellentétes irányban. Nem akart, nem is tudott volna most Albertinával találkozni. A legokosabb az lesz, hogy megvacsorázik valahol házon kívül, aztán megnézi azt a két beteget az osztályán és nem megy addig haza – haza! – amíg bizonyosra nem veheti, hogy Albertina már elaludt.

Bement az egyik előkelő, csendes kávéházba a Városház közelében; hazatelefonált, hogy ne várják vacsorára és gyorsan letette a kagylót, nehogy Albertinának ideje legyen a telefónhoz jönni; aztán leült az egyik ablak mellé és behúzta a függönyt. Az egyik távolabbeső sarokban éppen most ült le egy úr, sötét felöltőben és egyébként is hétköznapiasan öltözve. Fridolin úgy emlékezett, hogy ezt az arcot ma már látta valahol. Ez természetesen puszta véletlen is lehetett. Kezébe vett egy estilapot és éppen úgy, mint ahogy tegnap éjszaka egy másik kávéházban, elolvasott itt is, ott is egy-két sort: tudósítások a politika eseményeiről, színház, művészet, irodalom és mindenféle fajta kisebb-nagyobb baleset. Egy színház leégett Amerikának valamelyik városában, amelynek eddig még a nevét sem hallotta. Korand Péter kéményseprőmester kiugrott az ablakon. Fridolin különösnek találta, hogy kéményseprők is öngyilkosok lehetnek és önkénytelenül eltünődött, vajjon ez az ember rendesen megmosakodott-e előbb, vagy úgy ahogy volt, kormosan ugrott a semmibe. A Belváros egyik előkelő hoteljában ma reggel megmérgezte magát egy nő, egy feltünően szép hölgy, aki D. bárónő néven csak néhány napja szállott meg a hotelben. Fridolint azonnal valami különös sejtés fogta meg. A hölgy reggel négy órakor jött haza két úr kiséretében, akik a kapunál elbúcsúztak tőle. Négy órakor. Éppen abban az órában, amikor Fridolin is hazaért. És – olvasta tovább – délben súlyos mérgezés tünetei közt, eszméletlenül találták ágyában… Feltünően szép fiatal hölgy… Nos, van még más feltünően szép fiatal hölgy is… Semmi oka sem volt feltételezni, hogy D. bárónő, helyesebben a hölgy, aki D. bárónő néven lakott a szállodában, és egy bizonyos másik hölgy egy és ugyanaz a személy volna. És mégis – a szíve hevesen dobogott és az ujságlap remegett a kezében. Az egyik előkelő belvárosi szállodában… melyikben? – Miért ilyen titokzatos a hir…? Miért ilyen diszkrét?…

Letette az ujságot és észrevette, hogy ugyanakkor az az úr abban a távoli sarokban egy nagy illusztrált lap mögé dugta az arcát. Fridolin is rögtön újra kezébe vette az ujságot és abban a pillanatban biztosan tudta, hogy D. bárónő senki más nem lehet, mint a ma éjszakai asszony… Egyik előkelő belvárosi szállodában… Nem volt olyan sok, amely egy D. bárónő szempontjából tekintetbe jöhetett… És most lesz, ami lesz, – ezt a nyomot követnie kell. Odahívta a pincért, fizetett és ment. Az ajtóban mégegyszer megfordult, hogy a sarokban ülő gyanus férfit megnézze. Az azonban már akkorra csodálatosképpen eltűnt…

Súlyos mérgezés… De még életben van… Abban a pillanatban, amikor rátaláltak, még élt. És végül is semmi oka sem volt azt hinni, hogy menthetetlen. Mindenesetre azonban – élve vagy halva – meg fogja találni. És látni is fogja, minden körülmények közt, akár életben van, akár meghalt. Látni fogja; nincs ember a földön, aki meggátolhatná, hogy lássa azt az asszonyt, aki miatta, nem: aki helyette halt meg. Ha tényleg ez az a nő, akkor ő, egyedül ő az oka a halálának. De persze, hogy ez az a nő. Reggel négykor jött haza két úr kíséretében! Valószínűleg ugyanez a két úr volt az, akik néhány órával később Nachtigallt a vasúthoz vitték. Ezeknek az uraknak sem lehetett valami nagyon tiszta a lelkiismeretük…

Ott állott a Városház előtti széles, nagy téren és figyelmesen körülnézett minden irányba. Mindössze néhány embert látott, de a kávéházbeli gyanus úr nem volt közöttük. És különben is – ezek az urak féltek; most ő volt fölül.

Fridolin tovább sietett, a Ringen kocsiba ült, először a Bristolhoz hajtatott és – mintha erre joga vagy megbízása lett volna – megkérdezte a portást, hogy D. bárónő, aki ma reggel tudvalévőleg megmérgezte magát, ebben a szállodában lakott-e. A portás egyáltalán nem csodálkozott el a kérdésen, talán valami rendőrségi embernek, vagy más valamilyen hivatalos közegnek nézte Fridolint, mindenesetre azonban igen udvariasan fölvilágosította, hogy a sajnálatos eset nem náluk, hanem az Erzherzog Karlban történt…

Fridolin azonnal tovább hajtatott a megjelölt szállodához és ott azt az értesítést kapta, hogy D. bárónőt rögtön azután, hogy rátaláltak, elszállították a Városi Kórházba. Fridolin érdeklődött, milyen körülmények között történt az öngyilkossági kísérlet fölfedezése. Mi volt az oka annak, hogy már délben utánanéztek egy hölgynek, aki csak reggel négy órakor jött haza? Nos, egész egyszerű volt a dolog: két úr (tehát megint két úr!) érdeklődött délelőtt tizenegy órakor a bárónő után. Miután a hölgy ismételt telefónhívásra sem jelentkezett, a szobalány bekopogott az ajtaján; amikor látták, hogy senki sem mozdult és az ajtó belülről el van reteszelve, nem maradt más tennivaló, minthogy betörjék az ajtót és akkor ott találták a bárónőt eszméletlenül az ágyban. Rögtön értesítették a mentőket és a rendőrséget.

– És a két úr? – kérdezte élesen Fridolin és úgy tünt magának, mint valami detektív.

– Nos, a két úr, – ez mindenesetre meggondolandó körülmény volt, – a két úr közben nyomtalanul eltünt. Egyébként pedig kizárt dolog, hogy Dubieski bárónőről volna szó, bár a hölgy ezen a néven jelentette be magát a szállóban. Most szállott meg először a hotelben és ilyen nevű család, legalább is nemesi család, egyáltalában nincsen.

Fridolin megköszönte a felvilágosítást és elsietett, mert az egyik közeledő hoteligazgató kellemetlen kiváncsisággal nézegette; megint beszállott a kocsiba és elhajtatott a kórházba. Néhány perc mulva a betegfelvételi irodában megtudta, hogy az állítólagos Dubieski bárónőt a második számú belső klinikán helyezték el, de délután ötkor, minden orvosi fáradozás dacára – anélkül, hogy eszméletét visszanyerte volna – meghalt.

Fridolin mély lélekzetet vett, ő legalább úgy gondolta; valójában azonban nehéz sóhajtás volt az, ami fölszakadt belőle. Az ügyeletes tisztviselő némi csodálkozással nézett rá. Fridolin azonban gyorsan összeszedte magát, udvariasan elköszönt és a következő percben már künn is volt. A kórház kertje csaknem teljesen kihalt volt. Az egyik közeli sétányon éppen most ment át egy lámpa alatt egy ápolónő, kékcsíkos zubbonyban és fehér bóbitával. – Halott, – mondta Fridolin maga elé meredve. Ha csakugyan ő az. De hátha mégsem ő? Hátha még él; hogyan találja meg akkor?

Hogy az ismeretlen nő holtteste ebben a pillanatban hol van, az nem volt kérdéses. Minthogy csak néhány órája halt meg, mindenesetre itt volt még a hullakamrában, alig néhány száz lépésnyire innen. Neki mint orvosnak nem lehetett nehéz bejutni még ebben a késő esti órákban sem. De – mi keresnivalója volt ott? Hiszen csak a testét ismerte, sohasem látta az arcát, csak halvány körvonalait azalatt a pillanat alatt, amikor ma éjszaka elhagyta a tánctermet, vagy helyesebben, amikor kikergették onnan. Hogy eddig nem jutott eszébe ez a körülmény, annak az volt az oka, hogy az elmult órák alatt, amióta elolvasta azt az ujsághírt, az öngyilkos nő ismeretlen arcát mindig mint Albertina arcát képzelte el, sőt, most borzadva ébredt a tudatára, hogy felesége az egész idő alatt a keresett nő képében lebegett előtte.

És mégegyszer föltette magában azt a kérdést, hogy mi tennivalója van tulajdonképen a hullakamrában? Hiszen ha életben találta volna, akár ma, akár holnap, akár évek mulva, bármikor, bárhol és bármilyen környezetben, feltétlenül ráismert volna a járásáról, a fejtartásáról és főleg – úgy hitte – a hangjáról. Most azonban csak a testét fogja látni, egy halott nő testét, és az arcát, amelyből csak a szemeit ismerte, – a szemeit, amelyek most már élettelenek. Igen – csak ezeket a szemeket ismerte, meg a haját, amely abban a végső pillanatban, amikor őt kikergették a teremből, kibomlott és elfödte a meztelen testét. Elegendő ennyi ahoz, hogy csalhatatlanul megállapítsa, ő az, vagy sem?

És lassú, vontatott léptekkel megindult a pathológiai bonctani intézet jólismert udvara felé. Az ajtó nyitva volt, úgy hogy nem is kellett csöngetnie. A kőpadló visszhangzott a lába alatt, miközben áthaladt a gyéren megvilágított folyosón. Fridolint körülvette a vegyszereknek az a megszokott és szinte jóleső illata, amely elfojtotta az épületbe beitatódott nehéz szagot. Bekopogott a csontkamra ajtaján, mert azt remélte, hogy valamelyik segédorvost még munkában találja. – Tessék, – mondta nyersen egy hang és Fridolin belépett a magas és szinte ünnepélyesen kivilágított terembe, amelynek közepén, – mint Fridolin várta – régi iskolatársa, Adler doktor intézeti asszisztens éppen felnézett a mikroszkópból és felkelt a helyéről.

– Ó, kedves kollégám, – üdvözölte Adler doktor kissé kedvetlenül és főleg csodálkozva, – minek köszönhetem a szerencsét ebben a szokatlan időben?

– Bocsáss meg, hogy zavarlak, – mondta Fridolin. – Látom javában benne vagy a munkában.

– Mindenesetre, – válaszolta Adler azon az éles hangon, amely még diákkori maradvány volt nála. Majd valamivel könnyebben hozzátette: – Mi mást csinálhatna az ember éjnek idején ezekben a szent csarnokokban? Te azonban természetesen legkevésbé sem zavarsz. Miben állhatok szolgálatodra?

Majd mikor Fridolin nem felelt mingyárt, így szólt: – Az Addison-hulla, amelyet ma átküldtetek hozzánk, még tisztán és érintetlenül fekszik itt. Holnap reggel nyolc harminckor boncoljuk.

Fridolin tagadó kézlegyintésére így válaszolt: – Vagy úgy: a pleuratumor-eset! Nos, a histológiai vizsgálat kétségtelenül sarkomát igazolt. Igy hát nem kell szemrehányást tennetek magatoknak.

Fridolin a fejét rázta.

– Nem hivatalos ügyről van szó.

– Annál jobb, – mondta Adler, – már azt hittem, a rossz lelkiismeret kerget ide éjnek idején.

– A rossz lelkiismerethez, vagy legalább is a lelkiismerethez már inkább köze van a dolognak, – válaszolta Fridolin.

– Óh!

– Röviden arról van szó, – igyekezett elfogulatlan hangon beszélni, – hogy szeretnék felvilágosítást kapni egy nőről, aki ma este a második számú klinikán morfiummérgezésben halt meg és aki most bizonyára itt fekszik. Bizonyos Dubieski bárónő. – Majd valamivel gyorsabban folytatta: – Nekem ugyanis az a gyanum, hogy ez az állítólagos Dubieski bárónő azonos valakivel, akit évekkel ezelőtt úgy felületesen ismertem. Most érdekelne megtudni, hogy a feltevésem helyes volt-e?

– Suicidium? – kérdezte Adler.

Fridolin bólintott a fejével.

– Igen, öngyilkosság, – fordította le a latin kifejezést, mintha ezzel is hangsúlyozni akarta volna az ügy privát jellegét.

Adler nevetve rámutatott ujjával Fridolinra.

– Boldogtalan szerelem nagyságod iránt?

Fridolin kissé bosszúsan tiltakozott:

– Dubieski bárónő öngyilkosságának semmi köze az én személyemhez.

– Kérlek, kérlek, nem akarok indiszkrét lenni. Mingyárt meggyőződhetünk róla, hogy itt van-e. Tudtommal ma este nem jött semmiféle megkeresés a törvényszéki orvostani intézettől. Tehát mindenesetre itt lesz…

Bírósági vizsgálat, villant át Fridolin agyán. Ez is megtörténhetik. Ki áll jót érte, hogy a nő öngyilkossága valóban önkéntes elhatározásból fakadt-e? Ismét eszébe jutott az a két úr, akik oly hirtelen tüntek el a szállodából, miután az öngyilkossági kísérletről értesültek. Ebből az esetből még szenzációs bűnügy fejlődhetett. Az is meglehet, hogy őt magát, Fridolint, is beidézik tanuként, sőt nem tudta, nem volna-e kötelessége már előbb önként jelentkezni tanuvallomásra a bíróságnál?

Átment a folyosón Adler doktor után a szemközt levő ajtóig, amely félig nyitva állott. A kopár, magas termet szegényen világította meg egy kétágú gázlámpa két szabadon lobogó, de kissé lecsavart lángja. A tizenkét-tizennégy hullaasztal közül csak néhány volt elfoglalva. Egy-két test egészen meztelen volt, a többi vászontakaróval volt lefödve. Fridolin odament az első asztalhoz, mingyárt az ajtó mellett, és óvatosan félrehúzta a takarót a hulla fejéről. Adler doktor villamos zseblámpájának fénye éles világítással tűzött oda. Fridolin sárga, szürkeszakállas férfiarcot látott maga előtt és rögtön be is takarta a lepellel. A következő asztalon egy sovány fiú meztelen teste feküdt. Adler doktor pedig odaszólt a legközelebbi asztal mellől:

– Egy hatvan és hetven év közötti nő, valószínűleg ez sem lesz az. Fridolin azonban, mintha valami vonzotta volna, a terem végébe ment, ahonnan egy asszonyi test világított fakó fénnyel feléje.

A fej oldalt billent; a hosszú fekete hajfonatok csaknem a földig értek. Fridolin önkénytelenül kinyujtotta a kezét, hogy a fejet helyére tolja, de hirtelen visszahökkent valami borzongással, amelyet pedig mint orvos egyébként nem ismert. Adler doktor is odaért és hátrafelé mutatva így szólt:

– Azok közül egyik sem lehet… ez volna az?

És villamos lámpájával megvilágította a nő fejét, amelyet Fridolin – borzongását leküzdve – éppen kétkézre fogott és kissé fölemelt. Félig lehunyt szemhéjakkal egy fehér arc meredt rá. Az alsó állkapocs lazán lógott le, és a keskeny, felhúzott felső ajak mögött látni lehetett a kékes foghúst és a fogak fehér sövényét. Nem lehetett megállapítani, hogy az arc valaha, talán még tegnap, szép volt-e: most teljesen semmitmondó, üres, halott arc volt. Éppen úgy lehetett egy tizennyolc éves, mint egy harmincnyolc éves nő arca.

– Ő az? – kérdezte Adler doktor.

Fridolin önkénytelenül lejjebb hajolt, mintha átható pillantással feleletet tudna kicsikarni a megmerevedett vonásokból. És ugyanakkor biztosan érezte, hogy ha ez valóban az ő arca, ha ezek valóban az ő szemei, ha ezek ugyanazok a szemek, amelyek tegnap még az élet forró tüzével kapcsolódtak az övébe, akkor sem lehet benne sohasem bizonyos, nem tudhatja – és nem is akarja tudni biztosan. A fejet gyöngéden visszahelyezte az asztallapra és a villanylámpa fényét követve végigjártatta tekintetét a halott testen. Az ő teste volt vajjon? – az a csodálatos, virágzó test, amely után tegnap olyan kínlódva vágyakozott? Látta a sárgás, ráncos nyakat, látta a két kicsiny, lányos, de kissé már petyhüdt keblet, amelyek között, mintha a kezdődő enyészet jelzése volna, a kékes bőr alatt borzalmas pontossággal rajzolódott ki a mellcsont, látta a fakóbarna alsótest ívelését, látta a szépformájú combokat, a gyengén kifelé hajló térdet, a sincsontok éles vonalát és a karcsú lábakat, a befelé zsugorodott ujjakkal. Mindez egyik a másik után bukott a homályba, mert a villanylámpa fénycsóvája gyorsan tette meg az utat visszafelé, míg végül könnyű reszketéssel ismét megpihent a halvány arcon. Fridolin, mintha valami rejtélyes hatalom hajtaná, mindkét kezével megsimogatta a halott nő homlokát, az arcát, a vállát, a karját, aztán mintegy szerelmeskedve összekulcsolta ujjait a halottéval; ezek az ujjak merevek voltak, de mégis úgy tünt neki, mintha megmozdulnának, hogy az övéhez símuljanak; az volt az érzése, mintha a félig lezárt szemhéjak alól valami távoli, színtelen pillantás keresné az övét és mintha mágikus vonzás húzná, lejjebb hajolt hozzá.

– Ejnye, mit csinálsz itt? – suttogta mögötte a doktor.

Fridolin lassanként magához tért. Kifejtette ujjait a halott ujjai közül, megfogta keskeny csuklóját és gondosan, bizonyos pedantériával odafektette a jéghideg kart a törzs mellé. Az volt az érzése, mintha ez a nő most, éppen ebben a pillanatban halt volna meg. Aztán elfordult, megindult az ajtó felé és a visszhangos folyosón keresztül visszatért a munkaterembe, ahonnan az imént eljöttek. Adler doktor hallgatagon ment mögötte és bezárta utánuk az ajtót.

Fridolin a mosdóhoz lépett.

– Engedd meg – mondta és gondosan megmosta a kezét lysollal és szappannal. Úgy látszott, Adler doktor minden további szó nélkül folytatni akarja félbenhagyott munkáját. Újra bekapcsolta a megfelelő világítószerkezetet, megforgatta a mikrométercsavart és belepillantott a mikroszkópba. Már újra fülig belemerült a munkájába, amikor Fridolin odajött hozzá, hogy elbúcsúzzék.

– Nem akarod megnézni mégis ezt a preparátumot? – kérdezte.

– Minek? – kérdezte Fridolin szórakozottan.

– Nos, csak a lelkiismereted megnyugtatására – válaszolta Adler doktor, mintha erővel dokumentálni akarta volna, hogy Fridolin látogatásának mégis csak orvosi és tudományos célja van.

– Kiismered magad benne? – kérdezte, miközben Fridolin belenézett a mikroszkópba. – Ez ugyanis még elég újszerű színezési módszer.

Fridolin bólintott, anélkül, hogy szemét levette volna az üvegről.

– Csaknem ideális – jegyezte meg –, mondhatom, valóban tökéletes színkép.

És kérdezősködött az új technikai eljárás különböző részleteiről.

Adler doktor megadta a kívánt felvilágosításokat és Fridolin kijelentette, hogy ennek az új módszernek előreláthatólag jó hasznát fogja venni közeljövőre tervbe vett munkájánál. Engedélyt kért rá, hogy holnap vagy holnapután megint eljöhessen további felvilágosításokért.

– Mindig szívesen állok rendelkezésedre – mondta Adler doktor, aztán kikísérte Fridolint a visszhangos kőfolyosón át a kapuhoz, amelyet saját kulcsával nyitott ki, mert időközben már becsukták.

– Te még maradsz? – kérdezte Fridolin.

– Természetesen – válaszolta Adler doktor –, hiszen ezek a legtermékenyebb órák – úgy éjféltől hajnalig. Akkor legalább nem nagyon zavarják az embert.

– Na, nem mondhatnám – mondta Fridolin kissé bűnbánó mosollyal.

Adler doktor megnyugtatólag átkarolta Fridolint, aztán némi tartózkodással megkérdezte:

– Tehát – ő volt az?

Fridolin egy pillanatig habozott, majd szótlanul igent intett a fejével; szinte nem is tudta, hogy bólintása könnyen felületes hazugság is lehetett. Mert lehet, hogy az az asszony, aki itt benn fekszik a hullakamrában, ugyanaz, akit huszonnégy órával ezelőtt Nachtigall vad játékának hangjai mellett mezítelenül zárt karjaiba, de épúgy lehetett ez a halott valaki más, valami ismeretlen, teljesen idegen nő, akit soha nem látott ezelőtt; csak azt tudta: ha életben van is még az az asszony, akit keresett, aki után vágyakozott, akit egy óráig talán szeretett is, – aki itt feküdt a boltíves csarnokban, a gázlámpák pislákoló fényében, mint árny az árnyak között, sötéten, céltalanul és kiterítve –, neki nem jelentett, nem jelenthetett többé mást, mint az elmult éjszaka enyészetnek induló, sápadt hulláját.

7.

Hazafelé sietett a sötét és kihalt uccákon keresztül és néhány perc mulva, miután rendelőjében levetkőzött – épúgy, mint huszonnégy órával ezelőtt –, amilyen halkan csak tudott, beosont a közös hálószobába.

Hallotta Albertina egyenletes, nyugodt lélekzetvételét és látta fejének körvonalait a puha párnán. A gyöngédségnek, sőt az alázatnak olyan erős érzése töltötte el a lelkét, amilyenre gondolni sem mert volna. Elhatározta, hogy minél előbb, talán már reggel, elmeséli neki az elmult éjszaka történetét, de úgy, mintha minden, amit átélt, csak álom lett volna – és aztán, ha az asszony már átérezte és fölfogta kalandjainak egész jelentéktelenségét, csak akkor fogja bevallani neki, hogy mindez valóság volt. Valóság? – tünődött magában –, és ebben a pillanatban Albertina arcához közel, a másik párnán, az ő saját párnáján megpillantott valami sötét, körülhatárolt dolgot, amely mintha egy emberi arc árnyéka lett volna. Egy pillanatra megállott a szívverése, de a következő másodpercben már rájött, mi az; odakapott a párnához és kezébe vette az álarcot, amelyet az előző éjjel viselt és amely ma reggel, amikor a holmit összecsomagolta, figyelmét elkerülve kicsúszhatott a csomagból és a szobalány, vagy maga Albertina megtalálhatta. Így azután nem is volt kétsége afelől, hogy Albertina e lelet alapján már sok mindent sejthetett, sőt valószínűleg sokkal többet és sokkal rosszabbat, mint ami valójában történt. Az a mód azonban, ahogy ezt értésére adta, az az ötlete, hogy a fekete álarcot maga mellé tette a párnára, mintha az a férje rejtélyessé vált arcát jelentené; ez a tréfás, szinte kötekedő mód, amelyben egyúttal szelíd figyelmeztetés és megbocsátásra kész hajlandóság is rejlett, azt a biztos reményt keltette Fridolinban, hogy az asszony – talán a saját álmára visszaemlékezve – nem fogja nagyon a szívére venni, bármi is történt. Fridolint azonban most már végleg elhagyta az ereje, az álarc kicsúszott a kezéből és a földre hullott, ő pedig váratlanul hangosan és kínlódva felzokogott, aztán lerogyott az ágy mellé és halkan belesírt a párnába.

Néhány perc telt el így; aztán érezte, hogy egy puha kéz símogatja a haját. Ekkor fölemelte a fejét és lelke legmélyéből mondta:

– Mindent el fogok neked mondani.

Albertina előbb gyöngéd tiltakozást intett; de Fridolin megfogta a kezét, ott tartotta a magáéban, aztán kérdő és egyben könyörgő pillantást vetett rá; Albertina erre bólintott, ő pedig elkezdte a vallomást.

A reggeli szürkület már keresztülderengett a lefüggönyözött ablakon, mire Fridolin elbeszélése végére ért. Albertina egyetlen egyszer sem szakította félbe holmi kíváncsiskodó vagy türelmetlen kérdéssel. Úgy is érezte, hogy a férfi semmit sem hallgat el előtte. Nyugodtan feküdt, karjait a nyaka alá kulcsolva, és sokáig nem szólalt meg még azután, hogy Fridolin elhallgatott. Végre is a férfi, amint ott feküdt mellette, föléje hajolt, nézte a mozdulatlan arcát és nagy kék szemeit, amelyekben már a hajnal fénye csillogott, és félő reménykedéssel megkérdezte:

– Mit tegyünk most, Albertina?

Az asszony rámosolygott és csak rövid hallgatás után felelte:

– Azt hiszem, legyünk hálásak a sorsnak, hogy épen kerültünk ki minden kalandból, – abból is, ami valóban megtörtént, abból is, amit csak álmodtunk.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte a férfi.

– Olyan biztos, amilyen biztosan hiszem, hogy egy éjszaka, sőt egy egész emberélet valamennyi eseménye együtt sem jelenti a teljes, igazi, benső valóságot.

– És egyetlen álom sem pusztán csak álom – sóhajtotta a férfi.

Albertina mind a két kezével megfogta a férje fejét és gyöngéden odavonta a keblére.

– Most azonban – mondta –, nagyon hosszú időre – felébredtünk.

– Örökre – akarta mondani a férfi, de mielőtt még a szót kimondhatta volna, Albertina lezárta ujjával az ajkát és szinte magában suttogva ezt mondta:

– Sohase kísértsük a jövőt.

Így feküdtek mind a ketten, szótlanul, félálomban, de álmok nélkül, nagyon-nagyon közel egymáshoz, amíg – mint minden reggel – hét órakor kopogtattak az ajtón, az ucca megszokott zaja behatolt a szobába, diadalmas napsugár tört be a függönyrésen, derűs gyermekkacaj csendült föl mellettük – és újra kezdődött az élet.

A REGÉNY MESTEREI

sorozatnak az a célja, hogy egyrészt szórakoztassa az életharcban elfáradt, üdülést kereső olvasót, másrészt megteremtse a hidat közte és a legujabb európai szellemi áramlatok között.

A klasszikus, régi irodalom utvesztőjében rábizhatjuk magunkat az irodalomtörténet vezetésére. Az élő irodalom örökkön változó uj utakat, uj igazságokat kereső tömegében csak egy ilyen, válogatott könyvsorozat segitségével találhatja meg az olvasó a maradandó értéket.

Kevés kora van a világtörténelemnek, amelynek irodalmi termése dusabb volna, mint a XX. századé. Technikai és lelki átalakulások problémái nyugtalanitanak minden embert és utmutatást, segitséget csakis az igazán jó könyvek nyujtanak.

A Regény Mesterei sorozat a jó könyvek ilyen elitcsapata. Kitünő tartalommal, tetszetős egyenruhában a kultura harcosainak legderekabb katonáit mutatja be az olvasónak. A sorozat kötetei kb. 100.000 példányban forognak közkézen és minden olvasó számára hozzáférhetővé teszik a mai világirodalom legbecsesebb alkotásait.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

KELLERMANN
SCHELLENBERG TESTVÉREK

Fordította: Peterdi István.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 50.000
egész vászonkötésben K 75.000

A mai zilált életben minden ember más létformák után vágyakozik. Kellermann regénye testet ad e titkos sóvárgásnak, mert a két ellentétes jellemü Schellenberg-fiu történetében két különböző sorsot él át az olvasó. Schellenberg Vencel sorsa azokat fogja érdekelni, akik nagyvilági élet után vágyakoznak és érzéki örömökben keresik az orvosságot az élet céltalanságának az érzése ellen. Az álmaik müvészi kiélését kereső olvasók másik tipusa a másik fiu, Schellenberg Mihály. Benne találják meg a magas célokra törő, ernyedetlenül dolgozó idealistát és utópistát. Aki finomlelkü, graciózus, egyszerü, igaz, szerető nőről álmodik, az kövesse a regényben Florián Zsenni életét. Aki pedig ékszertestü, sátán-tüzü, démoni nőre vágyakozik, olyanra, aki mohó, életsóvár, érzéki, de hideg, kegyetlen, férfipusztitó is: itt találkozik vele Raucheisen Eszter alakjában.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

WASSERMANN
LAUDIN ÉS CSALÁDJA

Fordította: Peterdi István.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 50.000
egész vászonkötésben K 75.000

Laudin válóperekkel foglalkozó zseniális ügyvéd, akinek tapasztalatai feltárják a modern házasság rettenetes titkos sebeit. Ezernyi érdekfeszitő példán mutatja be, hogy a mai házasélet milyen tarthatatlan és mennyi szörnyü szenvedéssel jár. Kegyetlen hüséggel festi le a nagyvárosi férj és a nagyvárosi feleség összes tipusait. De a regény befejezése sejteti, miként lehetne a házasság megkövesedett intézményének boldogságot és üdvösséget hozó uj tartalmat adni.

A nagy ügyvéd maga is kisértésbe esik és egy szinésznőnek, egy romlott, de hallatlanul izgató modern szirénnek a hálójába kerül. De Laudin felesége olyan asszony, aki ösztönös lelki nemességétől vezettetve meg tudja menteni a férjét magának és önmagának.

Wassermannt, ezt a mély problémákkal foglalkozó, elit-lelkekhez beszélő finom német irót eddig még nem ismerték nálunk érdemeihez képest eléggé és büszkék vagyunk rá, hogy Wassermannt közelebb hoztuk a magyar közönséghez.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

H. G. WELLS
TONO BUNGAY

Forditotta: Rényi Arthur.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 85.000
egész vászonkötésben K 107.500

Méltóbb névvel alig indulhatott volna meg hóditó utjára a Regény Mesterei, mint H. G. Wells nevével, aki müveiben az igazi nagy iró minden kvalitásait egyesiti, teremtő fantáziát, mély filozófiát, csalhatatlan megfigyelőképességet, meleg kedélyt és igaz emberszeretetet. Azon kevesek közé tartozik, akik már életükben halhatatlanná váltak. Sok-sok millió tagból álló lelkes olvasó-serege körében minden müve közt talán a Tono-Bungay a legkedveltebb. Sokan meghatottsággal, szeretettel, rajongással olvassák és kezükbe veszik ujra meg ujra.

Egy hirtelen meggazdagodott és ép olyan gyorsan tönkrement kalandor története. Széditő reklámmal elhiteti, hogy a Tono-Bungay nevü értéktelen kotyvalék erőt és egészséget ad. Óriási vagyont szerez vele, gyárak, trösztök, paloták ura lesz, mig végre a hazugságra alapitott humbugpirámis összedül, mint egy kártyavár.

A társadalom keresztmetszete ez a könyv és az egész kommerciális civilizáció fényképe. Igazi mestermü, páratlan korrajz, mély homoru, derüs olvasmány.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

H. G. WELLS
AZ ISTENEK ELEDELE

Forditotta: Rényi Arthur.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 50.000
egész vászonkötésben K 72.500

H. G. Wells széles irodalmi munkásságának két szárnya van. Vannak meleg szerelmi és társadalmi regényei, mint a Tono-Bungay és vannak fantasztikus regényei, amelyeknek eredetisége és ötletessége bámulatos. Egy ilyen Wells-regényt mutatunk be a Regény Mesterei ezen kötetében.

Két tudós feltalál egy szert, amely az élőlények növekedését megsokszorozza. Tizenkétméteres emberek keletkeznek és ennek az uj, óriási fajnak a terjedése konfliktusokat idéz fel. Az eddigi kis emberek rossz szemmel nézik az óriások térfoglalását. Az óriások kis csapata megerősitett várban védekezik a kis emberek tulereje ellen. Az istenek eledelének első harcosai közül sokan elesnek az ádáz küzdelemben, de a nagyság végső győzelmét semmi sem akadályozhatja meg, mert a növekedés és a fejlődés az élet törvénye.

Wells mesteri kézzel rajzolja az elképzelt lehetőségek következményeit. A regény lebilincselő, müvészi részletei közül kiemelkedik az első óriás emberpár szerelmének poétikus elbeszélése.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

H. G. WELLS
ANNA VERONIKA

Forditotta: Esty Jánosné.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 60.000
egész vászonkötésben K 85.000

Az öntudatra ébredt, dolgozni akaró nő szabadságharca ez a könyv. Anna Veronika szárnyaló fantáziáját, boldogság utáni vágyát elnyeléssel fenyegeti a kispolgári társadalom maradisága. Keserü csalódásokon, keserves munkán, börtönön keresztül vezet a megismerés utja. De a lány végül is eléri célját, a szenvedések tüzében megtisztult, lehiggadt igazi asszonyi boldogságot. A maradi angol középosztály megbolygatott darázsfészek módjára zudul a kristályos levegőjü, uj hegycsucsokat kereső szökevénye után. Szörnyüködő rokonok, álszenteskedő ismerősök, hideg, számitó férfiak próbálják visszarántani a mozdulatlanságba. A leány menekülése közben megtalálja az igazi férfi karját és az átsegiti, kimenti őt szorongatott helyzetéből. Laboratóriumi munkák leirása, a suffragette-mozgalom története és még sok más érdekes mozgalmasság hü képe szinesiti a mindvégig lélekzetfojtón izgalmas regény menetét.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

MAURIAC
A SZERELEM SIVATAGJA

Forditotta: Kosztolányi Dezső.

A szines boritéklapot Fiora Margit rajzolta.

Ára füzve K 37.500
egész vászonkötésben K 60.000

Apa és fiu ugyanazt a nőt szeretik és e boldogtalan szerelemben feltárul két nemzedék küzködő élete, amint egymással párhuzamosan keresik hitetlen és reménytelen korunkból a kivezető utat.

Mauriac egy züllöttségében is nemes női lelket fest meg, amely önfeláldozásban és lemondásban keresi az igazságot. Cross Mária igy hozza össze az apát és a fiut örökkévaló szerelemben, csodálatos háromságban.

Mauriac vonzódik a misztikumhoz, itt is a hit szines fényei és sejtelmes félhomálya kisért. Lélektani regény, de száraz dogmák nélkül való. Inkább a lélek regénye, amelynek utolsó szava: a szeretet.

A magyar forditáson meglátszik a rokonlelkü irótársnak, Kosztolányi Dezsőnek odaadó elmélyedése és páratlan stilusérzéke.

A regény megnyerte a Francia Akadémia 1926. évi nagydiját.

PANTHEON IRODALMI INTÉZET R.-T.

Budapest, V., Vilmos császár ut 28. Telefon 134–99.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ÁLMOK ÉJSZAKÁJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ÁLMOK ÉJSZAKÁJA

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- A REGÉNY MESTEREI

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE