Vanhojen neitien talo
Date: 2025-09-21T00:00:00+00:00
Keywords: Swedish fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Vanhojen neitien talo

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Vanhojen neitien talo

Kertomus pyhimyksistä ja sankareista

Author: Sven Lidman

Translator: Lempi Ahla

Release date: September 21, 2025 [eBook #76909]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY, 1928

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHOJEN NEITIEN TALO ***

language: Finnish

VANHOJEN NEITIEN TALO

Kertomus pyhimyksistä ja sankareista

Kirj.

SVEN LIDMAN

Tekijän luvin suomensi

Lempi Ahla

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1928.

Ellei totuutta tee,
on se olematon.
Frederick W. Robertson.

Henrietta von Rosensteinin, o.s. Cederström,
Ebba Lidmannin, o.s. Annerstedt,
Ebba De Geerin, o.s. Lidman,
Louise Annerstedtin ja
Hermaine Edelfeltin

Ylväitten ja urhokasten perintätapojen
Hiljaisten ja uskollisten vaalijoin
Muistolle
Omistaa jälkeläinen ja sukulainen
Kiitollisessa rakkaudessa
Omasta arvottomuudestaan tietoisena
Tämän mitättömän lahjan.

SISÄLLYS:

Maailma maailmassa:
Vanha talo.

Neljä luonnetta:
Pistooli.
Pikku Emman tarina.
Eurydike Berg.
Rouva oikeusneuvoksetar.

Sekasorron maailmassa:
Belsasarin pidot.
Eurydike on huolissaan ja rukoilee.
Siivekäs perho Hagassa liitää.
Henget puhuvat.
Herra, en päästä sinua…
Inhimillistä, liian inhimillistä.
Hävityksen merkeissä.

Kirkastuksen vuorella:
Pyhimyksiä ja sankareita

MAAILMA MAAILMASSA

On ääretön vaara kaikessa tutkimuksessa, joka kokonaan perustuu tiedonhaluun. Kun ihminen antaa selvän ja harjaantuneen järjen käydä käsiksi erilaisiin kysymyksiin aikomattakaan antaa saamiensa vastausten vaikuttaa vaellukseensa, älköön hän ihmetelkö, jos hän elämän kuluessa eteenpäin tuntee autiuden tunnetta, jos hän tuntee olemassaolon taakaksi ja kaikki näyttää epävarmalla. Se laki, joka häntä sitoo, on yhtä hänen inhimillisen luontonsa kanssa: sillä totuus koskee pikemmin sydäntä kuin järkeä. Ellei totuutta tee, on se olematon — yhtä varjomaisen olematon ja yhtä unenkaltaisen käsittämätön kuin se oli Pilatukselle.

* * * * *

Turhaan ihminen, joka ei milloinkaan ole rakastanut ketään yksityistä vertaistaan, odottaa haudan partaalla voivansa rakastaa koko ihmiskuntaa; kaiken täytyy tapahtua askel askelelta. Rakkaus on tottumus, joka hankitaan. Jumala on antanut meille rakkauden omaisiin ja ystäviin, rakkauden isään ja äitiin, veljeen, sisareen, ystäviin, valmistaakseen meitä vähitellen Jumalan rakkauteen; jos yksikin perustuskivi on epävarmasti laskettu, uhkaa päällysrakennus aina sortua.

Siteet läheisimpiimme ovat rakkauden aakkoset.

Frederick W. Robertson.

VANHA TALO.

Jo kadulta katsoenkin oli vanhan talon olemuksessa jotakin, joka sai ohikulkijan katseen kahlehdituksi, jollei hänellä ollut liian kiire tai jolleivät hänen silmänsä olleet liian täynnä kangastelevan päämäärän unikuvia.

Talo oli kolmikerroksinen; sen ikkunat olivat neliskulmaiset; se seisoi kahden kahdeksankymmenen luvun talon väliin puristuneena ja oli samalla ränstynyt, halveksittu ja ylhäinen — se muistutti hiukan vanhaa herrasmiestä, jonka liikeasiat ovat hiukan sekavia, vieläpä epäilyttäviä, mutta jonka olemuksessa on pohjimmalla sitä perittyä ja hillittyä ylhäisyyttä, mikä suo hänen kuluneen yksilöparkansa tuntea salaista ylemmyyttä ja vapautumista sekä panttilainaston »juutalaiseen», nurkkauksen »maustekaupustelijaan» että kaikkiin muihinkin yhteiskunnalle hyödyllisiin saarnamiehiin nähden.

Ja kadun muissakin taloissa, sekä tässä että naapurikortteleissa, oli kaikissa kahdeksankymmenluvun muoto ja koristelut, ja ne käänsivät kadun melua kohti nousukasmaiset ja mauttomat julkisivunsa, kaikki sen ylpeän tietoisuuden läpitunkemina, että kuuluvat edistystäharrastavaan, terveeseen ja voittoisaan nykyaikaan. Vanha talo lianvihreine, tahraisine koristejulkisivuineen ja vanhanaikaisine, neliskulmaisine ja pienine ikkunoineen, kuului ratkaisevasti ja auttamattomasti menneisyyteen, elinkelvottomuuteen, siihen, joka oli kuollutta ja jonka täytyi kadota. Mutta naapurikorttelin ihmisilläkin oli alusta asti ollut oikea ja vaistomainen tunne tästä, ja sensijaan että ympäristön taloilla oli yhteiskunnallisesti merkitsevät nimensä, kuten konsuli Sunesonin talo, Odkvistin neitien talo, tukkukauppias Engvallin talo, nimitettiin vanhaa, lianvihreää taloa vain »Neloseksi», katunumeronsa mukaan.

Nelonen oli kadun rumin talo. Nelonen oli huonommin hoidettu. Nelosessa asui ainoastaan köyhiä ihmisiä, kun sensijaan esimerkiksi konsuli Sunesonin n:o 6:n kahden korinttilaisen pylvään koristaman portin takana asui vain taloudellisesti ja yhteiskunnallisesti parasta ainesta.

Nelonen oli Malmberginkadun pauvre honteux, Malmberginkadun häpeäpilkku, kuten kaikki köyhyys, olipa se sitten itse aiheutettua tai muitten aiheuttamaa, aina on piinaksi hyvinvoivalle ja häpeäksi köyhälle itselleen.

Sitäpaitsi Nelonen oli Tukholman rakennusmestarien ja talokeinottelijain alituisena harmina.

Sillä Nelonen oli ihana tontti.

Kun pysähtyi sen ränstyneen ja synkän, mutta rakennustaiteellisesti arvokkaan ja kauniin julkisivun eteen, täytyi heti kiinnittää huomionsa suureen, valtavaan pyörökivillä kivettyyn porttikäytävään ja sen kauniisti kaartuvaan, syvään holviin — oikeaan pikku tunneliin, joka vei suunnattoman suurelle pihalle, jossa työvankkurit, rattaat ja laatikot muodostivat yhden ainoan toivottoman sekamelskan. Mutta päästyään onnellisesti tälle pihamaalle näki tilapäinen katselija, että se oli kahden matalan siipirakennuksen kehystämä ja rajoittama — kahden likaisen, luhistuneen siipirakennuksen, jotka oli rakennettu kiinni katurakennukseen.

Ja silloin saattoi ymmärtää, että Nelonen kerran maailmassa oli ollut ylhäinen ja arvossapidetty talo, yksityispalatsi, jolla oli ollut yhteiskunnallinen arvo ja yleinen sosiaalinen maine.

Toinen siipi oli varmaankin alun pitäen tarkoitettu talliksi ja vaunuvajaksi. Nyt se oli vuokrattu kahdelle ajurille, liiketovereille ja ystävyksille, kahdelle komealle kelpo miehelle, joiden vankkurit ja laitiot aamuin illoin suruttomasti ja elämäniloisesti jyrisivät ja kolisivat yli porttikäytävän pyörökivien, niin että koko vanha talo raikui ja kaikui, kuten se varmasti kerran oli raikunut ja kaikunut korkeiden nelipyöräisten umpi- ja juhlavaunujen jälkeen niiden vieriessä juhlapäivinä ulos ja sisään kauniin holvikäytävän alitse.

Toinen siipi, varmaan kerran maailmassa palvelijain ja lakeijain asuinsija, oli nyt vuokrattu varastoksi ruokatavarakauppias Engvallille, jonka kauppa oli Malmberginkadun 14:ssä, ja vanhoissa, matalissa huoneissa, joitten ikkunat olivat pieniruutuiset ja vihertävät, oli nyt vain lukemattomia pahanhajuisia juustoja ja loppumattomia rivejä yhtä pahanhajuisia sillitynnyreitä, jotka yhdessä antoivat pihamaalle ja koko talolle sen erikoisen ilmapiirin, ja huonolla ilmallaan yhä lisäsivät Nelosen jo ennestään huonoa mainetta.

Mutta ikäänkuin tämän, koko kadun oikeutetun halveksumisen ja harmin ulkonaisena ja näkyvänä merkkinä saattoi katselija Nelosen laajalla pihamaalla todeta, että molemmat lähimmät talot, Malmberginkadun n:ot 2 ja 6 käänsivät selkänsä halveksitulle naapurille, se tahtoo sanoa, niiden harmahtavat, viisikerroksiset palomuurit olivat kääntyneet Nelosen kurjuutta päin. Sillä eikö säädyllisen kahdeksankymmenluvun talon kaikkine uudenaikaisine mukavuuksineen ja moitteettomine tapoineen sekä vuokralaisineen täytynyt elää ainaisessa piinassa, kun sen oli pakko olla niin suuren köyhyyden ja pahan hajun ja takapajuisuuden naapurina.

Syystä olikin kakkosen ja kuutosen rakennusmestari vaistomaisessa ja terveessä vihassa antanut hienojen ja uudenaikaisten talojen kääntää selkänsä halveksittavalle naapurille, kun niiden ei muilla keinoin ollut onnistunut päästä siitä eroon. Kuinka terveeltä ja oikealta näyttääkään varakkaan ihmisen mielestä se elämän laki, joka karkoittaa köyhät suurkaupungin liepeille ja etukaupunkeihin, jotta he eivät kurjuudellaan, rääsyillään ja puutoksillaan tahrisi, pilaisi ja tärvelisi sitä järjestystä, siisteyttä ja kauneutta, minkä yksin menestys ja rikkaus pystyvät luomaan.

Konsuli Suneson Malberginkadun 6:ssa ei osannut kyllin usein ilmituoda vaimolleen ja oivallisille vuokralaisilleen sitä vakaumustaan, että terveyslautakunnan ehdoton velvollisuus olisi pakkoluovuttaa ja repiä maan tasalle kaikki Nelosen röttelöt.

Mutta Nelonen pysyi koskemattomana ja sai vuodesta vuoteen jäädä häväistykseksi ja häpeätahraksi Malmberginkadun uudenaikaisille taloille ja uudenaikaisille ihmisille. Ja ainoat sen nurkkien ulkopuolella olevista, jotka olivat tyytyväiset sen ennalleen jäämiseen, olivat ajurit Olsson ja Nyberg ja ruokatavarakauppias Engvall, sillä vuokrahan oli uskomattoman halpa siihen nähden, että Malmberginkatu oli vilkasliikkeinen katu, jonka toisena päätekohtana on Kustaa Aadolfin tori.

Syynä siihen, että Nelonen sai jäädä niin koskemattomaksi, ei todennäköisesti siis ollut talon nykyinen omistaja, kamariherra Björnsköld, sillä tantalontuskia tuntien oli tämän usein täytynyt kuunnella rakennusmestarien tai talokeinottelijain ostotarjouksia Malmberginkadun 4:stä, jonka oivallinen, laaja piha-aukea ulottui melkein koko korttelin läpi. Syy oli ollut Nelosen edellisen omistajan, vanhan ent. maaherran ja hovimarsalkan v. Wernerin, kamariherran jo kauan sitten kuolleen appi-isän, joka testamentissaan oli määrännyt, että neiti Elvira Rosalie Anastasia Pistolschiöld, leskirouva Marianne Christina Eurydike Berg ja oikeusneuvoksetar Marie-Louise Almgren, o. s. Wigelstjerna, saisivat elinaikansa pitää hallussaan kolmannen kerroksen ja koko ullakon talossa n:o 4 Malmberginkadun varrella kaikkiaan sadanviidenkymmenen riksin vuokrasta, eikä talon uusilla omistajilla ollut missään tapauksessa oikeutta yllämainittujen naisten eläessä tehdä minkäänlaisia muutoksia tai korjauksia Malmberginkadun 4:ssä.

Ja koska vanha hovimarsalkka ja maaherra kerran oli ollut lainkäyttäjä, niin oli hän myös niin hyvin muodostellut testamenttisäädöksensä ja oli paremmaksi vakuudeksi antanut kiinnittää rasitteen niin, ettei surkuteltavalla perijällä ollut minkäänlaisia mahdollisuuksia päästä velvollisuuksistaan.

Sillä kamariherra Björnsköldille, joka oli rikas ja nykyaikainen mies, ja suuri osakas useissa elinvoimaisissa teollisuusyrityksissä, ei tietenkään ollut vähäisintäkään iloa siitä, että suuret pääomat viruivat korottomina, vain siksi, että jotkut höperöt naiset saisivat suojatun kodin kuolinpäiväänsä asti.

Kamariherra Björnsköld tiesi, kuten me kaikki tiedämme, että uudenaikaista yhteiskuntaa eivät enää muodosta aateliset, papit, porvarit ja talonpojat, vaan että sekin on muuttanut edustusmuotoaan ja siirtynyt kansanvaltaiseen kaksikamarijärjestelmään: rikkaat ja köyhät.

Kamariherra Björnsköld kuului kerta kaikkiaan ensimmäiseen luokkaan, ja hän olisi kuulunut siihen vielä suuremmalla voimalla, elleivät muutamat vanhat, kurttuiset ja elinkelvottomat neidit olisi pystyneet jatkamaan kaikkea muuta kuin mieluista ja huoletonta maallista olemassaoloaan Malmberginkadun 4:n kolmannessa kerroksessa.

Kaikki oliot, elolliset ja elottomat murtuvat, kuihtuvat ja kuolevat samojen lakien mukaan, niillä on kaikilla samat merkit siitä, että elämän uudistumisen ja kasvun henki on heidät hyljännyt, ja että he vaeltavat tietä pitkin, joka vie kuolemaan ja häviöön vaivaistalolla, köyhäin kirkkomaalla, lumppukaupassa tai rikkatunkiolla.

Vanhan, kallisarvoisen lipaston mahonkipinta lohkeilee ja repeilee, ja sen palaset putoilevat pois ja pysyvät poissa. — Tuolla katoaa eräänä päivänä ainaiseksi hela — hienosti leikattu korukappale irtaantuu ja pannaan syrjään korjattavaksi tilaisuuden tullen, ja se vain häviää — kunnes koko vanha mahonkilipasto eräänä kauniina päivänä häviää ja jää panttilainastoon, antiikkikauppaan, lumppupuotiin — mennäkseen kuitenkin uusia kohtaloita kohti ja noustakseen ehkä jälleen uuteen loistoon ja ihanuuteen uudessa ympäristössä.

Ja irtisanottu, paikkaahakeva raukka, jonka kädessä raha on lyhytaikaisin vieras — hänen sortumisensa ja häviönsä on samojen tunnusmerkkien leimaama.

Housunpolvet paistavat kiiltävinä ja ohenneina ja kangas roikkuu risoina kuluneiden jalkineiden päällä — vuori pilkistää esiin raosta kyynärpään alla — toinen selkänappi on pudonnut nukkavierusta ja vanhamuotisesta bonjourista, — ainoa vaatekappale, joka hänellä vielä on jäljellä — ja se ei enää koskaan ole tuleva takaisin, se pieni, pyöreä kangaspäällyksinen nappi — yhtä vähän kuin setelit hänen tyhjään lompakkoonsa tai itseluottamus hänen väsyneeseen sieluunsa. Ja hänen linttaan astuttujen kenkiensä vinoja korkoja ei kukaan suutari enää koskaan korjaa, yhtä vähän kuin mikään maallinen mahti voisi kääntää hänen vinoonmennyttä ja raiteilta suistunutta elämäänsä menestyksen suorille radoille.

Hän ei milloinkaan enää antiikkikauppiaan vanhan mahonkilipaston lailla voi tulla arvokkaaksi ja kallisarvoiseksi jollekin — hänen ainoa hyvitysmahdollisuutensa on paratiisin Armeliaan Herran luona, Hänen, Vanhurskaan, joka katsoo ihmisten sydämiin eikä heidän tuloihinsa.

Mutta vanhenevien, hienojen naisten köyhyys — kuinka kainoa ja puhdasta ja arvokasta se onkaan — kuinka hyvinhoidettua, siistittyä ja hyvinkätkettyä!

Pieni, siisti, musta, kiiltävä puku, kuinka ohut ja kulunut se lieneekään, ei siitä milloinkaan mitään puutu, eikä se kuvasta huonekalujen naarmuja eikä asunnon puutoksia eikä kavalla niitä. Yksinäiset, hienot, köyhät naiset — he ovat kuin äänettömät, pienet, hätääntyneet häkkilinnut — maailman melun pelättäminä istuvat ne kokoonkyyristyneinä vankeutensa ja köyhyytensä häkissä.

Ja kuinka huomaamatta he häviävätkään ja pysyvät poissa! Kuten vesipisara kovalla, kiilloitetulla marmorilevyllä itsestään haihtuu jäljettömiin, niin muuttuvat, hengellistyvät ja ohenevat hekin ja lipuvat huomaamatta ja äänettömästi varjojen valtakuntaan ilman että toiset sitä huomaavatkaan — ehkäpä ilman, että he itsekään sitä huomaavat.

Sellainen elämästä eristetty ja maailmasta vieraantunut ryhmä oli varmaan yhteiskunnallisesti katsoen myös se pieni naisparvi Malmberginkadun 4:ssä, jota, huolimatta siitä, että kaksi heistä oli leskeä, Malmberginkadun asukkaat jostakin mystillisestä selvänäköisyydestä nimittivät vain Nelosen vanhoiksi neideiksi — jo kauan sitten hävinneen ancien régimen lapsiksi — köyhät raukat, voittoisan, heille käsittämättömän nykyajan karkoittamat siirtolaiset, joiden palauttamiseksi menetettyihin oikeuksiinsa eivät mitkään elämän suurvallat eikä pikkuvaltiot tahtoisi taistella.

NELJÄ LUONNETTA

PISTOOLI.

Lyönnilleen kello kuudelta heräsi Elvira Rosalie Anastasia Pistolschiöld, raapaisi tulta tulitikkuun, sytytti yöpöydän yksinäisen kynttilän ja totesi, että kello oli kuusi, ja että maailma yöllä oli ollut täysin entisenlaisensa — se tahtoo sanoa, että nulikkamaiset ja meluavat yökulkijat eivät tänäkään yönä kieltäneet itseltään sitä huvia, että ohikulkiessaan antoivat Nelosen raskaan portinkolkuttimen jyristä valtavaa, niitattua tammiporttia vastaan — ja että Olssonin ja Nybergin hevoset eivät tallissa olleet muuttaneet tapojaan, vaan yön kuluessa olivat tömistelleet pilttuissaan, potkineet, reuhtoilleet ja hirnuneet: kaikki sellaisia ääni-ilmiöitä, jotka johtuen korkeasta, suunnattomasta porttiholvista olivat kaikuneet ja jymynneet läpi Nelosen kaikkien kerrosten ja huoneitten ja panneet jalosukuisen neiti Rosalie Pistolschiöldin vapisemaan raivosta suuressa, untuvaisessa mahonkivuoteessaan, jonka hän nyt yhdellä harppauksella jätti, pysähtyäkseen muutamaksi hetkeksi synkissä mietteissä vuodematolle, suuren kaljupään sillä hetkellä ja siinä asennossa muistuttaen erästä suuren, roomalaisen keisari Vespasianuksen kuvaa.

Tarvitsematta hetkeksikään katsoa kuvastimeen päin puki hän sitten ylleen alusvaatteet, harmahtavan peruukin pienine, mustine pitsimyssyineen, jäykän, kankean silkkipuvun ja puolipitkän, vanhan, loistavan silkin rinnalla kieltämättä hitusen epäilyttävän kehnon dohvelitakin, jonka kaula-aukosta suuri vanhoista pitseistä muovailtu jättiläispumpula — emme keksi parempaa sanaa — pursui esiin oikullisessa epäjärjestyksessä — se oli jonkinlainen yhdistetty kaulaliina ja rinnansuojus, jonka sommittelutapaa ei tavattane missään muotilehdessä.

Peilipöydältä hän otti sitten ja puki päälleen mitä huolellisimmin itseään peilaillen, käännellen ja päätään keikautellen, yksinkertaisen kapottihatun, jonka etuosasta kaikuvain, riemuitsevain jahtitorventoitotusten lailla valoisan kevätaamun pyhässä hiljaisuudessa, kolme valtavaa, mustaa sulkaa kohosi suoraan taivasta kohti — varmasti kaikkein aidoimpia ja kauneimpia strutsinsulkia, mitä Tukholman tuulissa milloinkaan on liehunut.

Kun hattu oli saatu oikein sovitetuksi, jätti Rosalie-neiti oman huoneisto-osastonsa, joka sisälsi kaksi huonetta omine sisäänkäytävineen ja eteisineen, ja läksi, kertaakaan kompastelematta ja hairahtumatta alas pikipimeitä, lokeroisia kiviportaita, joihin tuskin pääsi vähääkään valoa tunkeutumaan eri kerrosten keittiöiden lasiruutuisista ovista. Nelosen porras oli nimittäin rakennettu aivan talon sisään ja koristettu kunkin kerroksen kohdalta kolmella suurella seinäsyvennyksellä — ne olivat olleet varmaan muinoin erittäin kauniitten patsaitten paikat, mutta nyt ne olivat vain täynnä pölyä ja likaa ja enemmän tai vähemmän epäsiistejä kääröjä, joita katupojat ja kerjäläiset joskus huvikseen jättivät jälkeensä.

Tänä aamuna saattoi Rosalie-neiti sateenvarjollaan todeta, että syvennykset olivat tyhjät senkaltaisista tilapäisistä koristuksista, ja päästyään onnellisesti porttikäytävään, hän ohjasi reippaat, mutta raskaat ja arvokkaat askeleensa tallisiipeä kohti.

Olsson ja Nyberg, ajurit, jotka olivat juuri valjastamassa aamunvirkkuja, tulisia hevosiaan, saivat hekin todeta, että »Pistooli» oli kaltaisensa.

Ja hän oli varmasti huomion ja ihailun arvoinen ilmestys, tullessaan nyt aamunvalossa yli laajan pihamaan.

Hänen raskaat kasvonsa roomalaisine keisarinenineen loistivat kalpeina ja arvokkaina valkeassa huhtikuun aamussa, hänen suuret, loistavan ruskeat, hieman verestävät silmänsä välähtelivät ja salamoivat, ja edetessään uhkeassa majesteetillisuudessaan hän piti käsivarsiaan ristissä siten, että sormet pitivät kiinni kyynärpäistä, ja sateenvarjon varsi oli vasenta käsivartta vasten puristettuna sillä tavalla, että olisi voinut luulla sen olevan miekan, jonka hän oli paljastamaisillaan taistelua varten.

Ja kolme suunnatonta, liehuvaa mustaa höyhensulkaa näytti todellakin enemmän kenraalin- tai marsalkanhatun jäännöksiltä, sellaisen hatun jollaisen voimme nähdä Raffetin ja hänen virkaveljiensä teräspiirroksissa Ranskan vallankumouksen ja keisarien historiassa.

Rosalie-neidillä oli ehdottomasti olennossaan paljon soturia, sotapäällikköä ja linnoituksen komentajaa, ja ennen kaikkea viimeksimainittua. Hänhän yksin eikä kukaan muu komensi Nelosen pientä naisjoukkuetta ja hän yksin voittoisasti, väsymättä ja itsepäisesti johti näennäisesti toivotonta ja lakkaamatonta taistelua lukemattomia vaikeuksia, vihamiehiä ja vaaroja vastaan.

Milloinkaan herpaantumattomalla valppaudella hän tarkkasi, ettei kukaan loukkaisi heidän oikeuksiaan, ja että Nelonen, mikäli se kävi päinsä, pidettiin järjestyksessä ja kunnossa.

Olsson ja Nyberg tervehtivät, jälkimmäinen teki jonkinmoisen ajuri- ja sotilastervehdyksen lakki kallellaan — tapa osoittaa kunnioitusta, joka suuresti miellytti Rosalie-neitiä ja sai Nybergin nousemaan hänen suosiossaan, kun sensijaan Olssonin hieman moukkamainen ja epäkunnioittava esiintymistapa sai hänet kiinnittämään mahdollisimman vähän huomiota viimeksimainitun persoonaan ja olemassaoloon.

Nybergillä oli sitäpaitsi kauniisti kaartuva nenä, sievät, aaltoilevat viikset ja jonkinmoiset karkeatekoiset »ylimyskasvot», jotka aina olivat herättäneet Rosalie-neidissä sen epäluulon, että tämän isä oli otaksuttavasti ollut kaartinupseeri.

Ja sinistä vertahan ei ihmisessä koskaan suotta virtaa — se jättää aina jälkensä.

Rosalie-neidin katse liukui kärsimättömänä ohi Olssonin pienen, tanakan ja turvallisen olutkuskihahmon ja viivähti niin kauan pitkässä ja komeassa Nybergissä, että hänen kasvojensa ärtyisä ja paheksuva ilme ehti hitusen heltyä.

— Hyvää huomenta, Nyberg!

— Hyvää huomenta, teidän armonne!

— Eilen illalla oli jäänyt hieman hevosenjätteitä porttikäytävään!

— Ne on lakaistu nyt pois, teidän armonne.

Nyberg hymyili hemmoteltua ja hyväsydämistä hymyään, jolla hän oli saanut monen pikku mamsellin sydämen levottomasti sykkimään.

— Niin, mutta sitäpaitsi ovat hevoset reuhtoneet kokolailla — olen yöllä herännyt kokonaista seitsemän kertaa, kolme kertaa hevosten takia; ja minun on niin vaikea päästä uudelleen uneen kiinni.

— Niin, teidän armonne tietää — sehän ei ole minun syyni, vaan rottien.

— Mutta mitä niille on tehtävä — eihän mikään näy auttavan — niin, eivät suinkaan ne pure hevosia tai syö niiden rehua?

— Ei, kun hevoset tömistelevät, peloittavat ne rotat pois.

— No, sehän on sitten hyvä — niin, minä tiedän, että Nyberg on kiltti eläimille — ei ole toisia eläimiä, jotka olisivat niin jaloja ja uskollisia kuin hevoset — jaloja ja uskollisia. Ne ovat ainoat eläimet, joita voin sietää — en siedä koiria enkä kissoja — näkemiin, Nyberg, näkemiin, Olsson.

Armollisesti nyökäten teki Rosalie-neiti komean täyskäännöksen ja hävisi arvokkaasti porttikäytävän läpi itse muistuttaen vanhaa, uskollista hevosta, jota ihmiset ovat pidelleet pahoin ja jonka he ovat antaneet kokea kovaa, mutta jonka jaloa, lämmintä verta ei mikään inhimillinen mahti voi nujertaa tai pilata.

Ja yksinkertaisten, karkeitten ihmisten lailla kyeten näkemään asian ytimeen Olsson sanoi katsoen pitkään hänen jälkeensä:

— Siinä on kaikessa tapauksessa aika ponteva eukko.

— Pistooli on hyvä olemassa, sanoi Nyberg.

Mutta Rosalie-neiti jatkoi tavanmukaista aamukävelyään Malmberginkatua Kustaa Aadolfin torille päin, ja nyökkäsi hyväksyen tervehdyksensä linnalle ja perintöruhtinaan palatsille, nyrpisti hieman nenäänsä oopperalle ja vaipui sitten mietteisiinsä katse vajonneena Skeppsholmenin ja eteläisten kukkulain yllä kaartuvaan sineen — varmaan harvinainen ja erikoinen ilmiö tämä suuri, oudosti vaatetettu olento seisomassa liikkumattomana kadunkulmassa — unissakävijä — joka muistutti myös naispuolista Don Quixotea — hyvin ansaiten huomiota ja ajattelemista »bei einem oberflächlichen Geschlechte».

Mutta ohikulkijoita ei tähän vuorokauden aikaan ollut kovin monia, ja heidän ajatuksensa olivat liiaksi muilla, ellei tärkeämmillä, niin kuitenkin todellisemmilla aloilla, kuin ne ajatukset, jotka pyörivät Rosalie Pistolschiöldin suurten, valkeiden, iäkkäiden kasvojen takana.

Vanha nainenhan seisoi nuoruutensa klassillisella ja pyhällä maaperällä.

Täällä lähellä — pari taloa Kuningattarenkadunkulmasta alaspäin — oli hän itse asunut Rauhankadulla vanhassa Björkbomin talossa vanhan isänsä ylijuhlamenojenohjaaja Carl Gustav Adolf Pistolschiöldin kanssa, hänen oman äitinsä, isän toisen vaimon, valtakreivitär Anastasia Feodorovna de Buxhoewdenin, Venäjän Tukholman-ministerin tyttären, kuoltua pari vuotta hänen syntymänsä jälkeen.

Hän saattoi tuskin muistaa äitiään ja oli perinyt tältä vain yhden etunimistään.

Isänsä hän muisti sitä paremmin. Ei kylläkään sellaisena kuin hän todellisuudessa oli, sillä sellaiseen puuttui Rosalie-neidiltä kaikki kokemus suuren ja syntisen maailman todellisesta olemuksesta, mutta sellaisena, kuin vanha ylijuhlamenojenohjaaja itse mielellään kuvitteli olevansa, ja jollaiselta hän loitompaa näytti sokeissa ja ihailevissa silmissä, rakastavissa ja uskollisissa sydämissä.

Kevätaamun hopeisten pikkupilvien kiitäessä huhtikuisella sinitaivaalla, näki vanha nainen samassa kevyessä, hopeankirkkaassa valossa kuvia ja katkelmia oman elämänsä ensimmäisestä ja ainoasta keväästä, ja vaihtuvien pilvenhattarain muassa purjehtivat kaikki nykyhetken surut ja huolet kaukaisia tuntemattomia taivaanrantoja kohti.

Vanha Rosalie-neiti esiteltiin heidän majesteeteilleen ja kuningas Oskar I hymyili suopeasti ja sammalsi lempeästi: »Onnittelen teitä, neitiseni, hovini on saanut uuden kaunistuksen…»

Isä kulki siistinä, jäykkänä ja aistikkaanhienona läpi huoneiden ja naputti hansikoidun etusormensa päällä milloin pöytää — milloin sohvanselkää — tai hyllyä: »Katsoppas, Fredrik — pölyä! Me emme voi sietää pölyä kodissamme — me vaadimme tarkkaa järjestystä — ehdottoman tarkkaa…!»

Ylijuhlamenojenohjaaja nyökkäsi lyhyesti ja kopeasti, otsa ja kulmakarvat raskaina kaarina ylhäisesti kohotettuina pyöreiden, kylmien, vaaleansinisten silmien yllä — sanomattoman ylhäisen ylemmyyden ja tietoisen arvokkuuden kuva — muodollisuuden ihmisluonnosta saaman riemuvoiton elävä muistomerkki.

Rosalie-neiti saattoi kyllä käsittää, että hänen majesteettinsa oli useita kertoja sanonut: »Rakkaalla Pistolschiöldillä on kaikki edellytykset valtakunnanmarsalkan sauvaan, lukuunottamatta yhtä — rikkautta.»

Rikkautta niin — eikö isän ollutkin lopulta pakko myydä vanha Refvelsta, jotta hän voisi hoitaa hovitehtäviään ja ylläpitää asemaansa yhteiskunnassa niinkuin piti.

Vanha neitihän ei voinut mitenkään aavistaa, että isän hienot, valkeat, hyvinhoidetut kädet heittelivät menetettyjä panoksia pelipöydässä samalla kopealla ja välinpitämättömällä eleellä kuin valvoessaan palvelijansa pölynpyyhkimistä, ja että Refvelsta sitten oli vähitellen mennyt menojaan niinä pitkinä iltapäivinä ja iltoina, jolloin ylijuhlamenojenohjaajalla oli ollut paljon puhutut ja arvossapidetyt diners intimes'insä ylhäisöön ja diplomaattikuntaan kuuluville ystävilleen.

Mutta nyt laukkasi Rosalie-neiti seitsentoistavuotiaana yli Refvelstan niittyjen, ja ilma oli täynnä kukkien ja loistavien vaaleanvihreitten lehvien tuoksua, ja vilunväristys puistatti äkkiä vanhaa naista — ehkäpä nuoruusvuosien keväisen murroskauden kalpeana kaikuna.

Muuan ohikulkija alkoi nauraa hänen selkänsä takana.

Vanhalla eukolla oli nimittäin erikoisen hullunkurinen silkkihame, jossa kerran oli ollut pitkä laahustin, jonka Rosalie-neiti itse oli leikannut pois niin taitamattomasti, että hame takaa oli huomattavasti lyhyempi kuin edestä ja siten syntyneestä kaarroksesta pistivät mustat kengänvarret ja valkeitten villasukkien verhoamat sääret erittäin sopimattomalla tavalla esiin.

Rosalie-neiti kääntyi ja loi naurajaan ylhäisen ylijuhlamenojenohjaajan-katseen ja kääntyi kotiinpäin saadakseen Nelosen porttikäytävässä pieneltä pyöreältä sanomalehtieukolta Stockholms Dagbladin aamunumeron. Mutta ohikulkija oli sillä välin unohtanut naurunsa ja oli ryhtynyt uteliaasti ja tungettelevasti tarkastelemaan silkkihametta ja hatunsulkia, jotka ilmeisesti aivan erikoisella tavalla olivat kiinnittäneet hänen huomiotaan. Hän painoi lujalla otteella pyöreän patahattunsa syvemmälle otsalleen ja seurasi hitain askelin ja näennäisesti sattumoisin vanhaa naista, ollen kiinnittävinään koko huomionsa talojen seiniin ja kauppojen ikkunoihin ja näytellen sitä huoletonta ja laimeata hajamielisyyttä, jonka taakse etsivä, urkkija tai henkinen maleksija mielellään koettaa kätkeä enemmän tai vähemmän oikeutetun ja määrätietoisen uteliaisuutensa.

Stockholms Dagblad oli kolmannen kerroksen vanhojen neitien yhteistä omaisuutta, ja Rosalie-neidin etuoikeus oli saada lukea se kaikkein ensimmäiseksi. Hän käytti nyt jo porttikäytävässä tätä oikeuttaan niin hartaasti, ettei huomannut pyörökoppahattuista miestä, jonka kasvoissa pitkä, punainen parransänki peitti kaiken muun paitsi niitten katseitten kovan kiillon, joilla hän ahmi mieleensä Nelosen ulkomuodon.

Kreikkalais-turkkilaista sotaahan Rosalie-neiti nyt päivästä päivään jännittyneenä seurasi. Olihan hänen setänsä majuri ollut erikoisesti kreikkalaisten ja yleensä kaikkien vapaussotien suuri ihailija, ja oli kastattanut ainoan poikansakin Kanaris Alexis Bolivar Taddeukseksi. Mikä seikka ei estänyt sitä seikkaa, että tämä viimeinen miespuolinen jälkeläinen jokin vuosi sitten kuoli vaivaiseen tautivuoteeseen Salan kaupunginkamreerina.

Mutta horjumattoman uskollisesti ylläpiti Rosalie-neiti tässäkin sukunsa ylväitä perintätapoja ja rukoili jokin ilta Jumalalta menestystä ja voittoa kreikkalaisille.

Ja tuossahan on nyt mustaa valkoisella, painettuna lihavilla kirjaimilla, että kreikkalaiset ovat täyden pakokauhun vallassa paenneet Larissasta ja että turkkilaiset ovat vallanneet miltei koko Tessalian.

Eikö tuntisi joskus kiusausta uskoa, että Jumala tutkimattomista syistä on antanut sekä nykyiset kreikkalaiset että vanhat Pistolschiöldit heidän vihollistensa käsiin.

PIKKU EMMAN TARINA.

Ylijuhlamenojenohjaaja oli ollut maaherra ja hovimarsalkka von Wernerin vanha ystävä ja toveri. He olivat samoihin aikoihin vetelehtineet Upsalassa, yht'aikaa tulleet virkaatekeviksi kamarijunkkareiksi, ja maaherra oli sitäpaitsi kutakuinkin usein voittanut suuren summan vanhemman ystävänsä diners intimes'eillä — kaikki syitä, jotka vaikuttivat siihen, että Rosalie-neiti sai haltuunsa pienet parihuoneet, oman sisäänkäytävän ja pimeän eteisen kauimpana oikealla.

Pieni eteinen oli varmemmaksi vakuudeksi aikaisemmin ollut valkeaksi maalatun ikkunan erottama huoneiston isosta eteisestä, mutta se oli vanhojen naisten yhteisestä sopimuksesta otettu pois helpottamaan heille kaikille pääsyä pieneen, pimeään huoneeseen, joka oli Rosalie-neidin eteisen perällä.

Mutta isossa eteisessä oli poistetun ikkunan alla pitkä, matala puulaatikko, niin että vanhojen naisten matkallaan pieneen, pimeään huoneeseen aina täytyi suorittaa sarja voimisteluliikkeitä.

Ensin he saivat kiivetä puulaatikolle, sitten asettua hajareisin ikkunakamanalle ja sitten astua matalille, kaksiastuimisille tikapuille, jotka Rosalie-neiti tämän kävelymatkan helpottamiseksi oli asettanut omalle puolelleen poistetun ikkunan eteen: kaikkiaan sarja voimisteluharjoituksia, jotka varmaan suuresti edistivät vanhojen naisten hyvinvointia ja liikuntokykyä, samalla kuin se suojasi Rosalie-neitiä liian tiheiltä vieraskäynneiltä hänen omissa parihuoneissaan.

Sillä tietäkäämme, että neljä vanhaa, yhdessä asuvaa naistakin, jotka tuntevat halua saada yksinvaltiaasi hallita omaansa, tarvitsevat kukin oman pienen simpukankuorensa, jonka sisään he saattavat vetäytyä halutessaan olla yksin. Ja että neljän vanhan naisenkin taloutta järkyttävät samat riidat, myrskyt ja ristiriidat, jotka saavat avioliiton, valtiolliset puolueet, valtiojärjestelmät ja ylipäänsä kaikki ihmisten yhteenliittymät järkkymään perustuksiaan myöten, särkymään tai löytämään uusia modus vivendi.

Mutta puulaatikko, ikkunakamana ja pienet tikkaat yhdistettiin lyhyeen paikallismaantieteelliseen nimitykseen »porras».

Olivatko haavekuvat ylijuhlamenojenohjaajasta, hovista tai Refvelstasta vaiko kreikkalaisten tappiosta Tessaliassa aiheuttaneet tapauksen, joka tapauksessa oli horjumattomana tosiasiana, että Rosalie-neiti oli ennättänyt pimeitten portaitten puoliväliin, ennenkuin muisti, että hän oli unohtanut ostaa Järvan liikkeestä pikku Emman voipullat, Eurydiken maustekorput ja oman stettiniläisleipänsä.

Muistamattomuus ja haaveilut Kustaa Aadolfin torilla saivat aikaan sen, että Rosalie-neiti tuli kotiin runsaan puoli tuntia myöhemmin kuin tavallisesti, ja tullessaan hän keksi pikku Emma Wigelstjernan istumassa puulaatikolla Rosalie-neidin poissaolosta ja oman aamiaisleipänsä synkästä ja tietymättömästä kohtalosta ylen hermostuneena.

Mutta pikku portaitten toisella puolella jäi Rosalie-neiti seisomaan niin korkeana ja majesteetillisena, että hänen sulkansa sivelivät pölyn seinästä ikkuna-aukon yläpuolelta ja hän itse oli verrattavissa jaloillaan maata polkevaan ja pilviä piirtävään sadunhenkeen. Ja alhaalla matalalla puulaatikolla istui pikku Emma Wigelstjerna todella niin pienenä ja tyytymättömänä kuin konsanaan mikään satujen valittava ja vähäpätöinen ihmislapsi armeliaan ja ylevämielisen haltijattaren edessä.

Niin, syvemmältä ja suuremmalta näkökannalta katsoen tässä kahdenpuolen ikkunakamanaa kohtasi toisensa todella kaksi maailmaa — sielun maailma ja aineen maailma — kaksi elämän periaatetta — kaksi yhteensoveltumatonta luonnetta — sankarillinen ja poroporvarillinen henki. Kahden yhteensoveltumattoman ja iäisesti toisiaan vastaan taistelevan luonnonvoiman edustajina täytyi näiden kahden vanhan naisenkin taistella toisiaan vastaan, jos kohta he ihmisten tavallisessa tietämättömyydessä ja toivottomassa sokeudessa kuvittelivat yhteenottonsa aiheutuvan niin joutavista seikoista kuin myöhästyneestä aamiaisleivästä, avonaisesta ikkunasta, unohdetusta pesävalkeasta, särjetystä juomalasista tai pöytäliinan tahrasta.

Sukunsa ikivanhoille soturinvaistoille uskollisena kävi Rosalie-neiti silmänräpäyksessä käsiksi hyökkäykseen, anastaen siten viholliseltaan kaiken mahdollisuuden myrkyllisten nuolien ampumiseen ennakolta.

— Mutta, rakas, pikku Emma, miksi istut täällä ja kylmetyt puulaatikolla? Etkö vielä ole siivonnut pientä huonettasi?

— Odotan vain voipulliani, suloinen Rosalie, tahdon tietenkin mielelläni syödä ne niin kauan kuin ne vielä ovat tuoreet — ja Rosalie on myöhästynyt lähes kolme neljännestä.

— Luuleeko pikku Emma, että voipullat vanhenevat pussissa — kun tuhannet kreikkalaiset kuolevat taistelukentällä ja heidän kotona olevat perheensä ehkä ovat nälkään sortumassa, niin ei liene liikaa, jos me täällä kotona Ruotsissa odotamme puolisen tuntia aamiaisleipäämme — ja siitä ei sen enempää. Tässä ovat pikku Emman yhä vielä tuoreet voipullat — ja tässä on Stockholms Dagblad, mutta muista, että Marie-Louisen täytyy saada se kello kymmeneltä ja että on Dikenin vuoro saada leikata jatkoromaani — pikku Emma ei nyt enää istu täällä vilustumassa vedossa!

Kaarle kahdennentoista tiukalla tavalla osoittaa paheksumistaan kääntyi Rosalie-neiti »kurz um» koroillaan ja purjehti huoneisiinsa, jättäen pikku Emman vuodattamaan voimatonta vihaansa voipullapussiin, puulaatikkoon ja suuren eteisen lattiamattoon. Ja meidän täytyy, vaikkakin vastahakoisesti, myöntää, että pikku Emma Wigelstjernan muoto ei ollut kaunis katsella eikä se millään tavalla yrittänytkään kuvastaa kauniimpia ja jalompia sielun liikkeitä.

Vanha neiti oli pienikokoinen ja hyvin laiha, ja musta puku hänen ohuen, litteän vartalonsa päällä muistutti eniten jättiläismäistä mustaa trikoopuseroa, joka joustinlangalla oli kurottu keskeltä kokoon, jotta sen alaosa voisi käydä hameesta.

Mutta tässä muumiomaisessa ruumiissa oli pienen pieni pää, kova kuin keltaisella pergamentilla päällystetty pääkallo. Sillä siihen määrin kuivunut ja tyhjä mehusta ja elämästä se oli, että olisi voinut luulla sitä vahanaamioksi, ellei hänen olemuksensa koko mehu ja voima olisi ollut koottuna pieniin, likeisiin, vihreisiin silmiin, jotka säikkyivät ja hehkuivat niin katkeran vihaisesti ja kateellisesti syvien silmäkuoppien pohjalla kuin pari petoeläintä onkaloissaan, ja jättiläismäisen suureen nenään, joka mahtavassa kaaressa työntyi ulos pikku olennon pikkuruisista kasvoista, muistuttaen mahtavaa sivu- ja tasapainoruoria, jollaisia näkee vanhoissa matkakuvausten kuparipiirroksissa villien polynesialaisten pienissä, kevyissä kanooteissa.

Ja todellakaan ei pikku Emma Wigelstjerna ollut muuta kuin pieni, julma ja nälkäinen petoeläin ja pieni paha metsäläissielu, jos kohta hän asetettuna valokuvaajan sokean ja epäluotettavan koneen eteen saattoi syyllä iloita omasta, jouluksi otetusta kabinettikuvastaan, jossa pikku Emma istui arvokkaana ja ylhäisenä silkissä ja pitsimyssyssä, raskas kultaketju kaulassaan ja kädessä tohtori C.D. af Wirsénin »Betlehemistä Golgatalle».

Mutta ulkomuoto pettää sekä meidät että valokuvaajat, ja me saamme kaikki odottaa tulevamme paljastetuiksi ja läpinähdyiksi joutuessamme Hänen eteensä, jonka silmä näkee kaiken ja jonka eteen ei kukaan meistä halua astua, jos hänellä on pieninkin tuntemus omasta olemuksestaan ja muisto omista teoistaan.

Ja nyt istui pikku Emma omassa huoneessaan ja kastoi voilla siveltyjä tuoreita voipulliaan aamukaakaoonsa, ja oli vihreä kaikkein äkäisimmästä kiukusta, joka ei kuitenkaan hetkeksikään voinut estää häntä täydellisesti nauttimasta sekä kaakaosta että voipullista.

Mutta jos olisikin ollut halua riehua ympäri ja antaa vihan raivota itsensä uuvuksiin, ei neiti Wigelstjernan huoneessa ollut tilaa kiivaisiin liikkeisiin eikä pitkiin kävelyihin.

Siellä oli sohvia toistensa tiellä, kirjoituspöytiä ja atennienneja, lastattuina posliinikuvilla, kalleuksilla ja helyillä pahemmin kuin antiikkikauppiaan näyteikkunassa, pieniä kuperavatsaisia lipastoja ja suuria, latteita šifonjeereja, pieniä karmituoleja ja suuria nojatuoleja, ruokailuhuoneen tuoleja ja salonkituoleja kuin huutokauppahuoneessa näyttelypäivänä — ja tilapäisen katselijan täytyi ehdottomasti saada se vaikutelma, että pikku nainen kaakaokuppinsa ääressä on luonnolliseen mukautumisen lakiin soveltuen tullut niin pieneksi ja litteäksi ja ohueksi voidakseen ilman onnettomuuksia ja yhteentörmäyksiä elää ja liikkua kaikkien näitten huonekalu- ja tavararöykkiöiden keskellä. Tavallinen pintapuolinen epäilijä olisi arvellut, että vanha, ruma eukko on kaikkien näiden antiikkitavarain hoitaja; miten muuten voisi selittää hänen oman kehnon pukunsa, kallisarvoiset antiikkiesineet ja sen omituisen tosiasian, että kaikki nämä ihastuttavat tuolit, sohvat ja nojatuolit olivat mitä hirvittävimmällä ja mauttomimmalla pumpulikankaalla päällystetyt.

Joku enemmän henkilöhistoriaan kuin luonnontieteeseen perehtynyt tarkastelija olisi sensijaan heti todennut tämän vanhan naisen olevan hyvinvoivan ja ylhäisen ruotsalaisen virkamies- tai hienomman porvarissuvun jälkeläisen.

Jälkimmäinen olikin kaikkein oikein havainto, joskin, syvemmältä sielulliselta kannalta katsoen, voisi sanoa, että Emma Wigelstjernan sielun ja jäsenten liikkeet vähitellen ovat sopeutuneet hänen huoneensa huonekalujen mukaan, joiden hoito ja siistiminen oli hänen ainoa todellinen elämäntehtävänsä.

Pikku Emman isä oli ollut kauppaneuvos ja kauppa- ja merenkulkuosaston päällikkö kollegiossaan — tehtävä ja toimi, josta voimme olla vakuutetut, ettei hän milloinkaan hoitanut sitä niin kuin sellaista paikkaa pitäisi hoitaa, sillä Thure Wigelstjerna oli ollut muotovarma ja muotoihin piintynyt turhantarkka byrokraatti, jonka elämän päämäärä oli hoitaa työnsä niinkuin sitä oli ennen häntä hoidettu ja karttaa ja inhota kaikkia muutoksia tai uudistuksia, jotka mahdollisesti voisivat häiritä tai järkyttää totuttua tapaa.

Järjestys, kunto ja kunnioitus vakiintuneita muotoja kohtaan oli ollut se hyveitten kolmiyhteys, jonka valkean tähtivalon alla Thure Wigelstjerna oli vaeltanut tietänsä eteenpäin ja ilman hutiloimista ja onnenongintaa saavuttanut kaikkein kunnioitettavimman yhteiskunnallisen aseman, minkä kauppaneuvos voi saada ja ennen kaikkea sai senaikaisessa virkamieshierarkiassa.

Thure Wigelstjerna oli muun muassa erinomaisten tietojensa ja muodollisen varmuutensa nojalla ollut asiantuntijana mukana selvittämässä ja päättämässä tärkeimmistä valtiollisista raha- ja kauppa-asioista, valtiolainoja ja valtioavustuksia koskevista neuvotteluista, taloudellisesta kielto- ja myönnytyslainsäädännöstä, omaamatta aikansa taloudellisesta elämästä ja maailmankaupan salaisista laeista enempää käsitystä kuin kuka tahansa koulupoika.

Ja kun kauppaneuvos kuudenkymmenenyhdeksänvuotiaana kuoli, jätti hän leskelleen ja tyttärelleen jälkeensä kauniin, vanhan pesän, jolle antoi leiman hänen varma, muodollinen makunsa ja hillintänsä, sekä 30.000 kruunua Ruotsin valtion 3 1/2 prosentin obligationeina — rahasijoitus, jonka hän oli havainnut edullisimmaksi ja turvallisimmaksi siinä epävarmuuden, sekasorron ja alituisen rahanarvonvaihteluiden kaaoksessa, jollainen hänen aikansa taloudellinen elämä hänen katsantokantansa mukaan oli.

Tässä moitteettomassa ympäristössä, moitteettomine vanhempineen ja moitteettomimman seurustelupiirin keskuudessa oli Emma Wigelstjerna syntynyt, kasvatettu ja varttunut, hoidettu ja huollettu samalla huolella kuin pelargoneja kauppaneuvoksettaren kukkaispöydällä, ja sielunsa yhtä siistittynä, pölytettynä ja yhtä huolellisesti järjesteltynä kuin konsanaan salongin ateniennit kalleuksilleen.

Kauppaneuvoksetar oli kuulunut entisaikojen naisiin, jotka, heidän henkisen näköpiirinsä, elämänvoimansa ja tunne-elämänsä tultua teljetyksi ja katkaistuksi moitteettoman sovinnaisavioliiton kautta, olivat keskittäneet itsetiedottoman toimintahalunsa ja elämäntarpeensa monomaanisella yksipuolisuudella johonkin kotielämän ja talouden oleelliseen tai epäoleelliseen yksityisseikkaan.

Me tunnemme heidät kaikki, heidät, jotka pitivät kunnianaan parhaitten suolakurkkujen tai hienoimpien kotona savustettujen kinkkujen tai parhaiten hoidetun liinavaatevaraston omistamista — tai heidät, jotka olivat kotitekoisen tuomenmarjaliköörin tai antimakassien ja sohvatyynyjen erikoistaitureita, ja joiden elämä on ollut väsymätöntä, intohimoista ja harrasta taistelua sen velvollisuuden kaikinpuolisen täyttämisen puolesta, jonka he omasta tahdostaan olivat ottaneet täyttääkseen.

Kauppaneuvoksetar Wigelstjerna oli jo avioliittonsa kuherruskuukausina löytänyt elämäntehtävänsä: hän pölytti.

Varhaisesta aamuhetkestä puolison päivälliselle tuloon saakka kiiti ahkera talonrouva kallisarvoisten huonekalujen ja korujen keskellä pölyliina aina pienessä, lujassa ja kovassa kädessä, kunnes ovenpaukahdus ilmoitti, että kauppaneuvos viiden minuutin kuluessa odottaa päivällistään.

Hänen askelissaan oli pikku Emma vaeltanut, kehdosta asti peilaillut lapsenkasvojaan aluksi huonekalujen mahonkipinnoissa ja sitten vähitellen, pituuden karttuessa, seinien kuvastimissa.

Ja elämän ainoat ulkonaiset tapahtumat olivat olleet suuret, viralliset herrapäivälliset, joissa presidentit, ylijohtajat ja kaikenlaiset »neuvokset» tuttavallisen, mutta virallisen hillityn tunnelman vallitessa nauttivat valikoituja ruokalajeja ja hyviä viinejä, ja jolloin pikku Emma, puettuna hienoimpaan pukuunsa, sai tulla sisään jälkiruoan aikana kuin jonkinlaisena erikoisjälkiruokana ja sedät taputtelivat häntä päälaelle ja ajoivat hänen suuhunsa sellaiset määrät makeisia ja rypäleitä, että hänen oikeastaan olisi luullut tukehtuvan.

Läheisemmän tuttavapiirin päivälliskutsuissa oli ollut harvempia ruokalajeja ja vain lasillinen sherryä jälkiruoan mukana, ja pikku Emma oli saanut syödä pöydässä ja jäädä istumaan hetkiseksi vierashuoneeseen rouvien luokse, jotka intohimottomasti ja moitteettomasti puhuivat toistensa avuista.

— Luulisitko meidän Olivian voivan pitää niin pölyttömänä — mutta, ajatteleppas, Hildaseni, suolakurkkujasi, luulen, että ne viimeksi olivat paremmat kuin koskaan — niin, mutta saanen sanoa, että Mariannen savustettu kinkku — niin, rakas Marie-Louise, nyt olisi sinun tuomenmarjaliköörisi maistunut hyvältä, nyt saat tyytyä vain pieneen lasilliseen marsalaa — paras on kyllin hyvää, pieni Beata-kultani, osatessaan panna hapanpaistin säilöön niin hyvin kuin sinä…

Kesähuvilalla Vaxholmissa tavattiin jälleen naapurihuviloissa, entinen seurustelupiiri, entiset, kuluneet keskustelunaiheet ja vanhat mukaanotetut talouskalut.

Pikku Emma imi itseensä oppivaisesti kaikki muodot ja puhetavat ja eli vuodesta vuoteen, ja joulut menivät ja kesät tulivat, ja kaikki oli entisensä kaltaista, paitsi että pitempien väliaikojen kuluessa jotkut kasvot katosivat ja pysyivät poissa, ja ilmestyi uusi paikka katsottavaksi sunnuntaisilla kävelymatkoilla kirkkomaalla, jossa kauppaneuvoksettaren isä ja äiti lepäsivät ylösnousemusta ja tuomiota odottaen.

Mutta muuten ei elämä muuttanut muotoaan — jos sitä nyt yleensä voi elämäksi nimittää — edes pikku Emman ensi tanssiaisten kautta. Pikku Emma ei ollut ensinkään huvitettu tanssista, tai oikeammin ei osannut tanssia, siksi että hän oli niin äärettömän epämusikaalinen — ja nuoret miehet ja kavaljeerit olivat sitäpaitsi sen lajin ihmisiä, joiden kanssa ei hänellä ollut mitään yhteistä, ei edes puheenaihetta.

Emma tuli kolmenkymmenvuotiaaksi ja elämä oli yhä entisensä kaltaista.

Sunnuntaisin meni pikku Emma isänsä ja äitinsä kanssa päiväjumalanpalvelukseen ja rukoili Jumalaa, jota hän tunsi yhtä vähän kuin elämääkin, ja jolta hänellä sitäpaitsi ei ollut mitään anottavaa. Ja kun oli suuria, vakavia konsertteja tai esitettiin oikein vanha, arvokas ooppera, meni Emma niihin vanhempineen ja kuunteli musiikkia nauttien sanomattomasti, vaikka ei hän milloinkaan elämässään ollut voinut erottaa kahta säveltä toisistaan. Joitakin kertoja vuodessa hän oli sitäpaitsi tanssiaisissa ja hänellä oli vallan ihastuttavan hauskaa istuessaan jossakin nurkassa, kunnes käsivarret ja jalat jäykistyivät ja hän oli haukottelemaisillaan väsymyksestä — jonka viimeksimainitun animaalisen elämän ja hillittömyyden ilmauksen hän kyllin hyvin kasvatettuna ymmärsi heti tukahduttaa.

Ja pikku Emma pysyi yhä pikku Emmana — kunnollisimpana ja hyvinkasvatetuimpana tyttölapsena, mikä milloinkaan on aamuisin pessyt kasvojaan, käsiään ja kaulaansa, paitsi niinä vuoden kuutena tanssiaisiltana, jolloin hän pesi myös sekä olkapäänsä että käsivartensa.

Vuosien varrella kasvoi vain pikku Emman halu leivoksiin, hilloihin ja makeisiin, himo, jota hänen hyvä kasvatuksensa ja ylen niukat taskurahansa kuitenkin pitivät vallan kohtuullisuuden rajoissa.

Pikku Emman ollessa kolmenkymmenenneljänvuotias kuoli kauppaneuvos, ja meidän täytyy sanoa, että tämä tapaus ei aiheuttanut hänen tyttärelleen todellista surua enemmän, kuin mitä voi tuntea menettäessään huonekalun, jonka äkillinen poissaolo totutulta paikalta täyttää mielen tyhjyydellä ja typerällä alakuloisuudella. Mutta sillä ei tarkoiteta, ettei pikku Emma olisi nyyhkyttänyt hurjasti ja ääneen itkenyt väännellen käsiään kohtuullisessa tuskassa; ja hän kulki suruharsossa ja surupuvussa ja seurasi äitiään joka sunnuntai hautausmaalle laskeakseen kukkia sille paikalle, joka nyt kätki niin rajattomasti ja syvästi rakastetun poismenneen maalliset jäännökset.

Mutta paitsi surun ulkonaisia muotoja ja kaavoja ei pikku Emma ollenkaan tuntenut mielessään mitään muuta — ei maallisen muukalaisuuden tunnetta eikä tuskan ja kaipauksen sietämätöntä ja julmaa kuisketta: ei enää koskaan elämässä — ei koskaan — koskaan.

Pikku Emma muutti äitinsä ja kaikkien huonekalujen kanssa pienempään huoneistoon, jossa myös laskeutui pölyä, jota voi pyyhkiä pois, ja jossa joka ilta puoli kymmeneltä yhäti sama vanha Liina, joka kerran kantoi pikku Emmaa vastasyntyneenä, kääri hänet vuoteessa vanupeitteeseen ja taputti hänen päätään ja toivotti hyvää yötä samoin sanoin kuin jo kolmekymmentäneljä vuotta sitten:

— Nuku nyt makeasti, pikku Emma, äläkä näe unia!

Ja pikku Emma söi ja hengitti ja nukkui unitta kuten pienen, hyvän lapsen tulee ja sopii.

Seurustelupiiri tuli ehkä hieman ahtaammaksi, päivällisistä tuli kahvi- ja teekutsuja, mutta kasvot ja puheenaiheet pysyivät samoina, vaikka pikku Emma olikin ainaiseksi päässyt pesemästä olkapäitään ja käsivarsiaan hänen nyt vapauduttuaan kaikista tanssiaisvaivoista. Ennen kuin hän ennätti täyttää puoli vuosisataa, tunkeutui todellisuus raakana ja kauheana hänen suojattuun ja käärittyyn olemassaoloonsa.

Kauppaneuvoksetar oli tyttärineen seisonut Blasieholmenilla nauttiakseen ilmaiseksi Kristina Nilssonin ihmeellisestä laulutaidosta, ja heidän hurmaantuessaan lumoavista sävelistä tapahtui se kuuluisa onnettomuus, joka vei niin monta ihmishenkeä. Kauppaneuvoksetarkin ja hänen tyttärensä laahautuivat pelosta mielettöminä pakokauhuisen kansanjoukon mukana, jossa pikku Emman pienet lumikonsilmät olivat kyllin neuvokkaat keksiäkseen pelastuksen mahdollisuuden pujahtamalla pakoon pieneen tupakkakauppaan läheisessä kadunkulmassa.

Mutta kauppaneuvoksetar oli päättävästi hyljännyt ehdotuksen: — Pikku
Emma, ei meidän kaltaisten naisten sovi mennä tupakkakauppaan.

Heidän onnistui kuitenkin ilman tupakkakaupan apua pelastautua, mutta järkytys, pelästys, tungos ja ruumiilliset ikävyydet aiheuttivat kauppaneuvoksettarelle keuhkokuumeen, joka kahdeksan päivän perästä päästi hänet kauppaneuvoksen luo.

Pikku Emma-raukan pikkuserkku, hovioikeudenneuvos Björkman, otti hoitaakseen perunkirjoituksen ja maalliset huolehtimiset. Vanha, seitsemänkymmentäkolme-vuotias Liina sai viidenkymmenenneljän vuoden palveluksen jälkeen Wigelstjernan perheessä muuttaa vaivaistaloon; ja pikku Emma oli yksin elämässä upeine huonekalustoineen ja 1050 kruunun vuotuisine korkoineen — eikä, omituista kyllä, hänen olentonsa perustukset olleet vähääkään järkkyneet, vaan hän oli jollakin ihmeellisellä ja pirteällä, vastaheränneellä elämänvaistolla päättänyt hoitaa itse itsensä ja kaikin tavoin käyttää hyväksensä riippumatonta asemaansa.

Surun ja kyynelten, valitusten ja suruharsojen ja -pukujen ohella tunsi isätön ja äiditön pikku Emma riippumattomuuden tunnetta ja elämänuteliaisuutta vanhenneessa sydämessään.

Hautauksen jälkeisellä viikolla pikku Emma meni tapaamaan serkkuansa oikeusneuvoksetar Marie-Louise Almgrenia, o. s. Wigelstjerna, jolla Malmberginkadun 4:ssä oli kolme komeata huonetta, ja ehdotti rakkaalle sukulaiselleen, että hän saisi puolesta vuokrasta haltuunsa kaksi huoneista.

Marie-Louise Almgren ja Rosalie Pistolschiöld olivat rauhassa ja häiriintymättömässä sovussa eläneet onnellisesti yhdessä jo toista vuosikymmentä siinä huoneistossa, johon hovimarsalkka Werner sukulais-, kunnioitus- ja tunnesyistä oli valinnut heidät ja Eurydike Bergin elinkautisiksi vuokralaisiksi.

Pikku Emman tulo Neloseen oli kuin haukan tulo kyyhkyslakkaan, ja aluksi nuo kolme eivät edes ymmärtäneet pikku naisen ajatuksenjuoksua ja toivomusta, mutta pikku Emman toivomus oli harkittu päätös, joka hitaasti ja varmasti pakotti heidät — keskustelemaan ja neuvottelemaan.

Rosalie-neiti muuttui jääksi ja pilkkaavaksi ylenkatseeksi. Hänen sankarillinen ja kunniakas luonteensa vaistosi heti pienen, hajamielisen ja pikkumaisen poroporvarillisuuden Emman sielussa, ja hänen vaistonsa ei horjunut hetkeksikään tungettelevan mielistelevästä ystävällisyydestä tai imarteluista. Kaarle kahdennentoista nopeudella, ja luottaen omaan vanhurskaaseen asiaansa, hän julisti heti pyhän sodan Emma Wigelstjernaa vastaan.

Eurydike Berg aavisti syvimpiä, henkisiä häiriöitä, epäsointuja ja onnettomuuksia pienen kolmiyhteyden tähän asti niin tyynessä ja rauhallisessa yhteiselämässä, ja hänen arka kukkassielunsa sulkeutui heti väristen vastenmielisyydestä ja pelosta jo pelkästään pikku Emman kovan ja terävän, epämusikaalisen äänen kuullessaan ja nähdessään hänen pienet, kavalat ja pahansuovat lumikon-silmänsä. Mutta Eurydike Bergillä ei ollut minkäänlaisia aseita taistellakseen ulkomaailmaa vastaan, kun sensijaan pieni, isätön ja äiditön Emma ilmaisi elämänvoimaa ja elämänviisautta, joka tähän asti ei milloinkaan ollut päässyt ilmoille, mutta jota hän nyt voimia säästämättä käytti tässä elämänsä ratkaisevassa teossa.

Marie-Louise Almgren horjui toiselta puolen sukulaisvelvollisuuksien ja verisiteiden iäisten vaatimusten ja toiselta puolen omansa ja ystävättäriensä pikku Emmaa kohtaan tunteman yhteisen vastenmielisyyden välillä.

Emma puheli ja vehkeili ja juoksi Nelosen portaissa ja oli täysin piittaamaton Rosalie-neidin hyisestä halveksumisesta, Eurydike Bergin arasta vastenmielisyydestä ja Marie-Louise Almgrenin hiljaisesta, epäröivästä, mutta neuvotteluihin alistuvasta torjumisesta.

Kevääksi 1886 muutti tarmokas nainen vuokralaiseksi oikeusneuvoksetar Marie-Louise Almgrenin pihanpuoleiseen huoneeseen Malmberginkadun neljään.

Pikku Emma oli kyllä saanut myydä joukon huonekalujaan, mutta voittajana oli hän nyt Malmberginkadun neljässä ja saattoi rauhassa antautua leivoksille, hilloille, makeisille, kahvikekkereille ja juoruille. Sitäpaitsi hän tunsi päivittäistä nautintoa turvallisesti tietoisena siitä, että oli verrattomasti rikkain Nelosen maailmaakarttavain naisten pienessä linnunpesässä.

Kiistat ja riidat Rosalie Pistolschiöldin kanssa antoivat olemassaololle oikeastaan vain uutta viehätystä ja elävää sisältöä, joka lyhensi päivän tunteja ja antoi sielulle terveellistä liikuntoa.

EURYDIKE BERG.

Haalistuneissa sinisissä ja valkoisissa kierrekaihtimissa ajoi juhlallisesti puettu tyrolilaismetsästäjä takaa arkaa vuorikaurista alppien huippuja kohti, kun sensijaan alempana laaksossa seisoi mitä kaunein ja täyteläisin sveitsiläistyttö sirosti koristellun sveitsiläishuvilan ovella viittoillen kädellään sulhasmetsästäjälle. Vuorenhuippujen yläpuolella kierteli mahtava kotkapari, ja rehevässä tunturiruohostossa kauimpana alhaalla oli mitä muhkeimpia lypsylehmiä laitumella pienen tunturipuron käyttämän myllyn edustalla.

Oliko mahdollista, että tämän kauniin maiseman tuolla puolen kohosi korkea, ruma viisikerroksinen tukholmalaistalo, joka esti pienimmänkin kaistaleen taivasta näkymästä ja tuijotti halveksien niihin ikkunoihin, joiden ruutujen takana uskollinen sveitsiläistyttö joka aamu ja ilta huiskutti iloisen tervehdyksensä ylhäällä pilvien keskellä olevalle metsästäjälle.

Miksi ei elämä sallinut Eurydike Bergin aina oleskella hämyisessä sinihohteessa kierrekaihtimien kuvien takana? Miksi piti antaa kadun ja päivän harmaan, värittömän valon tunkeutua niiden takana olevan huoneen jokaiseen soppeen? Eivätkö huonekalut ja taulut ja esineet ja niitten mustapukuinen omistajatar viihtyneet parhaiten sinisessä, epävarmassa valossa, joka ei paljastanut eikä karkoittanut pakosalle suuren, syvän, hiljaisen huoneen salaisuuksia ja unelmia?

Huoaten antoi Eurydike Berg kierrekaihtimen runsaan kuvamaailman liukua ylös — samalla kaipauksella kuin runoilija-parka työntää syrjään kultaiset unelmansa marmoritemppeleistä, valkoisista viitoista ja soihduilla valaistuista vieraspidoista tutkiakseen sensijaan lautasten sisältöä automaattihyllyjen lasilevyjen takana.

Mutta kierrekaihtimien takana oli vanhalla naisella pystytettynä vielä linnoitusketju suojaksi ulkomaailmaa vastaan. Syvissä ikkunakomeroissa seisoivat kukkaruukut tiheämmässä kuin sotilaat rivissä, ja isojen kukkaruukkujen päällä olivat pienet ruukut ahdettuina uuteen riviin — ja sotilaalliselta kannalta katsoen oli koko kokoelman ryhmitys verrattavissa sotilasjoukkueen muodostelmaan: »eturivi polvilleen, valmiina tuleen».

Ja Eurydiken kukkassotilaat olivat todella hyviä puolustajia. Ei voinut todella paljoakaan nähdä katua eikä vastapäistä taloa kaikkien näiden lehtien ja kukkien läpi, joiden yöksi teljetty tuoksu nyt nostettujen kierrekaihtimien takaa levisi hyvänhajuisena laineena yli huoneen.

Ruutujen kimmellyksestä ja päivänvalosta saattoi Eurydike Berg päätellä, että aurinkoinen ja pilvetön taivas nyt kohosi sen kaupungin yllä, jossa hän asui. Huolellisesti ja hiljaa hän alkoi hoidella ja kastella suojattejaan ja suojelushenkiään, itse henkenä ja kukkana unelmain ja kukkain keskellä.

Jo monta tuntia sitä ennen oli päivän valo rynnistellyt kierrekaihtimien suojusta vastaan tahraisten ikkunaruutujen takana, ja tehtaitten työläisjoukot olivat jo päässeet päivällisloman lyhyeen lepohetkeen valonsäteiden vihdoinkin onnistuessa tunkeutumaan läpi ikkunalaudan lehti- ja kukkasverkon Eurydike Bergin asuntoon keskellä maailmankaikkeutta.

Valo pyrki ikäänkuin hapuillen tuohon erikoiseen, päivälle niin outoon huoneeseen, jossa ikkunain raskaat, tummat verhot, seinien korukudokset ja lattiamatot olivat olemassa vain yhtä ainoata tarkoitusta varten: tappaakseen valon ja tukahduttaakseen äänet siitä maailmasta ja siitä elämästä, jonka henki ja työ olivat vieraita ja vihollisia hänelle, joka äänettömyydessä ja hiljaisuudessa eli kuolleille ja unohdetuille.

Se oli voimatonta ja väsynyttä ja harmaata, tämä ulkoatullut iloinen ja ylimielinen valo; hämmentyneenä kuin valon sokaisema perho se iskeytyi oviverhojen harvinaiseen kudokseen ja sen eksoottisiin väreihin ja fantastisiin arabeskeihin — omituisen kuolleena ja vieraantuneena se lankesi mustaksikiilloitettujen arkkujen ja kaappien eteen, kunnes se vihdoinkin sai väriä ja eloa parin jättiläismäisen sohvan kukoistavan raikkaissa stramaljikirjailuissa; sohva oli vanhojen ruotsalaisten herraskartanokalujen keidas tässä eksoottisten ornamenttien ja outojen värisointujen erämaan aavikossa, jonka yllä hiljaa, juhlallisesti ja kunnioitusta herättävästi suuri norsunluinen ristiinnaulitun kuva loisti valkeassa, voittoisassa rauhassa ja puhtaudessa.

Ja kuten ohikulkevan laivan mainingit vähitellen vaimenevat ja hiljenevät lepoon rannalla, meren levätessä rasvatyynenä ja umpimielisenä omassa suuruudessaan, niin kävivät masennetut valoaallotkin vähitellen levolle huoneen kaikkien vieraitten ja tuntemattomien esineitten pariin, ja vain tomuhiukkaset tanssivat ja värisivät siinä valojuovassa, jonka vastapäisen talon aurinkoinen ruutu heijasti Nelosen ikkunoihin. Mutta näytti siltä kuin tämä hymyilevän päivän auringon kalpea heijastuskin olisi polttanut ja sokaissut kalpeata naista ikkunan ääressä, kiusannut ja hämmentänyt häntä kuin äkkinäinen utelias katse, joka röyhkeän tutkivana iskee meihin kulkiessamme katua pitkin oman olentomme salaisimpiin unelmiin vaipuneena.

Hän jätti syvän ikkunakomeron pelargonioineen, palsamineen ja verenpisaroineen, jotka ihme kyllä niin hyvin näyttivät viihtyvän ruutujen ja kierrekaihtimien välissä, ja vetäytyi väsyneen haluttomin elein syvän huoneen hämyiseen taustaan, jonka jossakin kätkössä vesi tuttavallisesti kiehui ja porisi pienessä teekeittiössä — ääni, joka jollakin tavalla muistutti kissan hauskaa ja rauhaisaa kehräämistä ja joka antoi aavemaiselle ja epätodelliselle huoneelle inhimillisen elämän ja miellyttävän lämmön tuntua.

Vanha nainen oli pysähtynyt matalan, mustanruskean, jostakin eksoottisesta puulajista tehdyn lipaston eteen, josta lähti heikko, mutta läpitunkeva öljyjen ja suitsutusten tuoksu, ja jonka tummalla marmorilevyllä oli pari valokuvaa mustissa kehyksissä. Toisessa oli iso kookas, vanhan, ruotsalaisen husaariupseerityypin mies, anglointialaisen valkeassa tropiikkipuvussa; ja solakka keskikokoinen nainen suunnattoman päivänvarjon alla. Toinen oli käyntikorttikokoa ja siinä oli tyttö ja poika, neljä- tai kuusivuotisia, kädet toistensa kaulassa; ja heidän säteilevät silmänsä hymyilivät odottavasti jollekin tuntemattomalle haavekuvalle tai katselijalle. Ja seinällä sen yläpuolella riippui kaksi soikeata kehystä: niissäkin oli samat ihmiskasvot, mutta nyt akvarellin kirkkain ja valoisin värein ja isojen, uhkeiden palmupuiden taustaa vastaan maalattuina.

Eurydike Berg hymyili heikkoa, kaukaista hymyä, ehkä katkeraakin, jos kuihtuneen kukkalehden putoaminen on katkeraa ja jos se itse on tuhonsa tuskasta tietoinen.

Nämä neljä mustaa kehystä sulkivat sisäänsä kaiken sen, mikä Eurydike Bergille oli ollut rakasta tässä maailmassa, ne olivat hänen maallisen ilonsa hautakivet — muistojensa hautapaikka ja ruumisarkku, ehkä syvemmässä ja sananmukaisemmassa mielessä kuin katsoja saattoi aavistaakaan. Sillä jossakin meren pohjalla Mauritiuksen ja Sokotran välillä lepäsivät, jos ylipäänsä niistä vielä oli jotakin jäljellä, plantaashinomistaja ja entinen intialaisarmeijan kapteeni Baltzar Göran Achates Berg ja hänen molemmat lapsensa, Signe Christina ja Baltzar Emanuel — jossakin meren pohjalla — Eurydike Bergin puoliso ja lapset — Göran — Signe — Emanuel: nimet, jotka päivänpaisteessa ja ilossa kerran olivat riemuinneet hänen huulillaan — nimet, jotka kerran olivat olleet lihaa ja verta, sielua ja lämpöä — suloisia maallisia tosiasioita — nyt ne lepäsivät jossakin meren pohjalla Mauritiuksen ja Sokotran välillä.

Ramsjöbergin tehtaalla Bergslagenissa oli Eurydike Berg syntynyt suurena vallankumousvuotena 48, ja jos synnyinvuosista voi tulla päteviä ennustajia, niin oli Eurydike Bergin elämä ainaiseksi saanut kohtalokkaan leimansa suuresta vuodesta. Mitä vallankumouksia, mullistuksia ja tuhoja olikaan tuo solakka ja valkohapsinen nainen Malmberginkadun Nelosessa saanut kokea! Mitä elämän muutoksia ja kohtalon myrskyjä olikaan Ramsjöbergin tytär saanut läpikäydä!

Eurydiken isä oli ollut tehtaanomistaja ja Ramsjöbergin isäntä, Kaarle IX aikana maahan muuttaneen d'Estelle-nimisen hugenottisuvun viimeinen jälkeläinen, josta suvusta aikojen kuluessa oli tullut suuri tehtaanomistajasuku Stellenius Värmlannissa ja Västmanlannissa, ja jonka viimeinen loistoisa kukkanen Erik Gustaf Stellenius Ramsjöbergissä oli ollut.

Erik Gustaf Stellenius ei suotta ollut kantanut gallialaista perintöä suonissaan. Mitkä loistavat juhlat olivatkaan täyttäneet Ramsjöbergin päärakennuksen valolla ja laululla ja vaihtuvilla ihmiskasvoilla, mikä ihailijoiden joukko olikaan parveillut nuoren Eurydiken, tanssiaisten kuningattaren, Ramsjöbergin kukkasen ympärillä, Eurydike Stelleniuksen aranvaaleine, hentoine, teeruusunlehtiä muistuttavine ihoineen ja säteilevän ruskeine silmineen ja pikimustine, raskaine hiuksineen, — Eurydike Stelleniuksen, joka oli saanut etunimensä isän lempioopperan, Gluckin »Orpheus ja Eurydike», mukaan — Eurydike Stelleniuksen, joka kasvoi laulun ja soiton, juhlien ja rekiretkien keskellä, vasaroiden jymistessä, palkeitten pauhatessa ja satojen uutterien käsien luodessa uusia mahdollisuuksia ja varoja tehtaanisännän loputtomalle juhlailolle ja loistosta juopuneelle elämänhalulle.

Ramsjöbergissä oli Eurydike Bergin neitsytvuosina päivittäin pöytä katettuna parillekymmenelle hengelle, eikä vieraita puuttunut koskaan, ja kolmen läänin miehinen nuoriso virtaili sinne juhliakseen ja palvoakseen kaiken tämän ilon ja rikkauden loistavaa keskipistettä, symbolia ja perijätärtä — älkäämme unohtako tätä viimeistä lisänimeä — untuvaista, hentoa ja solakkaa kaunotarta, jonka ihmeellistä etunimeä oli kuiskittu niin monissa soneteissa, canzoneissa ja laulelmissa, ja jota oli niin helppo ja mukava korostaa väärin ja soinnutella.

Mutta niissä kolmen läänin naimaikäisissä nuorukaisissa, jotka jokaisena syntymäpäivänä kunnioittivat häntä runoilla ja ilveillä ja salaisuudessa harjoitetuilla näytelmäkappaleilla, ei ollut ketään, joka olisi osannut vangita ja pidättää Eurydike Stelleniuksen sykkivää ja levotonta sydäntä, jonka kaikki säihkyvät unelmat kaipasivat eksoottisia maisemia ja ihmeellisiä seikkailuja ja joka näköjään oli Erik Gustaf Stelleniuksen loisteliaan kauneudennälän ja mittaamattoman elämänhalun oikea jälkeläinen.

Hänen kahdentenakymmenentenä syntymäpäivänään oli ent. kapteeni intialaisessa armeijassa, Hamran tehtaitten ja sahojen ent. omistaja, Göran Berg isoissa englantilaisissa matkavaunuissa ensi kertaa oman ja hänen elämänsä aikana ajanut puolipenikulmaista puistokujaa pitkin Ramsjöbergin päärakennusta kohden.

Rakas lukijani, olet tietenkin nähnyt ja kuullut monia Berg-nimisiä, mutta et varmaan tietäne, että niille, nyt jo sukupuuttoon kuolleille »aitoruotsalaisille», joita voimme nimittää alkuruotsalaisiksi, oli olemassa vain yksi Berg-suku, jolla todella oli oikeutta kantaa sitä nimeä.

Hamran Bergit, Forssan, Odenslundan ja Penningbyn Bergit, Ervallan, Stor-Rastan ja Näsin Bergit — Bergit, jotka vaikka aatelittominakin olivat miespolvien ajan nuoruudessaan palvelleet nuorempina henkihusaariupseereina, elleivät he sukunsa seikkailuhalun vetäminä menneet laivastoon saadakseen tilaisuuden tuulettaa mielikuvitustaan kaukaisilla merimatkoilla.

Ja kuinka muuten voisitkaan, rakas lukija, tietää mitkä ovat oikeita Bergejä. Heistä on niin harvoja jäljellä, ettet saa milloinkaan nähdä heitä satulan selässä kapitalismin suuressa esteratsastuksessa etkä lukea heidän nimeään sanomalehtien niinsanotun sosieteetin uutisissa, joissa pankkiirienrouvat ja tukkukauppiasten tyttäret niin menestyksellisesti tungeksivat aatelisten joukossa, joilla ei ole perintätapoja eikä todellista arvokkuutta, aatelisten, jotka vain nimeltään ja arvonimeltään ovat aatelia.

Kreivittäret Lichtone o.s. Nygren ja Bunge o.s. Levison eivät, Jumalalle ylistys ja kiitos, tiedä mitään nykyjään elävistä Bergeistä, kun he aristokraattisesti loistoautojensa pieluksiin nojaten ajavat viimeisistä hovitanssiaisista loisteliaisiin koteihinsa Strandvägenillä.

Yksi heistä elää vielä: hän on tullissa kamarikirjurina; ja toinen ottaa vastaan suurten seurapiirien postia Östermalmin postiluukun ääressä; ja kolmas on konttoristina viiniliikkeessä; ja mahtavin heistä viettää hiljaisia vanhanpojanpäiviään vanhalla sukutilalla, jolle pilkallinen elämä on antanut nimen Rahakylä, mutta jonka pitäisi olla Rahanpuute, ja jossa hän fatalistisessa rauhassa, ilman levottomuutta ja toiveita, odottaa sitä hetkeä, jolloin kaikki vanhat seinäkellot ja pöytäkellot lakkaavat hänelle mittaamasta ajan kulkua päästäkseen erinäisten välikäsien avulla tukkukauppias Ohlssonin, pankkiiri Levisonin, isännöitsijä Andresénz'in, syntyään Andersson, salonkeihin ja vierashuoneisiin ilmoittamaan siellä, valveutuneen havaintojen tekijän mielestä, aivan toisella tavalla ajan todellista kulkua.

Mutta se Baltzar Göran Achates Berg, joka kesäkuun neljäntenätoista päivänä 1867 ensi kertaa ajoi puolen penikulman pituista puistokujaa Ramsjöbergin linnamaista päärakennusta kohden, oli mies, jonka nimen ja persoonan tunsi jokainen ihminen Värmlannin tehtaasta lännessä Dannemoralaitoksiin asti idässä, Kolmårdin ja Tivedin tehtaista alkaen etelässä Kuparivuoren sulattimoihin asti pohjoisessa — nota bene —jokainen ihminen, joka tahtoi tietää ja olla mukana jossakin:

Baltzar Göran Achates Berg, ent. husaarihenkiväkirykmentin luutnantti, ent. kapteeni kevyessä intialaisessa husaarirykmentissä n:o 1, ent. Hamran tehtaitten ja sahojen omistaja, ja nykyisin suurten istutusten omistaja Mauritius-saarella, josta tämä kolmekymmentäneljävuotias mies oli tänä vuonna palannut viedäkseen Ruotsista mukanaan arvoisensa puolison.

Kaikki Ramsjöbergin vieraat tuntevat Göran Bergin, vaikka eivät olisi koskaan häntä nähneetkään, ja Göran Berg tuntee heidät myös. Mutta yhtä asiaa ei Göran Berg tiedä eikä tunne hypätessään suurista, hienoista, englantilaisista matkavaunuista ja noustessaan ylös Ramsjöbergin suuria kaideportaita: että hän tänä iltana on tanssiva seitsemän tanssia Ramsjöbergin nuoren perijättären kanssa, ja että hän on jäävä taloon seitsemän kertaa seitsemäksi päiväksi eikä sitten enää koskaan ole näkevä sitä. Mutta Eurydike Stellenius ehkä aavistaa, ensi kertaa nähdessään pitkän jättiläisen tummanruskeat kasvot ja poskessa olevan suuren sapelinarven, ja kohdatessaan tämän sinisen, kirkkaan katseen, että tämä on mies, joka on vievä hänet pois ja kantava häntä käsivarsillaan ihmeellisen elämän läpi.

Sillä Eurydike Stellenius on ihmeellinen unien, aavistusten ja näkyjen olento, ei vain suuren tehtaan patruunan tytär, vaan olentonsa todellisessa syvyydessä äidin oikea ja arvoinen jälkeläinen, äidin, jonka suku kautta sukupolvien oli vaeltanut läpi mystiikan laaksomaiden haltioitumisen vuorenhuipuille.

Mutta vuonna 1867 Eurydike Berg vietti joka tapauksessa ensimmäistä jouluaattoaan ulkopuolella Ramsjöbergin muurien, ja kallisarvoisten ja kauniitten, eksoottisten huonekalujen keskellä matalassa, pitkässä, valkoisessa rakennuksessa kapteeni Göran Bergin Sainte-Marie-aux-Magnolias-istutuksilla, suunnilleen Saint Louis ja Mahébourgin pikku kaupunkien puolivälissä englantilaisella Mauritius-saarella, jota aito ranskalais-katolilainen ylimystö nimitti Ile de France'ksi.

Eurydike Bergin ääretöntä onnea ei samentanut edes se tosiasia, että hänen satumaisen onnensa aikana uudessa isänmaasaaressa raivosi malariakuume, joka maksoi 30 000 mauriitin hengen. Eivät mitkään elämän sairaudet olleet vielä saaneet turmella hänen vahvaa, intohimoista sydäntään, ja elämän julmat kädet eivät vielä olleet riistäneet hohteen ja välkkeen kimmeltäviä huntuja hänen silmistään.

Eikö meillä ole syytä ihmetellä ajatellessamme, että vanha, laiha nainen Malberginkadun Nelosen hämyisessä huoneessa oli elänyt kaiken tämän — että hän enemmän kuin vuosikymmenen ajan oli ollut Sainte-Marie-aux-Magnolias-saaren sokeri- ja vaniljaistutusten valtijattarena läpipääsemättömien kaktusaitojen sisäpuolella, jotka vastasivat Ramsjöbergin aitauksia. Nämä tummanruskeat, suruiset silmät, joiden väsyneet katseet ikäänkuin siivilöityivät raskaiden suruharsojen läpi, ovat kuvastaneet troopillisen maailman satunäkyjä — näitä kuihtuneita, ryppyisiä käsiä, joitten suoniverkko on sinivihreä ja pullistunut, ovat sadat kiitolliset mustanaamat suudelleet, vieraat mustaihoiset olennot, jotka omasta kokemuksestaan tiesivät, ettei sellaista armeliasta, hyvää ja avuliasta valkoista »mistressiä» kuin Eurydike ollut S:t Mauritius-saarella eikä tuskin koko maailmankaikkeudessa.

Tämän hyvyyden ja armeliaisuuden he palkitsivat siten, että Saint-Marie-aux-Magnolias-istutusten sokeri- ja vaniljasadot kasvoivat vuodesta vuoteen.

Kahdettatoista jouluaan ulkomailla ei ruotsalainen perhe valkoisessa tropiikkitalossa viettänyt yhtä iloisena kuin edellisiä, huolimatta siitä, että kymmenvuotias Signe ja seitsenvuotias Emanuel eivät milloinkaan olleet olleet niin iloisia kuin juuri tänä jouluaattona eivätkä olleet milloinkaan saaneet niin paljon joululahjoja. Tehtaanpatruuna Erik Gustaf Stelleniuksen joululahja heidän vanhemmilleen oli ollut sitä ikävämpi.

Tänä vuonna oli yli maailman ollut taloudellinen ahdinkotila ja kuusikymmenvuotisen huolettoman ja juhlivan elämän jälkeen seisoi mitä kovin, jokapäiväinen todellisuus Ramsjöbergin suuren, linnamaisen päärakennuksen edessä. Puolen vuoden kuluessa olisi tehtaanpatruunan pakko lopettaa maksunsa, ellei tulisi apua taivaasta. Neljäs ja viimeinen Ramsjöbergin Stellenius saisi kunniatta lähteä kodistaan ja konnultaan, ensimmäinen Stellenius, joka ei ollut voinut täyttää sitoumuksiaan.

Göran Berg päätti heti lähteä Ramsjöbergiin ja vaimonsa nimiin lunastaa hänen vanhan perintötilansa. Suurimmassa kiireessä ja kolmeen neljäsosaan arvostaan hän myi rakkaan Sainte-Marie-aux-Magnoliaksensa, ja eräänä kauniina kevätpäivänä hän matkusti vaimoineen ja lapsineen Saint-Louisista. Evelyn-nimisellä postilaivalla, valkoisen tropiikkitalon kaikkien huonekalujen, mattojen ja tavaroiden lähdettyä The Three Sisters of Cape Town-nimisellä parkkilaivalla.

Göran ja Eurydike olivat nimittäin lujasti päättäneet kalustaa kokonaisen kerroksen Ramsjöbergissä rakkaitten Sainte-Marie-aux-Magnolias-huoneitten mukaisesti. Ja hyttiinsä Evelynillä Göran Berg kätki pieneen rauta-arkkuun, jossa oli kolmikertaiset kannet ja lukot, istutustensa kauppahinnan ja Mauritiussaarella vietettyjen vuosien säästöt — kaikkiaan 25 000 puntaa englantilaisina pankinseteleinä ja kultarahoina.

Eräänä huhtikuun iltana tuli Adenin satamaan Etelä-Arabiassa alus, jossa oli viimeiset eloonjääneet matkustajat postilaiva Evelynistä, joka oli hukkunut pyörremyrskyssä jossakin Mauritius- ja Sokotrasaarten välillä, ja joka alus monia vuosia oli kulkenut Bombey — Liverpoolin reittiä. Pelastetut, jotka pari viikkoa olivat ajelehtineet merellä avonaisessa laivaveneessä, olivat kolme malaijilaista laivamiestä, neekeri-kyökkipoika, laivan toinen perämies sekä muuan mistress Eurydike Berg, joka miehensä ja molemmat lapsensa menettäneenä ja veneessä kestämiensä vaivojen tähden oli vajonnut harvasanaiseen synkkämielisyyteen.

Kun Eurydike Berg manalan varjon kaltaisena, kolmantenakymmenentenä syntymäpäivänään ja suuren rakkautensa vuosipäivänä nousi maihin Göteborgin laiturilla, oli hän ihminen, joka saattoi vain kysyä itseltään, miksi ja minkätähden juuri hänen piti olla ainoa eloonjäänyt, ja mitä maailma siitä hyötyi, että hän edelleen oli olemassa.

Tehtaanpatruuna Erik Gustaf Stellenius oli kolme kuukautta aikaisemmin onnellisesti kuollut halvaukseen ja Ramsjöbergin olivat kiinnityksenhaltijat ostaneet, pari nuorta tukholmalaista tukkukauppiasta, Söderberg ja Andersson, jotka viisaasti ja ansiokkaasti kokonaisen vuosikymmenen ajan olivat hoitaneet tehtaanomistaja Stelleniuksen hieman horjuvaa liikeasemaa.

Meidän ei pidä ihmetellä, että isännöitsijä Anderssonin nuorin tytär, vapaaherratar Palmsvärd o.s. Andresénz, ei ollut käsittänyt harvinaista kohtalon ivaa, kun hän eräänä aamupäivänä ajoi Eurydike Bergin kumoon Brunkebergtorilla. Vapaaherratar oli ihastuttava, seurapiiriemme loistavimpia tähtiä; hän oli matkalla Augusta Lundinin luo koetellakseen uutta pukuaan lähestyviä linnan uudenvuodenkutsuja varten.

Ylhäinen vapaaherratar ei nimittäin koskaan elämässään ollut kuullut puhuttavankaan mistään leskirouva Eurydike Bergistä ja hänellä oli erittäin puutteelliset tiedot osakeyhtiö Ramsjöberg-Storforsin aikaisemmista vaiheista ja historiasta.

Sillä on omituinen ja aivan liian vähän merkillepantu tosiseikka, että kun muinais-Ruotsin ylimyssuvut ylpeästi panevat muistiin ja kertovat niistä maine- ja urotöistä, jotka veivät heidän esi-isänsä yhteiskunnan korkeimmille huipuille, ei sensijaan rahaylimysten lapsilla ole pienintäkään aavistusta tai tietoa niistä osakevoitoista, osakekaupoista, tonttikeinotteluista ja vaihtokaupoista, joiden avulla heidän vanhempansa ovat päässeet yhteiskunnan ylimpiin kerroksiin — ylevä ja täydellinen itsetietoisen ylpeyden ja kerskuvan prameilun puutos, joka aivan erikoisesti viehättää puolueetonta yhteiskunnantarkkailijaa ja ihmisystävää.

Vapaaherratar Palmsvärd oli nyt vain iloinen, ettei todellista onnettomuutta ollut sattunut ja että vanha eukko ei ollut ensinkään juonitellut eikä uhkaillut poliisilla — vaan, omituista kyllä — mikä seikka osoittaa, että köyhälläkin kansalla voi olla hienotunteisuutensa — oli kieltäytynyt ottamasta vastaan sitä kymppiä, jonka antelias ja hyväsydäminen vapaaherratar oli tahtonut painaa hänen käteensä korvaukseksi pelästyksestä ja tahraantuneesta puvusta.

Jossakin Mauritius- ja Sokotra-saarten välillä lepäävät, jos ylipäänsä aineellisia jäännöksiä vielä niin monen vuoden perästä on olemassa, Göran Bergin ja hänen molempain lastensa maalliset jäännökset, ja heidän kerallaan myös ja varmaan paremmin suojattuna, pieni rauta-arkku, joka sisältää 25 000 puntaa Englannin seteleissä ja kullassa.

Parkkilaiva The Three Sisters of Cape Town oli saapunut Göteborgiin samaan aikaan kuin Sainte-Marie-aux-Magnolias-istutusten entinen valtijatar.

Örebron läänin maaherran, hovimarsalkka von Wernerin suotiin pelastaa Eurydike Berg ja hänen intialainen kalustonsa Malmberginkadun neljään, jossa hovimarsalkka itse silloin vielä asui toisessa kerroksessa. Hovimarsalkan maaherranoloaikana oli Erik Gustaf Stellenius ollut läänin mahtimiehiä ja oli mielellään avannut yleensäkin auliin lompakkonsa useihin yleishyödyllisiin yrityksiin, jotka maaherra läänissään oli pannut alulle.

Kun maaherra ja hovimarsalkka seuraavana vuonna erkani elämästä, oli
Eurydike Bergin nimi hänen testamenttilisäyksessään.

Muistakaamme nyt siis, että nämä vierasmaalaiset, ihmeelliset matot, verhot ja huonekalut ovat nähneet polttavan etelämaisen auringon ja sen aina sinisen taivaan — että pienet, valkoiset lapset ovat leikkineet niitten keskellä vanhan neekerihoitajattaren valvomina, joka oli varoitellut pieniä ihmelapsia:

— Niin ei master saa tehdä — pikku missus ei purra lehtiä — nämä lehdet olla paljon myrkyllisiä.

Ja sisiliskoja ja myrkyllisiä skorpioneja ja tuhatjalkaisia on joskus tavattu näiden verhojen ja uutimien takana silloin kun ne koristivat Saint-Marie-aux-Magnolian valkoista taloa.

Älkäämme sentähden kummeksiko, jos Eurydike Berg joskus voi nähdä rusoposkisen, palleroisen pojan istuvan ilkosen alastomana kirjahyllyllä tai kurkistelevan vuoteen päädyn takaa tai jos hän voi jutella pienen tyttösen kanssa, joka seisoo hänen vieressään kukkapöydän ääressä; tai jos vanha, musta hoitajatar usein herättää hänet aamuisin, hänen vielä kuullessaan Göran Bergin äänen korvissaan:

— Hyvää huomenta, lemmikkini, tänäänkään eivät niggersimme ole unohtaneet sulkea ainoatakaan vaniljankukkaa ennen auringonlaskua — ei ainuttakaan ole unohdettu, ja minä tiedän kenen ansio se on.

Ja antakaamme anteeksi, että se nainen, joka on viettänyt nuoruutensa tanssien Ramsjöbergin kristallikruunujen alla ja leikkinyt lapsineen kaktusaitojen takana Sainte-Marie-aux-Magnolian ympärillä ja ajelehtinut seitsemäntoista päivää pelastusveneessä ilman vettä ja ravintoa mukanaan vain pussillinen laivakorppuja kuutta suuta varten — antakaamme anteeksi hänelle, että hän näkee ja kuulee olemattomia asioita ja näkymättömiä henkiä ja ettei hänellä ole avointa aistia eikä mukautumiskykyä siihen todellisuuteen, joka on isännöitsijä Andersénzin, syntyjään Andersson, ja pankkiiri Nygrenin ja kreivitär Bungen o.s. Levison ja kamariherra Björnsköldin, ja jonka he luulevat olevan ainoan todellisen todellisuuden.

Äkkiä seisoo inhoittava, vieras mies Eurydiken huoneessa, mies päällystakki, kalossit ja pyörökoppainen hattu yllään — mies, jolla oli suuret, punaiset viikset ja pitkä punainen parransänki sekä vaaleansiniset, röyhkeät silmät.

Tuhannet kukat kuihtuivat Eurydiken sydämessä — kylmyyden ja todellisuuden maailmasta puhalsi jäätävä tuuli, joka karkoitti hiljaisesta huoneesta pois kaiken lämmön ja kaikki unelmat. Kuka oli avannut oven? Oliko oven ulkopuolella vielä muita vaaroja vahingoniloisina odottamassa saadakseen vuorostaan hyökätä sisään kaikkien näkymättömien unelmien ja hyvien henkien kimppuun?

Pelon ja inhon väristys tunkeutui hänen kukkaissielunsa sisimpiin juuriin asti, ja hänen huulensa pystyivät tuskin hengähtämään aran kysymyksen:

— Mitä olisi asiaa — tämä lienee kai erehdys?

Vieras mies oli sillävälin varmasti ja erehtymättömän terävänäköisesti tehnyt huolellisen varastoluettelon ja arvioinnin huoneen esineistä.

— Mitä pikku rouva tahtoo noista posliiniruukuista uunin päällä?

Ne olivat ne kolme itäintialaista maljakkoa, jotka Eurydike Berg vastanaineena vei uuteen kotiinsa — Ramsjöbergin vanhat itäintialaiset maljakot, jotka Stellenius-suvun neljän sukupolven ajan olivat kaunistaneet Ramsjöbergin suurta salonkia — vanhat itäintialaiset maljakot, joita vieras rosvo nimitti posliiniruukuiksi.

Mielettömänä hyökkäsi Eurydike Berg huoneesta. Portaalla oven ulkopuolella istui pikku Emma Wigelstjerna täynnä pahanilkistä uteliaisuutta. Hän se oli päästänyt inhoittavan miehen sisään, eikä Rosalie Pistolschiöld tietystikään ollut kotona. Kuin takaa-ajettu hindu etsi suojaa Atis'en metsästäjälaumalta hyvän Camillan luota, niin riensi Eurydike Berg nyt viimeiseen pakopaikkaansa maailmassa — Marie-Louise Almgrenin luo.

ROUVA OIKEUSNEUVOKSETAR.

Kun ruokasalin suuren seinäkellon viimeinen raskas kymmenlyönti oli kajahtanut ja vierashuoneen roomalaistoogaan puetun miehen koristama pöytäkello oli kilahduttanut perässä kymmenen kaikuvan kimakkaa läppäystään, oli oikeusneuvos Gerhard Almgren hitaasti sulkenut kirjan, jota hän juuri oli lukenut ääneen, oli yhtä arvokkaasti noussut nojatuolista, oikaissut korkean, avonaisen kiiltokauluksen ympärillä olevan kierretyn, mustan jättiläissilkkihuivin, oli oikealla kädellään sivellyt taaksepäin kammattua tukkaansa ja sytyttänyt lähimmässä ikkunakomerossa olevan hopeisen kynttilänjalan parista pienellä lukupöydällä palavasta kynttilästä, jotka hän sitten vanhalla, totutulla pyöreällä huulten liikkeellä hitaasti, arvokkaasti ja varovaisesti puhalsi sammuksiin.

Hyväntahtoisesti hymyillen hän oli sitten jäänyt seisomaan keskelle lattiaa, ja lepattava kynttilänliekki oli heittänyt häilyvän hohteensa oikeusneuvoksen hienoille, sileäksi ajelluille, poskiparran kehystämille kasvoille ja kuvastunut hänen avoimissa, kirkkaissa, viisaissa, sinisissä silmissään ja hyväntahtoisen ystävällinen hymy ohuilla, lujapiirteisillä huulilla oli käynyt omituisen syväksi ja hiljaiseksi — hymy, joka sisimmältään kätki itseensä kujeilevan poikamaisuuden saavuttamattoman pilkkeen.

Kuin sovitusta merkistä olivat huoneen eri nurkissa hiljaa kuuntelevat ja työskentelevät ihmiset heti nousseet: valkohapsinen vanhus kulmasohvassa, joka vanha nainen oli oikeusneuvoksen äiti, leskipiispatar Almgren; hän oli silmänräpäyksessä käärinyt kokoon stramaljikirjailunsa, ja suoraselkäisessä mahonkituolissa istuva nuori nainen oli yhtä hiljaa pannut syrjään sen kauniin liivin, jota hän kirjaili oikeusneuvokselle. Nuori nainen oli ollut oikeusneuvoksetar Marie-Louise Almgren, o.s. Wigelstjerna.

Pyöreän pöydän ääressä huoneen vastakkaisessa kulmassa olivat vanha neiti Beata Almgren ja pikku mamselli Lundgren yhtä nopeasti jättäneet omat liinavaateompeluksensa ja sukankutimensa, ja taempaa, eteisen oven vierestä, kokoonpannun lautapelipöydän äärestä oli punanenäinen, harmahtava pikku herra noussut jo tunteja sitten tyhjennetyn totilasinsa äärestä, joka turhaan oli janonnut uutta täyttämistä ja jonka sisällys nyt oli niin tarkasti viime pisaraan asti tyhjennetty, että se näytti pestyltä, kuivatulta ja puhtaaksinuollulta kuin kissan maitolautanen.

Punanenäinen ja harmahtava herra oli ollut oikeusneuvoksen vanhempi veli, herra Ludvig Almgren, joka — vieläkin kerran vahvistaakseen sananlaskun totuuden, että papinpojista tulee pakanoita — oli elänyt remuavaa elämäänsä niin kauan kuin yhteiskunta ja ulkonaiset olosuhteet olivat sallineet, ja joka nyt sai hyvittää nuoruutensa ajattelemattomuuden ja kevytmielisyyden kirjoittamalla oikeusneuvokselle puhtaaksi asiakirjoja ja kuulemalla joka ilta nuoremman veljensä, herransa ja holhoojansa lukevan jostakin senaikaisen kirjallisuuden mestariteoksesta — ääneenluku, joka ei milloinkaan tahtonut pysyä tasoissa säästeliään niukan iltatodin kanssa, vaan pakotti herra Ludvig Almgrenin kurkku kuivana, ajatukset raskaina, loputtoman tyhjyyden ja kyllästyksen tuntein seuraamaan romaanisankarien ja -sankarittarien kohtaloita ja mietteitä, ja joka antoi nimille Thackeray, Dickens, Hugo, Bulwer, Fredrika Bremer saman vihattavan kaiun Ludvig-herran korvissa ja tietoisuudessa kuin kerran oli hänen nuoruutensa verenimijä-koronkiskurien ja luottoakieltävien ravintoloitsijain nimillä ollut. Näin kävi, elleivät häntä tuudittaneet rauhaisiin, miltei mieluisiin uniin keinuvat rytmit ja käsittämättömät sanat, joita olivat kirjoittaneet niin tuntemattomat ja hämärät herrat, ettei edes heidän nimensäkään jääneet hänen mieleensä: Browning, Rossetti, Tennyson.

Ylistetty olkoon ihmisaivojen unohduksen kyky! Mutta kukin esiluvun sanaton kuulija oli nyt ottanut omansa neljästä sytyttämättömästä kynttilänjalasta, jotka seisoivat aina suljetulla lautapelipöydällä Ludvig-herran totilasin takana kuin patrulli päällikkönsä takana. Vuoronsa mukaan olivat he menneet toivottamaan hyvää yötä oikeusneuvokselle ja sytyttäneet kukin pienen kynttilänsä hopeaisen kynttilänjalan suuresta kynttilästä. Oikeusneuvoksetar Marie-Louise Almgrenilla, o.s. Wigelstjerna, yksin ei ollut ollut omaa kynttilänjalkaa, vaan hän oli tarttuen oikeusneuvoksen sirosti taivutettuun käteen kaikkein viimeisenä lähtenyt vierashuoneesta heidän omaan makuuhuoneeseensa.

Siten oli aika kello yhdeksästä kymmeneen kulunut vuoden jokaisena iltana, ellei oltu kutsuissa tai ellei ollut vieraita.

Gerhard Almgrenin isänisä oli ollut ruotusotilas Alm Södermanlannin rykmentissä; hän oli asunut yhtä kreivien Possen Almnäsin suureen säteritilaan kuuluvista sotilastorpista ja arkioloissa ollut vanhan kreivin kuski. Vanhan kreivin rahojen avulla pääsi vanhin poika Upsalaan, josta opinnot, rautainen tahto ja luontainen lahjakkuus veivät Johan Almgrenin aina Strängnäsin piispanistuimelle asti. Gerhard oli ollut piispan nuorempi poika hänen avioliitostaan professori Winborgin tyttären kanssa.

Gerhard Almgrenilla oli takanaan loistavan nopea ja hyvin ansaittu virkaura ja vajaan neljänkymmenenvuotiaana hänestä oli tullut kuninkaan Korkeimman Tuomioistuimen jäsen. Hän oli ollut vanhan ruotsalaisen yhteiskunnan mainio, hieno virkamiesjuristin ja lainlaatijan tyyppi — läpeensä sivistynyt ja hillitty velvollisuus- ja luonneihminen, jolle oikeuden korkea ja pyhä periaate oli ollut ainoa ratkaiseva ja johtava voima olemassaolon kaikissa, vaihtelevissa kohtaloissa ja tehtävissä.

Jos kukaan oli Gerhard Almgren ollut valtiollisen oikeudentunnon omantunnontarkka ja lahjomaton toteuttaja, antamatta minkään henkilökohtaisten näkökohtien tai etujen sitoa itseään — nöyrä ja altis ylipappi Themis-jumalattaren temppelissä. Kaikki ominaisuuksia, jotka eivät kuitenkaan millään tavalla estäneet Gerhard Almgrenia olemasta mitä rakastettavin ja miellyttävin seuraihminen ja henkilö, jolla oli luontaisen hieno maku, joka rakasti kaunokirjallisuutta, jolla oli harrastusta henkisiin asioihin, joka oli hienostuneesti, hieman arasti ja epämääräisesti uskonnollinen.

Sitäpaitsi hänellä oli ollut kohtuullisesti ja säästellen eletyn nuoruuden keskitetty elämäntunto olentonsa pohjalla — jonkinmoinen humoristis-itseivallinen elämänilo, joka saattoi saada niin tavattomia ilmaisumuotoja, kuin se korkeimman oikeuden ja Svean hovioikeuden piireissä vuosikymmenien aikana muistettu ja muisteltu ja melkein ainutlaatuisen oikeustapauksen taikka tuomioistuinlausunnon tavoin pohdittu esiintyminen, kun neljäkymmentäkaksivuotias oikeusneuvos Gerhard Almgren hyppäsi pukkia kaikkien korkeimman oikeuden läsnäolevien jäsenten yli ennen istunnon virallista alkamista sinä päivänä, jonka aamuna Gerhard Almgren oli saanut tiedon, että ylisotakomisario Wigelstjerna ilolla oli hyväksynyt oikeusneuvos Almgrenin tyttärensä Marie-Louisen tulevaksi puolisoksi.

Mutta oikeusneuvoksen tavassa kohdella ja tarkkailla vanhempaa veljeään oli ollut enemmän inhimillisiä tunteita kuin pintapuolinen ja tilapäinen katselija saattoi ymmärtääkään. Gerhard Almgrenin hellittämätön oikeudentunto ja ruotsalaisen valtionvirkamiehen velvollisuuksien syvä käsittäminen eivät olleet koskaan sallineet hänen vaikutustensa ja suositustensa avulla hankkia veljelleen, joka kumminkin oli suorittanut hovioikeustutkinnon, paikkaa kruunun palveluksessa ja turvattua virkauraa alemmassa virkamiespiirissä. Ludvig Almgren oli korkeintaan kelvollinen olemaan puhtaaksikirjoittajana ja jäsentäjänä ankaran yksityisen valvonnan alaisena — ja sellaiseksi juuri hän saikin jäädä.

Mutta Gerhard Almgren tunsi kaikessa salaisuudessa syvää mielenkiintoa ja suurta myötätuntoa tätä veljeä kohtaan, joka näin kaikessa oli hänen vastakohtansa. Oikeusneuvos ei katsellut hyvän Ludvigin vajavaisuuksia minkäänlaista oikeushaaksirikkoa ajatellen eikä sanoissa »minä kiitän sinua, Jumala» ilmenevällä farisealaisuudella, vaan poikamainen pilke silmänsä pohjalla ja hyväntahtoinen hymy ohuilla, lujilla huulillaan.

Ja kun hänestä tuntui, että veli aivan liian kauan oli kitunut heikon iltatodin ja paljon kirjoitushiekan ääressä, saattoi hän selittämätön hymy huulillaan kaikessa hiljaisuudessa pistää hänen kouraansa ansaitsemattoman setelin:

— Kuuleppas, Ludvig, sinä, joka olet tottunut liikkumaan suuremmissa oloissa — eiköhän sinulla olisi halua vähän katsella ympärillesi maailmassa? Pelkään, että saat liikaa papereista tässä ahkerassa toimitustyössä.

Gerhard Almgren oli ollut viidenkymmenenkolmenvuotias, kun sattui se tapaus, joka ainaiseksi katkaisi hänen virkamiesuransa ja riisti ruotsalaiselta lakiyhteiskunnalta yhden sen erinomaisemmista palvelijoista.

Vielä ehkä yksi ja toinen kalenteritoukka muistaa päätullinjohtaja vapaaherra Joseph von Morianin äkkinäisen virkaeron ja valitettavan nopean poistumisen seurapiireistä. Gerhard Almgren oli ollut yksi niistä oikeusneuvoksista, jotka korkeimmassa oikeudessa olivat ratkaisseet sen kuuluisan oikeudenkäynnin, jota suuri ruotsalainen kauppatoiminimi oli ajanut kaikissa oikeusasteissa päätullinjohtaja von Moriania vastaan.

Oikeusneuvos Gerhard Almgren oli yksistään ollut sitä mieltä, että syytetty julistettaisiin syypääksi viranmyyntiin, lahjusten vastaanottamiseen ja virka-aseman väärinkäyttämiseen.

Mutta kun asiaa hyvänahkaisesti ja kiltisti katsellen ei tarvinnut ottaa niin ankarasti ja syy osaksi voitiin jakaa päätullinjohtajan alaisten virkamiesten kesken, osaksi selittää johtuvan korkeimman päällikön ymmärtämättömyydestä ja kun Hänen Majesteettinsa itse oli useampia kertoja lausunut toivomuksia, ettei hänen vanhaa ystäväänsä, joskohta hän ei kokonaan pääsisikään vapaaksi, tuomittaisi rikoksista, joista seurasi pakkotyö, virasta erottaminen ja kelvottomuus maan palvelukseen, niin päätullinjohtaja parooni Joseph von Morian sen ja sen pykälän mukaan verrattuna siihen ja siihen pykälään tuomittiin törkeästä taitamattomuudesta virantoimituksessa ja velvoitettiin korvaamaan kaikki kantajan oikeudenkäyntikulut.

Gerhard Almgren oli yksin ollut eri mieltä vastoin kaikkia osastotovereitaan, oikeusneuvos Almgren, joka jo vuosikausia oli tottunut itsevaltiaasti ja kenenkään vastaansanomatta muodostelemaan ja määräämään osastonsa lausunnot ja tuomiot — Gerhard Almgren, jolta hänen virkatoverinsa korkeimmassa oikeudessa olivat tottuneet saamaan tietoja ja neuvoja jotenkin samalla tavalla kuin kotona Hallituskadulla sen kaikki asukkaat joka ilta sytyttivät kynttilänsä oikeusneuvoksen suuresta hopeisesta kynttilänjalasta.

Sitäpaitsi oli Gerhard Almgren purevimmalla ja loukkaavimmalla tavalla jättänyt huomioon ottamatta Kaarle viidennentoista hyväntahtoiset kehoitukset:

— Kuuleppas, Almgren, voisit hieman sääliä vanhaa Moriania [morian = murjaani] — hän on kunnollisimpia miehiä, mitä koskaan on miehen kengissä kulkenut — oletko ajatellut Jeesuksen sanoja: joka teistä on synnitön, se heittäköön ensimmäisen kiven — ja jos ihmisen on jouduttava Långholmeniin vain siksi, että hänellä on huonot raha-asiat, niin luulen, että sinun olisi syytä alkaa minusta — kun sinulla mielestäsi nyt kerran on niin kuulumaton oikeudentunto.

Vanhat keskiaikaiset legendat kertovat monia ihmeellisiä asioita valkoisesta kärpästä, joka siihen määrin rakastaa omaa, tahratonta puhtauttaan, että se ottaa itseltään hengen jos ihminen tahraa sen valkoisuutta.

Meillä kaikilla pitäisi sielussamme olla sama tunne inhimilliseen likaisuuteen nähden. Joka tapauksessa olisi Gerhard Almgren ilman ylpeyttä tai pöyhkeilyä voinut kantaa valkoista kärppää oikeudentuntonsa vertauskuvana ja vaakunana. Palaen aatteellisesta harmista päätti hän jättää paikkansa kuninkaan Korkeimmassa Oikeudessa.

Ehkäpä olivat muutkin seikat vaikuttaneet tähän päätökseen. Oikeusneuvos Almgren oli muodostellut ja antanut hyvin katkeria lausuntoja monista vapaamielisen De Geerin ministeristön lakiehdotuksista. Hän oli harvinaisella juridisella kyvyllään ja todistelutaidollaan vastustanut suurta eduskuntalaitoksen uudistusta. Se oli kuin rikos Ruotsin valtioelämän perinnäisen kehityksen yhtäjaksoisuutta vastaan ja kuin sokeata askelta tietämättömyyden pimeään ja syrjään kuljetuilta ja raivatuilta teiltä.

Ja vuotta ennen tätä yhteenottoa korkeimmassa tuomioistuimessa oli yksi ministeristön jäsen jättänyt paikkansa istuakseen presidentinistuimelle Svean hovioikeudessa — paikka, johon Gerhard Almgren suhteellisesta nuoruudestaan huolimatta oli katsottu itseoikeutetuksi.

Vuosikausien jännitetyssä työssä liiaksi pingotetut hermot olivat hetkeksi tehneet lakon, ja vallankäytössä yhä enemmän kehittynyt asiantuntemuksen itsetiedoton itsevaltiuden tarve oli tukahdutettu.

Yhtäkaikki: Gerhard Almgren ei kaunistellut lausuessaan arastelematta julki mielipiteitään kuninkaasta, hallituksesta ja korkeimmasta tuomioistuimesta, ja alamaisimmasti hän pyysi ja sai eron virastaan.

Entinen oikeusneuvos asettautui asumaan pienelle, Strängnäsin läheltä ostamalleen maatilalle, jossa hän vietti viisi pitkää vuotta todetakseen ja miettiäkseen kahta totuutta, jotka eivät hänelle milloinkaan ennen olleet selvinneet:

että luonto ei millään tavalla ollut säätänyt häntä maanviljelijäksi,
että kohtalo oli hänet sensijaan ennakolta määrännyt jokaisella sielunsa säikeellä ja ruumiinsa solulla olemaan oikea ruotsalainen valtionvirkamies ja Kuninkaan Korkeimman Oikeuden jäsen.

Viiden vuoden hitaan riutumisen jälkeen, yhä kovemman ja myrkyllisemmän itseensä ja olemassaoloonsa kohdistuneen tyytymättömyyden jäytämänä haudattiin entinen oikeusneuvos ja Kuninkaan Korkeimman Tuomioistuimen jäsen Gerhard Almgren isänsä ja äitinsä viereen Strängnäsin kirkkomaahan.

Marie-Louise, Ludvig ja pikku mamselli Lundgren, kulkivat lähimpinä surevina ruumissaaton etunenässä — pikku mamselli Lundgren, joka nuorena, köyhänä sukulaisena oli tullut professori Winborgin taloon ja sitten siirtynyt perintönä piispatar Almgrenille ja hänen pojalleen oikeusneuvokselle joutuakseen nyt lopuksi perittynä omaisuutena oikeusneuvoksettarelle — pikku mamselli Lundgren, joka oli liinavaateompelussa ja sukankutomisessa saanut silmänsä likinäköisiksi ja sormensa yhä ohuemmiksi ja kynsimäisemmiksi, mutta jonka uskollinen sydän ei milloinkaan lakkaisi palvelemasta ja palvomasta niitä, joille hän kuului.

Ei kestänyt kauan, ennenkuin pikku mamselli hoiti oikeusneuvoksettaren taloutta niissä kolmessa huoneessa Malmberginkadun neljän kolmannessa kerroksessa, jonne oikeusneuvoksen vanhan ystävän maaherra von Wernerin vähitellen onnistui luotsata Marie-Louise ja hänen maallinen omaisuutensa, ja jossa pikku mamselli Lundgren vihdoin sai lopettaa pitkän työpäivänsä.

Mutta nyt jyrisivät ajuri Nybergin isot vankkurit Nelosen porttikäytävän läpi, ja koko talo raikui ja kaikui, ja Marie-Louise Almgrenin huoneen ikkunasta tunkeutui Nybergin korkea ja kouluttamaton ääni ja täytti huoneen voitonriemuisen nykypäivän sävelillä — se oli viimeinen uutuus, Marie-Louise Almgrenille niin uppo-outo elämän hymni:

»Hei, poika kun tyttöä tanssittaa,
Salin seinät raikua saa!»

[Runot on suom. Tyyni Haapanen-Tallgrén.]

Oikeusneuvoksetar seisoi hiljaa ja äänetönnä Maria Antoinette-kuvastimen edessä huoneen molempien ikkunain välissä. Pehmeä, harmaanvihertävä lasi otti hänen kuvansa lempeästi ja hyväillen vastaan niin kuin tyyni järvi, joka kuvastelee rannan puita — ilman teräviä ääriviivoja — ilman räikeitä värejä.

Valkoisen harmaa, päälaelta jakaukselle kammattu tukka sai syvän hopeanhohteen, ja kirkkaat, likinäköiset silmät loistivat kuvastimessa kuin akvamariinin lempeä valo, ja koko Marie-Louise Almgrenin hienot rotukasvot ja suora, jäykkä vartalo ikäänkuin elivät todempina, oikeampina ja hengellistyneimpinä kuvastimen hiljaisessa maailmassa kuin huoneessa, jonka täytti kokolailla kylmähkö, toukokuinen päivänvalo ja jossa ilma väreili ja lauloi: »Hei poika, kun tyttöä tanssittaa».

Marie-Louise Almgren sulki avatun ikkunan, ja Nybergin isot vankkurit vierivät pois hakemaan laakeripuita Oopperapenkereen ulkoravintolaa varten.

Kevät ja lämminhän olivat saapuneet kaupunkiin.

Suuri seinäkello löi yksitoista raskasta, kaikuvaa lyöntiä, ja pieni toogapukuisen roomalaisen koristama pöytäkello Maria Antoinette-kuvastimen alla pöydällä kilahdutti perässä yksitoista pientä, kimakkaa läppäystä, ja Marie-Louise ajatteli oikeusneuvoksen leikkisää selitystä, että salinkello soitti ajan arvokkaasti, täysiäänisesti ja vastaansanomattomasti kuin hyvin muodostellun tuomioistuinpäätöksen loppuponnet, kun sensijaan pöytäkello ilmaisi avuttoman tyytymättömyytensä ajan kulkuun niinkuin huonotuulinen ja mariseva viina-asianajaja, joka on menettänyt juttunsa kaikissa asteissa.

Toogapukuinen roomalainen kirjoitti yhä vasemmassa kädessään olevalle kullatulle pronssitaululle ikuista lausettaan »Tu Marcellus eris», jonka oikeusneuvos väitti merkitsevän:

»Sinustakin, rakas Almgrenini, voi tulla Korkeimman Oikeuden presidentti.»

Suuressa huoneessa ei ollut ainoatakaan huonekalua, joka ei olisi kertonut oikeusneuvoksesta ja hänen kodistaan Hallituskadulla, emmekä saa ihmetellä, että Marie-Louise Almgren — siitä asti, kun hän aamulla heräsi isossa mahonkivuoteessa, jossa hän oli joka yönsä nukkunut siitä illasta asti, kun hän kaksikymmentäkaksivuotiaana tyttönä jätti ylisotakomisario Wigelstjernan kodin — siihen hetkeen asti illalla, jolloin hän sytytti yöpöydän hopeisen kynttilänjalan — piti vain mennyttä elämäänsä todellisena maailmanaan, kun sensijaan ajuri Nybergin laulu ja kadun melu olivat aivan asiaankuulumatonta ja merkityksetöntä — jotakin ohimenevää ja yhdentekevää kuten väliajan musiikki teatterissa, jolloin mieli täynnä edellisen näytöksen tapahtumia vain jännittyneenä odottaa mitä tuleva on, kun esirippu jälleen nostetaan.

Tosin oli Marie-Louisen elämä oikeusneuvoksen kuoleman jälkeen tuntunut hänestä itsestään merkityksettömältä ja tilapäiseltä, mutta jyrkkänä ja selvänä ilmeni hänelle raja nyt epätodelliseksi muuttuneen menneisyyden ja nykyisyyden välillä, joka kaikesta huolimatta oli otettava todellisuutena varteen ja johon oli mukauduttava.

Marie-Louise Almgren istui vartiossa menneen elämänsä ulkopuolella kuin ihminen, joka on kadottanut asuntonsa avaimet ja istuu yössä ulkoportailla odottaen pääsevänsä jälleen sisään. Eurydike Bergille ei ratkaisevasti suljettu ovi ollut mikään todellinen este, vaan satujen henkien lailla liukui hän ulos ja sisään sen oven avaimenreiästä, joka erottaa elävät Hadeksesta ja on väliseinänä todellisen ja epätodellisen välillä, sinä korkeana väliaitana, jonka yli pyhimyksiä lukuunottamatta vain nukkuvat ja mielisairaat saavat rankaisematta käydä.

Mutta yhtä nopeasti ja huomaamatta kuin Eurydike Berg liukui yli unen ja toden rajamaitten, yhtä äkkiä ja odottamatta seisoi hän nyt Marie-Louise Almgrenin huoneessa, ja hänen kirkas, lempeä äänensä värisi kuin hätääntyneen linnun sydän:

— Kiltti Marie-Louise, suo anteeksi — mutta siellä on joku mies, jonka Emma on päästänyt sisään minun huoneeseeni — ja Rosaliekaan ei ole kotona —

— Mitä hän tahtoo?

— En tiedä, Marie-Louise-kulta — mutta hän on aivan kuin haikala — tarkoitan, hän on kuin haikala, jos se olisi ihminen.

Eurydiken ohuilla, teeruusunkalpeilla poskilla oli mitä arin punerrus. Suuret, mustat silmät tuijottivat laajenneina ja avoimina kuin lapsen silmät sadun ja tuntemattoman edessä, ja ohuilla, avuttomilla ja herkillä huulilla väreili puoleksi lapsellinen, puoleksi itkuunvalmis hymy.

Oikeusneuvoksetar riensi heti ottamaan selkoa uhkaavasta vaarasta.

Marie-Louise Almgrenilla, o.s. Wigelstjerna, oli tapana usein yöllä nähdä omituista ja sietämätöntä unta, josta hän aina heräsi otsa tuskanhiessä ja sydän jyskyttäen kuin soivan herätyskellon vasara.

Hän oli mennyt Lindströmin kahvilaan Hallituskadulla ja oli syönyt kymmenen äyrin leivoksen. Mutta kun hänen piti se maksaa, seisoi iso, inhoittava mies myyntipöydän takana ja osoitti sormellaan hänen vaivaista kolikkoaan:

— Pitääkö rouva tuota kymmenäyrisenä — onkos hän tommonen puotivaras, — häh — eikö hän tiedä missä Långholmen on?

Kauhukseen oli Marie-Louise Almgren saanut nähdä, että hän olikin pannut pöydälle vain yhden äyrin rahan, ja loistaen pohjattomasta ilkeydestä olivat kaupanomistajan ruskeat silmät uhkaavina tuijottaneet häneen — niin uhkaavina, että oikeusneuvoksetar oli tullut vallan mielettömäksi kauhusta ja oli saanut tokaistuksi:

— Olisiko herra niin hyvä, että olisi kohtelias — en voi sille mitään, että olen likinäköinen.

Jotenkin samantapainen pelko sai nyt arvokkaan ja jäykän vanhan naisen silmä kovana ja ääni kopeimmillaan äkkiä sukeltamaan esiin ja pysähtymään aivan Eurydiken epämieluisan vieraan eteen:

— Mitä herra oikein hakee täältä?

— Pyydän anteeksi, että vaivaan naisia — tulin kenties sopimattomaan aikaan, mutta pikku neiti, joka avasi oven, oli niin ystävällinen ja päästi minut sisään.

Ja tätä sanoessaan loi vieras ja sänkipartainen »mies» pikku Emma Wigelstjernaan mitä ystävällisimmän ja mielistelevimmän katseen, joka sai hänet melkein punastumaan eikä hän tiennyt minne piilottaisi päänsä tämän mitä ihastuttavimman hämillisyyden takia, joka nyt värähdytti hänen vanhaa neitossydäntään sangen myöhästyneellä aavistuksella keimailun viehättävyydestä. — Olen antiikkikauppias Jansson Norrlanninkadulta — ostan vanhoja huonekaluja, posliineja, kulta- ja hopeaesineitä — täss' on korttini.

Tottuneella kädenliikkeellä ja nostaen kevyesti pyörökoppaista hattuaan painoi vieras reklaamikorttinsa Marie-Louisen voimattomaan käteen.

— Mutta emmehän ole pyytäneet saada myydä mitään.

— No, mutta minä vain ajattelin puhua asiasta herrasväelle, nähkääs rouva, kun olin kuullut teillä olevan vanhoja esineitä — että — niin — voihan olla olemassa tavaroita, joilla vanhuutensa ja fiineytensä tähden, nähkääs rouva, voi olla erikoinen arvonsa ja joista maksetaan koko hyvin — ainakin on minun tapanani maksaa hyvin — vanhaa silkkiä, sulkia, kopeliinejä — kaikella on arvonsa, jos niillä on se vanha fiineytensä — ja sen ymmärtää vain se — sehän on selvää — joka on erityisesti antiikkituntija — ja voisi olla varsin hauskaa jos herrasväki ansaitsisi yhden tai pari kymppiä sellaisesta kapineesta, jolla ei voi olla mitään arvoa sille, joka ei ole kokooja eikä erityisesti antiikkituntija.

— Niin, voimmehan puhua siitä toiste — nyt ei meillä ole aikaa.

Ja hyväntahtoisen kohteliaasti opasti Marie-Louise Almgren »antiikkikauppias» Janssonin porstuaan ja pani oven kaksinkertaiseen lukkoon.

Kuten pienen vesisääsken siivenlyönti synnyttää jonon renkaita rasvatyynen lammikon pinnalla, niin värisi vielä tuntikausia »antiikkikauppias» Janssonin lähdettyä koko Nelosen maailma tämän salaperäisen käynnin jälkivaikutuksista.

Mitä tuo inhoittava mies oikeastaan tahtoi? Mikä oli tarkoitus? Mikä uusi vaara uhkasi nyt heidän turvatonta olemassaoloaan?

Vaistomaisesti olivat kaikki vanhat naiset tunteneet, että yksi rikkaitten kätyreistä ja nuuskijoista oli tunkeutunut heidän pienen kotinsa kynnyksen yli laillisuuden varjon alla ryöstääkseen, anastaakseen ja rosvotakseen heiltä vieläkin jotakin siitä pienestä ympäristöstä, joka oli heidän kotinsa ja pakopaikkansa maailmassa, ja joka yhteiskunnallisesti katsoen ehkä eniten on verrattavissa pieneen kukkulaan, jolle muutamat harvat jäljellejääneet hävittävän tulvan jälkeen ovat paenneet joutuakseen hekin lopuksi vähitellen yhä nousevien tuhotulvan aaltojen nieltäviksi, aaltojen, jotka jo kauan sitten ovat surmanneet heidän omaisensa ja ystävänsä.

Hehän tiesivät kaikki niin hyvin, että rahan herrat ovat maailman herroja, ja että kun köyhä ei enää voi maksaa työllään ja ruumiillaan, saa hän maksaa kodillaan ja konnullaan. Köyhillähän voi vielä olla niin monta kaunista esinettä, jotka paremmin sopivat rikkaitten isoihin ja hienoihin museohuoneisiin kuin kurjuuden pimeisiin ja likaisiin kamareihin.

Ja kuinka voisikaan rikas uneksia esimerkiksi mitä iso, vastakorjattu ja ihastuttava empire-sohva entisessä asussaan oli merkinnyt muille olennoille?

Mikä elämän kokemus panisi hänet edes aavistamaan, mitä leikin juhlahetkiä köyhien omistajain lapset kerran ovat siinä eläneet, mitkä pienet, likaiset lapsenkädet ovat repineet, kompuroineet ja ryömineet sen avarassa, vieraanvaraisessa sylissä — ja kuinka pehmoisesti ja lohduttavasti osasikaan surun, sairauden ja hädän hetkinä sen nurkkaus vastaanottaa väsyneen ja vaivatun ihmisparan huolet.

Niin, kukapa yleensä ajattelisi sitä, nähdessään suurenmoisen loisto-kapineen sieluttomana esineenä prameilevan kaikkien muitten elottomien esineiden joukossa nuoren apulais-isännöitsijä Andresénzin empiresalongissa, jossa eivät huonekalut ja ihmiset milloinkaan saa minkäänlaista luottamusta tai kosketusta toisiinsa — siitä yksinkertaisesta syystä, etteivät huonekalut ja ihmiset tunne toisiansa eivätkä pidä toisistansa ennenkuin suru on koetellut heidän voimaansa ja kestävyyttään.

SEKASORRON MAAILMASSA

Tämä oli Kristuksen ohje: »Jos joku tahtoo tehdä Hänen tahtonsa»… Siunattu määräys, selvä ja yksinkertainen sääntö. Täällä me vaellamme maailmassa, joka on arvoitus, jossa kaikki on vaikeata ja äärettömän paljon on hämärää, jossa sadat ristiriitaiset uskontunnustukset julistavat olevansa Totuus, ja kullakin näyttää olevan oikeutuksensa. Kuinka voi ihminen päästä ratkaisuun? Tehköön hän oikein siinä asiassa, mikä on hänen edessään. Paljon on tietymätöntä, mutta on kuitenkin jotakin, joka on selvää: Mikä ikänänsä lieneekin väärää, niin täytyy olla oikein se, että on puhdas, oikeamielinen ja hellä ja armelias ja totuutta rakastava. Täytyy olla oikein se, että rakastaa lähimmäistään ja kieltää itsensä. Tehköön ihminen Jumalan tahdon, niin hän on ymmärtävä.

Huomaa, että ihmiset tahtovat kulkea toista tietä. Jos vain voisin uskoa, sanovat he, tekisin elämäni todeksi. Jos vain voisin olla varma siitä mikä on totuus, alkaisin elää tosivakavaa elämää. Ei, sanoo Jumala, toimi, tee elämäsi todeksi, ja olet saava kyvyn uskoa. Elä totista elämää ja sinä olet saava vastauksen kysymykseen: »Mikä on Totuus?»

Frederick W. Robertson.

BELSASARIN PIDOT.

Täysi kevät oli tullut kaupunkiin. Väkevästi ja kiihoittavasti tuoksuivat puistojen koivunlehdet, tuomet kukkivat ja sireenien nuput paisuivat, ja Nelosen pihalla kävi juustojen ja sillitynnyrien tuoksu aavistamattoman väkeväksi suljetussa ja jäisessä horrostilassa vietetyn talven jälkeen. Rankaisematta ja huomaamatta. Sillä naapuritalojen hienot perheet olivat jo jättäneet kaupungin köyhemmän ja yksinkertaisemman väestön yksinvaltaan, ja hienojen asuntojen ikkunat loistivat valkeiksi kiduttuina ja poistyöntävinä, tuoksusta ja auringosta, löyhkästä ja kuumuudesta välinpitämättöminä.

Pistooli jyrisi varhain ja myöhään, pamautellen moitteitaan ja kysymyksiään Engvallin kirjanpitäjälle ja Nelosen molemmille ajureille: Miksi haisivat juustot — oliko silli todella niin mätää, että sen täytyi löyhkätä — eivätkö he pelänneet Jumalaa eikä terveyslautakuntaa vai oliko heidän nenänsä yhtä tylstynyt kuin heidän sydämensäkin?

Mutta ajureilla, Nybergillä ja Olssonilla ei ollut mitään osuutta ruokatavarakauppias Engvallin suitsutukseen ja pyhäänsavuun, ja eivätkö juustot ja sillitynnyrit haisisi, kun tuli lämmin, missä hitossa ne sitten saisivat haista — aivan oikea, mutta Pistoolille outo käsitys sillitynnyrien ja juustojen maallisista oikeuksista.

Olihan täysi ja huoleton kevät jo tullut, ja maailma ja sen asujamet välittivät vähemmän kuin koskaan Nelosen neideistä, heidän tuumistaan ja oloistaan.

Nyberg lauloi ja Olsson vihelsi ja juustot ja sillitynnyrit antoivat tuoksujensa nousta yhä sakeampina ja tuntuvimpina sinistä taivasta kohden yli Nelosen muurien. Kevät ja lämmin olivat todenteolla vallanneet kaupungin. Veri kiersi kevyempänä ja kuumempana ihmisten suonissa, ja joka ilta kohtasi Pistooli suuressa porttiholvissa pienen ryhmän koreasti puettuja hameniekkoja, jotka äänekkäästi pohtivat asioitaan ja ohjasivat kulkunsa ulos Nelosen hätäsatamasta rohkeiden merirosvojen lailla ryöstääkseen huolettomasti ja rikkaasti kuormitettujen alusten muodostamaa katuvirran saalista.

Pistoolin ylväät silmäykset ja kovat hallitsijaneleet saivat heidät tosin aina hetkiseksi pakosalle, mutta Olsson ja Nyberg eivät olleet tunteettomat heidän naiselliselle sulolleen, ja kaupungin peittyessä hämärään, saattoi toisinaan nähdä heidän liehuvien hattujensa suurten perhosten lailla häälyvän ajurien hevosten ympärillä, tai saattoi — oi, kauhistusta, häpeää ja inhoa — suorastaan nähdä heidän pujahtavan talliin, josta kuuli heidän ikäänkuin hivelevän, kainostelemattoman naurunsa kohoavan taivasta kohden aivan kuin kaupungin ulkopuolella linnunlaulu nousi ja laski kevään suuressa rakkauden hurmiossa.

Pikku Emma Wigelstjernaahan juuri olisi pihailma eniten kiusannut, mutta pikku Emmaa askarruttivat liiaksi valmistuspuuhat hänelle kalenterivuoden tärkeintä päivää varten — 14. päivää kesäkuuta, jolloin Herramme kerran oli ilahduttanut kauppaneuvosta sillä pienellä enkelinkuvalla, joka lopuksi päätyi Nelosen kyyhkyslakkaan — joten hänelle ei oikeastaan jäänyt aikaa kauempaa harmitellakseen sillitynnyrien ja juustojen lähentelevää nenäkkyyttä.

Ja Rosalie Pistolschiöld jäi lopulta istumaan kahteen kadunpuoleiseen huoneeseensa — Raamattu avattuna ikkunalaudalla ja katseittensa silloin tällöin harhaillessa kadulle, jossa näki turhuuden katoavaisia kohtauksia. Hän saattoi joskus lausua äänekkäästi Raamatun sanoja vaimentaakseen kadulta tulevat äänet ja melun kääntäessään hitaasti sivuja vanhassa Pistolschiöldien perheraamatussa, kirjassa, joka hänen isänsä elinaikana oli ollut ylijuhlamenojenohjaajan kodin harvoja pölyttyneitä esineitä.

Maailma on aina tukala köyhille ja yksinäisille, mutta voi olla sinisiä, helmenhohtoisia kevätiltoja, jolloin olemassaolo tulee aivan erikoisen pimeäksi ja raskaaksi yksinäiselle ja vanhalle hienolle naiselle.

Emma Wigelstjernalle merkitsi kevät vain sitä, että lähestyttiin 14. päivää kesäkuuta — vuoden merkitsevintä ja tärkeintä päivää — päivää, jonka ympärillä hänen ja niinmuodoin myös koko maailman olemassaolo pyöri. Se oli päivä, jolloin Emma sai parhaimman tilaisuuden osoittaa sitä puolta, jossa hän oli kanssasisartaan Nelosessa niin äärettömän paljon etevämpi — sitä ainoata, mutta sangen merkityksellistä puolta — rahaa. Niihin pikku eriin verrattuina, joilla Rosalie Pistolschiöld, Marie-Louise Almgren ja Eurydike Berg elivät tai oikeammin, joiden avulla he pääsivät nälkään kuolemasta, olivat pikku Emman korot keisarillinen eläkeraha, mahdollisuuksista rikas kuin Golkondan aarrekammio.

Kesäkuun 14. oli hänen toiveittensa päivä — hänen kruunauspäivänsä, jolloin hän näytti mahtiaan ja ihanuuttaan kaikelle kansalle ja salli itseään palvottavan kuin yhtä Mammona-jumalan valittua. Ja kukapa niistä naisista, jotka muodostivat hänen maailmansa ja ympäristönsä, ei olisi iloisella jännityksellä odottanut juuri tätä päivää.

Oli kolme vanhaa Brelin-nimistä neitiä Grevturekadun 53:n piharakennuksen alimmasta kerroksesta; näistä neideistä kaksi oli kaksoissisaria ja he sairastivat jotakin omituista norsutautia, joka pani heidät tallustelemaan eteenpäin maailmassa niin turvonnein ja paksuin jaloin, etteivät he näyttäytyneet 53:n pihamaan ulkopuolella muulloin kuin kirkossa jouluaattona ja pikku Emman luona kesäkuun 14. päivänä.

Ja oli leskirouva Silfverstååhl ja leskirouva Almgren — säätyläisnainen, vanhan Ludvig Almgrenin leski, Ludvig Almgrenin, joka oikeusneuvoksen poismenon jälkeen oli ollut jonkinmoisena kanslistina ja sihteerinä tuomari Burmeisterilla Linköpingissä ja oli nyt kuollut — ja oli pieni, herttainen Beate-Jacqueline Bentzelstjerna ja pieni, kiltti Marianne von Reier ja pieni, suloinen Rosa Furuhjelm, jotka viimeksimainitut kolme »pientä» asuivat kahden huoneen ja keittiön huoneistossa Sibyllankadulla.

Oli leskikreivitär Lagerberg, o.s. Gnospelius, patteriston komisario Gottlannin tykistössä, kreivi Julius Achilles Lagerbergin leski. Kreivi oli ollut kreivillisen suvun päämies ennen isänsä orpanan pojanpoikaa, nykyistä päämiestä kreivi ja kenraali Sveniä, josta leskikreivitär Sara Lagerberg, o.s. Gnospelius, aina käytti nimitystä »minun rakas veljenpoikani kenraali Sven», ja josta hän luottamuksessa kertoi kaikkia niitä kaskuja, joita sanomalehdet jo lukemattomia kertoja olivat märehtineet, ja joita kenraali Sven nyt oli uskonut hänelle: »ja tietääkö minun ihastuttava Sara-tätini, että silloin minä iskin takaisin».

Ja oli kaksi pientä, kultaista tyttöä, Ihre-nimeltään, josta nuorin oli kuudenkymmenenkuuden-vuotias ja siinä määrin kierosilmäinen, että silmistä näkyi miltei vain valkuaiset; ja tästä syystä sanoi oppinut ja pahankurinen Marie-Louise Almgren häntä tanssivaksi dervishiksi.

Mutta oli myös joitakin naisia, joiden paikka maailmassa oli vielä auringon puolella ja vallassaolevien parissa — vanhoja seurustelutovereita kauppaneuvoksen päiviltä; ja heidän joukossaan oli tähtenä tähtien parissa komentajanrouva Diedrichs, o.s. von Blessigh, jonka poika oli meripuolustusministeriön toimistopäällikkö, ja joka rouva antoi 14. päivän kahvikekkereille vallan erikoisen loisteen ja pyhyyden sen mahdin ja vaikutusvallan ja suurten suhteittensa suoman ylhäisen ilmapiirin kautta, jota hän levitti Emma Wigelstjernan itäintialaisten kahvikuppien ja suorastaan ummehtuneitten herkkujen pariin.

Sillä — se on tosiasia, jota ei voi salata — kaikilla Emma Wigelstjernan kokoonhaalituilla makeisilla oli onneton kaapinmaku. Pikkuviekkaalla säästäväisyydellä, joka oli hänelle ominaista, ja järjestelmällisellä muodollisuudella, jonka hän oli perinyt monilta virkamies-esi-isä-polvilta, kokosi pikku Emma läpi vuoden herkkuja syntymäpäiväjuhlaansa varten, kuten muurahainen kokoaa varastoja pitkää talvea ja herttaiset neitoset kapioitaan varten.

Missä ikinä vain oli loppuunmyynti, Percy Luckilla tai Arvid Nordqvistillä tai Juliuksella tai Björklundilla, kohta oli Emma siellä ja osti — laatikollisia taateleita ja marmelaadeja, joissa sokeri oli hyytynyt kivenkovaksi liiduksi — hillotölkkejä, joiden sisällys oli niin vanhaa ja kovettunutta, että mikäli se ei itsestään hajonnut palasiin, sitä saattoi hedelmäveitsellä leikata — risaisia konvehteja, joita joulunpyhäin jälkeen oli loppuunmyyty — suklaisia ja sokerisia pääsiäismunia, joita syksyllä vielä oli ollut jäljellä jonkin syrjäkadun sokerileipurin näyteikkunassa ja jotka huokeasta hinnasta olivat joutuneet pienen, uutteran ja vaatimattoman Emman kokoelmiin — kaiken, kaiken työnsi hän vuoden varrella kaappeihinsa ja lipastoihinsa, voidakseen levittää ne esille ihailevien silmien nähtäväksi kesäkuun 14. päivänä — ja se mitä ei syöty tai pistetty käsilaukkuihin ja taskuihin, koottiin yhtä huolellisesti kuin konsanaan tähteet viidentuhannen miehen ravitsemisen jälkeen — ja kätkettiin seuraavaa syntymäpäivää varten.

Tällä ei suinkaan tarkoiteta, ettei pikku Emma monina arkipäivinä maistellut säästettyjä makeisiaan, mutta hän käsitteli niitä kuin kaappijuoppo pulloaan tai saituri aarteitaan — salavihkaa — kuin varkain varatun kohtauksen kiireellisellä himolla ja salatun irstailun häpeilevällä säikkyväisyydellä.

Sitäpaitsi liittynee siihen vielä jotakin voitonhimoisen myllärin tavasta verottaa asiakkaittensa jauhosäkkejä.

Ensimmäisenä syntymäpäivänä, jonka pikku Emma vietti Nelosessa, oli tämä hänen viimeksimainittu tapansa aiheuttanut sangen kiusallisen ja katkeran kohtauksen Rosalie Pistolschiöldin häikäilemättömän terävänäköisyyden ja hänen vielä vereksen vihansa takia vastatullutta tungettelijaa kohtaan.

Iso, kidesokerinen pääsiäismuna, jonka toisessa päässä olevan pyöreän lasin läpi näki arkadiamaisen maiseman, pyörötemppelin ja kauniita paperipaimenia ja -paimenittaria, ja jonka rakeisella pinnalla oli vielä pölyä syöpyneenä puolen vuoden näyteikkunassa sijaitsemisen jälkeen, oli ollut juhlan ihastuttavimpana silmänruokana.

Huomatessaan pohjapuolen liian leveäksi ja tasaiseksi tavallisen pääsiäismunan pohjaksi oli Rosalie levollisesti nostanut sen ylös ja havainnut alapuolen arvoituksellisen reiälliseksi ja samannäköiseksi kuin sulanut ja jälleen jäätynyt jää näyttää.

— Tätä munaa olet varmaan paljon nuoleskellut, pikku Emma, ennenkuin se on voinut seisoa näin tanakasti — oli Pistoolin laukaus ohimoon kuulunut — sinähän olet taitavampi kuin Kolumbus, lapsukaiseni!

Mutta nyt oli kesäkuun 14. päivän aamu vuonna 1897 valjennut. Emma Wigelstjerna oli herännyt, kun hänelle tuotiin vuoteeseen kahvia, jonka Marie-Louise Almgren oli keittänyt, ja suuri sahramirinkilä, jonka Rosalie Pistolschiöld oli tilannut ja noutanut Lindströmin sokerileipomosta ja jonka keskelle Eurydike Berg oli pannut laatimansa ja kaunokirjoituksellisesti puhtaaksikirjoittamansa omistusrunon syntymäpäivälapselle:

täy Niin pian vuodet vierii, Emma kulta,
jo viidesseitsemättä loppui sulta.
Tää koti kauan tahtois pitää sun,
siks kunnes kodin uuden, siunatun
saat maisen talven jälkeen kerran
sa ikikevään maassa, luona Herran.

Ei siellä pimeyttä, kyyneleitä,
ja rakkahamme siellä vuottaa meitä,
he, jotka ennen meitä lähti pois,
ett' oikein valmis taivaan koti ois,
kun autuudessa siellä yhdymme
ja rakastaen Herraa kiitämme.

Jonka viimeksimainitun runon johdosta oli langennut runsas ja asiaankuuluva kyynelsade, vilpittömimpänä kuitenkin tekijättären itsensä silmistä.

Ja siellä istui nyt pikku Emma pienessä huoneessaan tarjottimet valmiiksi katettuina ja makeistavarat jo eilisestä esillepantuina — harmaat hiussuortuvansa käärittyinä Stockholms Dagbladista tehtyihin papiljotteihin; eikä hänen yöpaitansa ollut aivan moitettoman puhdas; ja Rosalie Pistolschiöld seisoi silkkiin pukeutuneena ja pitsimyssyssä kastaen sahramirinkilää, ja Marie-Louise Almgren istui vuoteenreunalla — huoneen ainoa mahdollinen istuinpaikka, Eurydike Bergin liehuessa ylt'ympäri — jos nyt voi käyttää sanaa liehua varovaisesta liukumisesta, johon monet huonekalut pakottivat — liehuessa kukikkaaseen keltaiseen silkkimekkoon pukeutuneena, kuin mikäkin perhonen makeislautasten ja -maljojen välillä — ja ilahdutti pikku Emman kunnianhimoista ja kiitoksenkipeätä sydäntä sanoilla, imelämmillä kuin hunaja ja varmaan paljon makeammilla kuin kaikki makeiset hänen ympärillään.

— Kas vain, rakas pikku Emma — miten suurenmoista — miten suurpiirteistä — mitä herkkuja — sehän on kuin satua.

Ja sovituksen henki täytti pienen huoneen, rakkauden hyvä ja kaikkivoipa henki, joka tahtoo, ettei lyhyttä, maallista juhlahetkeä liiaksi himmennettäisi arkiaherruksen harmaalla pölyllä, ja vieläpä pikku Emmankin kova ja ahne sydän laajeni harvinaiseen hehkuun, hämärään haluun saada olla itsensäunohtava ja hyvä ja antelias, ja hän sanoi äkkiä:

— Ota itsellesi pieniä makeisia, Diken, kunhan vain et sekoita maljojen sisältöä.

Taivaallinen uhraamisen ja hyvänäolemisen halu täytti toisten rikkaat ja suuret sydämet ääriään myöten hyvyydellä, ja heidän olentonsa salaisista rikkauksista säteili heijastus Emma Wigelstjernankin pieneen, naurettavaan päähän, jossa suuri nenä pisti esiin kuin pienillä sanomalehtipapiljoteilla käärityn bilboquetklot'in varsi.

Marie-Louise Almgren taputti häntä kevyesti poskelle, Pistooli nyökkäsi juron ystävällisesti ja Eurydike Bergin suuret, ruskeat tropiikkisilmät täyttyivät äkkiä kyynelillä.

Aavistiko hän ehkä hämärästi — hän oli heidän joukossaan aavistusten ja unten tytär — että tämä olisi viimeinen kesäkuun 14., jota he saisivat yhdessä viettää?

Neljän tunnin levottomuuden ja hermostuksen jälkeen, jota lievitti vain se työ, jonka aiheutti kaikkien maljojen, vatien ja tarjotinten siirtäminen Marie-Louise Almgrenin toiseen huoneeseen ns. ruokasaliin, joka tänä päivänä oli pikku Emman kunnia- ja juhlasalonkina, tuli liikahtamaton kello kuitenkin vihdoin puoli yksi, ja ensimmäinen eteiskellon soitto oli merkkinä siitä, että iloinen juhla oli alkanut.

Ja kello puoli kahdelta oli suloinen, kultainen, rakastettava, pikku, kiltti, ihastuttava, hyvä Marianne, toisella nimellä komentajanrouva Diedrichs, o.s. Blessigh saapunut ja pikku Emman syntymäpäivä oli jälleen tänäkin vuonna saanut ihastuttavan, hienon ja ihmeellisen hauskan leiman.

Nythän istui valta, kunnia ja ihanuus virallisen loistavana ja ylväänä pienten, köyhäin neitien ja leskien parissa ja salli heidän aivan ilmaiseksi paistattaa itseään auringon paisteessa, jolloin he jälleen voivat tuntea omaavansa osuuden voimaan ja vaikutusvaltaan:

— Ja sitten sanoi hänen ylhäisyytensä — mutta siviiliosaston päällikkö arveli — ja sitten sanoi kuningas pojalleni — hänen majesteettinsa kuningatar oli kyllin ystävällinen kysyäkseen vävyltäni haluaisiko hän vaihtaa kuukautta Alarik Possen kanssa — hän tahtoi mieluummin saada vävyni mukaansa kesällä Hookiin.

Ja kaikki vanhat naiset selailivat hengessään aateliskalenteria ja juoksivat valtiokalenterin nimisarekkeet ristiin rastiin kiireemmin kuin koulupojat portaissa — ja muistivat henkilöitä — ja tunsivat nimiä — ja ihmettelivät:

— Minun aikanani oli hän — ja ajatteleppas, että pikku Fredrik Goës on hovioikeudessa — muistan, kun annoin läimäyksen hänelle — ja ajatteles, että Karl Leijonhielm on niin vanha, että hänen vuoronsa on päästä kanslianeuvokseksi — entäs Figge Aspman sitten, joka on eversti — niin, se on tapahtunut yleisesikunnan kautta — jos hän olisi mennyt oikeata tietä, olisi hän nyt korkeintaan majuri.

— Oi niin, rakkaani, muistatko häntä — ja, kultaseni, ajatteleppas, että hän on naimisissa hänen kanssaan — niin, he ovat kuolleet molemmat — ja tiedätkö, näin hänet eilen kadulla univormupukuisena — ja hän tunsi minut ja teki kunniaa — voit uskoa, että minua tirkisteltiin, hänhän oli täydessä juhlapuvussa — no, minähän kohtasin Mariannen vävyn hoviajopeleissä keskellä Norrbrota ja hän tervehti niin kohteliaasti — huolimatta siitä, että minulla oli kaksi suurta kääröä käsissäni.

Vain silloin tällöin joku nimi äkkiä kuulosti vieraalta ja tuntemattomalta. Kukahan se mahtoi olla? Mistähän hän oli? Kenen sukua hän lienee?

— Kenraali Rydgren — niin, rakkaani, hän ei ole sukua kenellekään — hän on päässyt sotaministeriksi, vaikka on naimisissa tarjoilijattaren kanssa.

Mutta komentajanrouva von Diedrichs palautti tasapainon maailmankaikkeuteen kertomalla kuinka kenraali Rydgren ja kenraali Hamilton olivat olleet ulkona yhdessä juhlimassa — sillä heillä oli suuret taipumukset juopotteluun, kortinpeluuseen ja »hummailuun» — ja lopuksi he olivat aamulla istuneet kuin kanat orrella lauta-aidalla Kungsholmenilla ja silloin oli Rydgren sanonut Hamiltonille: — Kuuleppas, mitähän rouvamme sanoisivat jos näkisivät meidät nyt? — Mutta silloin sanoa tokaisi Hamilton heti: — Rakas veli voi olla vakuutettu siitä, että minun kreivittärelläni ei ole edes aavistustakaan veljen olemassaolosta!

Niin, Malcolm Hamilton, hän osasi vastata!

Mutta leskikreivitär Lagerberg o.s. Gnospelius, jolle Diedrichsin ja von Blesighin tapaiset perheet joka tapauksessa olivat vain alhaisaatelia, kävi yhä ohuthuulisemmaksi ja punanenäisemmäksi ja silmiltään harmaammaksi, mitä pitemmälle aika kului, ja lopuksi epäili hän muun muassa jutun todenperäisyyttä: — Veljenpoikanipa kenraali Sven ei ole koskaan kertonut sitä minulle — ja hänhän kertoo kaiken vanhalle, rakkaalle tädilleen.

Mutta sattui niin kiusallisesti, että komentajanrouva Diedrichs oli pari viikkoa sitten ollut päivällisillä amiraali v. Otterin luona, jolloin juuri kenraali Sven oli kertonut tarinan hänelle.

Ja leskikreivitär Lagerberg o.s. Gnospelius tuli niin väsyneeksi, että hänen päähänsä rupesi koskemaan ja hänen täytyi lähteä kotiin lepäämään hetkiseksi ennen päivällistä — sillä hänhän oli valvonut edellisenä iltana ent. maaherra von Looberghin luona suurilla illallisilla.

— Kas vain, onko hänellä varoja illallisiin — hänhän sai jättää maaherranpaikkansa Växjössä siksi että kassoissa oli jotakin vikaa — hän ei ainakaan pystynyt täyttämään tilitysvelvollisuuksiaan.

Oi, esivalta ei hukkaan miekkaa kanna, ja leskikreivitär Lagerberg, o.s. Gnospelius, joka edellisenä iltana oli ollut tapaamassa ulosmennyttä maaherratarta ja juonut lasillisen vettä heidän eteisessään, menehtyi, katosi ja pysyi poissa, ja rouva komentaja Diedrichs o.s.v. Blessigh antoi aurinkonsa loistaa vielä parikymmentä minuuttia ja vetäytyi sitten pois velvollisuutensa täytettyään, kenties itsetiedottomasti peläten, että liika aurinko voisi käydä vanhoille vaaralliseksi.

* * * * *

Mutta kaikki vanhat naiset olivat saaneet vettä myllyynsä keskustellessaan kaikista korkeista virkamiehistä ja hoviherroista, virkaylennyksistä ja kuninkaallisista henkilöistä, kielet olivat käyneet niin liukkaiksi ja posket punaisiksi ja silmät kiiltäviksi siitä tietoisuudesta, että ei vain ole ollut, vaan yhä on jotakin.

Ihren tytöt juttelivat orpanastaan presidentistä, ja kolme vanhaa Brelinin neitosta pikkuserkustaan komentajakapteenista, ja Rosa Furuhjelm valtiokonttorissa olevasta sisarenpojastaan Pontuksesta ja Svean tykistössä olevasta serkustaan, ja Beate-Jacqueline Bentzelstjerna amiraalista, joka oli hänen sukulaisensa viidennessä polvessa ja läheisin samanniminen omaisensa. — Rosalie Pistolschiöld kosketteli muistoja ylijuhlamenojenohjaajakaudelta, ja Marie-Louise Almgren kertoi mitä ihastuttavimpia kaskuja valtioneuvoksista ja oikeusneuvoksista, presidenteistä ja maaherroista.

Herää kokonainen maailma — virkamiesten ja upseerien, pappien ja tilanomistajain maailma — maailma, joka kerran on elänyt — ihmisluokka, jolla kerran on ollut valtaa ja merkitystä ja joka nyt on poissa — kauan sitten haudattu maailma, joka virkoaa jälleen eloon rakastavien ja unohtumattomien sydänten muisteloissa, palvonnassa ja uskollisuudessa.

Kaikki vanhat naisetkin ovat saaneet entisen elämänsä ja merkityksensä takaisin.

Leskirouva Silfverstååhl unohtaa sen pienen huoneen ja keittiön syrjäkadulla, jossa hän elää poikineen, leskirouva Almgren pettymyksensä ja nälkänsä — Ihren tytöt eivät enää muista, että heillä on yhteinen huone Tukholman Kainojen Köyhien talossa — Eurydike Bergin silmät loistavat suurina ja kaukaisiin näkyihin syventyneinä, ja Rosalie Pistolschiöld ei enää välitä pihalta leviävästä hajusta, porrassyvennysten liasta tai kummallisista naikkosista, jotka niin mielellään järjestävät kevätiltaisin kohtauksiaan Nelosen syvään ja pimeään porttikäytävään.

Syödään pikku Emman risaisia konvehteja ja kuivia marmelaadeja ja juodaan kolmas, neljäs ja viides päällystilkka ja ollaan tietoisia siitä, että eletään ja merkitään jotakin! Kuningasvalta ottaa lukuun jonkun — puolisot, isät ja veljet määräävät Ruotsin kohtalot ja tuttaviensa virkaylennykset — hänestä tulee se ja se, ja se ja se on eläkeiässä ja jättää paikkansa sille ja sille.

Eletään ja tunnetaan oma valta. Valta on vaarallinen. Siitä tulee ylpeäksi ja kovaksi ja itsetietoiseksi. Arvostellaan ja moititaan.

Muistatteko, mitä Marianne v. Diedrichs kertoi, kuinka tuo pankinjohtaja Wallenberg yrittää päästä seurapiireihin? Mutta niin kauan kuin ylihovitallimestari Piper elää, ei seurapiireihin pääse keitään panttilainaajia — häneen voi luottaa.

Ei, on käytävä käsiksi kovin kourin — ei käynyt päinsä antaa kansan hypätä nenälleen — tukkukauppiasten ja koronkiskurien ja maustekaupustelijoiden ja puotiapulaisten.

Kun Beate-Jacqueline Bentzelstjernan isä oli valtiopankin komissaari, saivat kauppiaat seisoa hattu kädessä ja kumartaa, eikä ollut yhtään sellaista, joka olisi uskaltanut istua siinä huoneessa, jossa hän istui kirjoituspöytänsä ääressä — eikä ollut ainoatakaan Skeppsbron rikkaista tukkukauppiaista, jolle ylijuhlamenojenohjaaja Pistolschiöld olisi ojentanut enempää kuin kolme sormeaan — lukuunottamatta Tottie'ja tai Arwedsoneja tietenkään, mutta hehän olivatkin melkein aatelisia — nykyisin.

Syrjässä ikkunan luona istui kolmentoista-vuotias poika kirja kädessään ja söi kuivattuja aprikooseja. Hänellä oli kaunis otsa ja kirkkaat siniset silmät ja punaiset, nälkäiset huulet, jotka ahmivat kuivattuja aprikooseja nopeasti ja koneellisesti ja kuumeisen kiireellisesti, ikäänkuin niiden nopea katoaminen muullakin tavalla olisi joka hetki pelättävissä.

Pojan nimi oli Sten Almgren ja hän oli Ludvig Almgrenin ja hänen vaimonsa Clara Eleonora Seteliuksen ainoa lapsi. Tämä nainen oli 26 vuotiaana tutustunut Ludvig Almgreniin tämän ollessa täysihoidossa hänen äitinsä, postinhoitajan lesken luona Linköpingissä; hän oli sen täydellisen eristyneisyyden takia, jossa hänen yhtä köyhä kuin hieno äitinsä oli häntä pitänyt, Ludvig Almgrenissa nähnyt unelmiensa maallisen ruumiillistuman ja sen sankarin, jolle hän oli ennakolta määrätty kaikkensa uhraamaan.

Sten Almgren oli kahdeksan vuotta sitten jäänyt isättömäksi ja oli tänä keväänä päässyt ilman ehtoja pohjoisen latinakoulun seitsemännelle luokalle — seikka, joka oli ollut tärkeänä johdantona ja yhteisenä puheenaiheena kahvikutsujen alussa, mutta joka nyt jo aikoja sitten oli unohdettu paljon tärkeämpien ja kiintoisempien asioitten vuoksi.

Poika luki Starbäckin kertomuksia Ruotsin historiasta eikä hän ajatellut hetkeäkään, ettei kellään näistä vanhoista tädeistä, jotka niin korskeasti ja itsevaltaisesti karkoittivat pankinjohtaja Wallenbergin seurapiireistä ja hienojen ihmisten parista, ollut edes sen vertaa varoja, että olisivat voineet matkustaa kesäksi pois Tukholmasta, niin, tuskinpa yhdeksi ainoaksi sunnuntaiksikaan — kellään näistä vanhoista naisista, joiden sukunimen hän tapasi tämän tästä Starbäckin historian lehdillä.

Mutta hän oli äkkiä pannut kirjan pois voidakseen tarkasti kuunnella vanhojen tätien keskustelua, joka oli saanut hänelle niin kiintoisan käänteen, että hän vallan unohti kuivat aprikoositkin, joita vielä oli jäljellä maljassa hänen vieressään. Rosa Furuhjelm oli alkanut kertoa, että hän oli ollut suuressa riemunäyttelyssä, serkkunsa, Svean tykistön majurin ja hänen vaimonsa kutsumana, — aivan ihmeellinen ja satumainen päivä, joka oli saavuttanut huippukohtansa heidän tarjotessaan Rosalle kahvia »kahvipaviljongissa», josta oli saanut — eikö se ollut satumaisen uskomatonta — ottaa kahvikupit mukaansa muistoksi — kahvikupit aivan ilmaiseksi — eikö se ollut jotakin sellaista, että melkein hävetti — mutta eivät kai he sentään siitä hävinneet, silloinhan he eivät olisi olleet niin runsaskätisiä — mutta hurjan hauskaahan se oli — siitähän jäisi muisto koko elämäksi — hän joisi aina kahvinsa niistä kupeista.

Mutta Pistooli, joka vaistomaisesti epäili nykymaailmaa ja sen kaikkia tuotteita, ilmaisi tässä epäilyksensä arvelemalla, että kupit olivat tehdyt »papier mâché»sta ja sulaisivat olemattomiin parin päivän käytön jälkeen. Tällä Pistoolille itselleenkin täysin epäselvällä käsitteellä »papier mâché» tarkoitti hän nimittäin kaikkea hänelle tuntematonta, ihmeellistä, epäilyttävää uudessa ajassa — »papier mâché» itse oli se uuden ajan salaperäinen alkuaine, josta petolliset ja petetyt ihmiset valmistivat arvotonta rihkamaansa ja kestämättömiä ilonaiheitaan.

Mutta Eurydike Berg, joka ei milloinkaan edes uneksinut voivansa itse päästä tähän ihmeelliseen näyttelyyn kalliin pääsymaksun vuoksi, kuunteli jännitettynä ja tarkkaavaisena, kuin lapsi melkein liian hauskaa ja fantastista satua, Rosa Furuhjelmin sekavia ja laajaperäisiä selostuksia »satuluolasta» ja »vanhasta Tukholmasta» ja gramofonista ja camera obscurasta ja köysiradasta, kunnes koko maailma oli pelkkää satua, niin ettei hän luullut edes unessa kokeneensa niin ihmeellisiä asioita. Sillä niin omituinen on ihmisen luonto, niin heikko hänen tietoisuutensa, että Ramsjöbergin tytär ja Sainte-Marie-aux-Magnolian haltijatar, nainen, joka oli nähnyt lastensa ja puolisonsa hukkuvan myrskyssä kaukaisella valtamerellä, ja joka mielipuolisuuden partaalla ja nälkään nääntymäisillään oli ajelehtinut pelastusveneessä armahtamattoman auringon alla rasvatyynellä merellä kolme malaijilaista laivamiestä ja neekerikyökkipoika vieressään veneen tuhdolla, se nainen ajatteli nyt, ettei mitään ihmeellisempää ja satumaisempaa kuin camera obscura, gramofoni ja »satuluola» ja ilmaiset kahvikupit voinut olla tänään maan päällä.

Vain syvällä Marie-Louise Almgrenin läpinäkyvien akvamariinisilmien pohjalla oli ivallinen, valpas hymynhäive — ehkäpä kuitenkin vain oikeusneuvoksen miehekkäänselvän ja tarkkanäköisen psyken hymyilevän ivallisen älyn itsetiedottoman muiston lempeänä heijastuksena.

Emma Wigelstjernan kaikki pienet, kuuntelevat kahvikekkerivieraat sensijaan unohtivat, että heidän olisi kiirehdittävä kaikkien näiden Tukholman Eläintarhan ihanuuksien parista ja kaikkien näitten hienojen ja ihanien makeisten äärestä katkeraan ja kurjaan todellisuuteen — joka useimmille heistä kaikista lähinnä aineellistui iltateekupillisessa ja hitusessa kuivaa leipää: sillä eihän voinut syödä päivällistä nautittuaan niin paljon ihmeellisen hienoja ja hyviä herkkuja. Sehän olisi ollut suorastaan Jumalan viljan haaskaamista — vallan anteeksiantamatonta tuhlausta ja sen erinomaisen sielullisen prosessin epäviisasta turmelemista, joka on muistossa piilevä jälkinautinto, jonkinlainen inhimillinen vastine viisaan, säästeliään ja ovelan lehmän märehtimismenetelmälle.

Ja niin oli iloinen juhla lopussa, ja pikku Emma saattoi ylpeänä ja ihastuneena sadanyhdennentoista kerran vastaanottaa heidän täpötäysien sydäntänsä ja vatsojensa kiitolliset vakuutukset siitä, ettei kukaan heistä voinut muistaa toista niin onnistunutta ja ihmeellistä ja ihastuttavaa ja hauskaa syntymäpäivää kuin tämä, ja kaikki toivoivat koko sydämestään saavansa vuoden kuluttua viettää yhtä ihastuttavaa ja hienoa ja miellyttävää syntymäpäivää ja nähdä pikku Emman yhtä reippaana ja pirteänä ja herttaisena ja ketteränä kuin nyt.

Mutta kun kaikki olivat lähteneet, ja kaikki oli korjattu ja poimittu pöydiltä, ja viivyttiin vielä illan hämyssä yhdessä kaikkien päivän ihanuuksien muistoissa, lausui Rosalie Pistolschiöld ajatellen kaikkia menetettäviä näyttelyhauskuuksia ne kohtalokkaat ja ratkaisevat sanat, joita seuraava teko oli aiheuttava Nelosen tuhon:

— Tiedättekö, sunnuntaina pitäisi meidän mennä Hagaan ja ottaa hiukan päivällisruokaa mukaamme — olisi niin ihanaa saada kerrankin hengittää oikein raitista ilmaa.

Ja toiset kolme ilahtuivat ja olivat samaa mieltä, ja heidän sydämessään syttyi suuri kevätilo, ja ehkäpä myös salainen ylpeyden ja turhamielisyyden ja koston tunne siitä, että ellei heitä oltukaan kutsuttu näyttelyyn, niin hankkivatpa he totta totisesti itselleen muita huvituksia ja ajanvietettä, joissa Rosa Furuhjelmkin kyllä olisi toivonut saavansa olla mukana.

Ja heidän pienten linnunsydämiensä riemuitessa ja liverrellessä unohtivat he kerrassaan, että jokaiset juhlat, joissa ei Meidän Herramme henki täytä ihmisten sydämiä ilollaan, ovat Belsassarin pidot, joissa näkymätön käsi kirjoittaa kohtalokkaan kirjoituksensa. Mutta silmämme ovat useimmin niin sokeat, ettemme näe sitä ja sydämemme unohtavat niin helposti, mitä olemme velkaa Taivaalliselle Isällemme, Hänelle, joka näkee sydämemme syvyyksiin, ja joka myös on nähnyt kaiken sen turhamaisuuden ja julmuuden ja tyhjyyden ja ajattelemattomuuden, joka oli painanut leimansa tähänkin näennäisesti niin viattomaan juhlaan.

EURYDIKE ON HUOLISSAAN JA RUKOILEE.

»Ich, der Herr der Barmherzigkeit, habe
Das Wunder der Wunder an dir getan.»

Niinkuin äkkiä raskas, musta pilven varjo leviää yli auringonvalaiseman kesämaiseman, niin oli suuri ja sanomaton hätä vallannut Eurydike Bergin — äkkiä — kesken vanhojen naisten haaveita ja iloista pakinaa sunnuntain suuresta huviretkestä. Oli kuin olisi myrkyllinen käärme väijynyt jossakin niitten kukkien keskellä, joita he uneksivat saavansa poimia — myrkyllinen, liukas, kylmä käärme, valmiina pistämään jotakin heistä kuolettavalla myrkyllään.

Ketä heistä?

Eurydike Berg avasi suuret, mustat silmänsä, joita kirkasti äkkinäisen aavistuksen valo, ja ikäänkuin kaukaisilta kukkuloilta ja kuitenkin läheltä katsoi hän tutkien ja salaa tuttuja kasvoja ympärillään. Tuossa nojasi Rosalie Pistolschiöld raskasta imperaattorinpäätään oikeusneuvos-vainajan nojatuolin selkämystään, ja ulkoa tuleva kesäillan valo loisti ja säihkyi vielä suurissa, vetistävissä silmissä. Ylväänä hän siinä istui, Nelosen urhokas komentaja, pikku joukon itseoikeutettu päällikkö, Rosalie Pistolschiöld, joka ei mitään pelännyt, ja joka alati oli valmiina ryhtymään taisteluun heidän kaikkien puolesta, vaihtelevaan, toivottomaan, lakkaamattomaan taisteluun ulkopuolella elämässä olevaa vihollista vastaan, kaikkia rikkaita, kaikkia tylyjä, kaikkia julmia nykyajan voittoisia laumoja vastaan, jotka tunkeutuivat yhä lähemmäs ja lähemmäs heitä.

Tuo omituinen, inhoittava mieshän julkeine sinisine silmineen oli jälleen ollut siellä ja tahtonut miltei väkisin ostaa Eurydike Bergin pienen kirjoituspöydän. Oli kuin hän olisi vihollisen vakooja, urkkija, joka on lähetetty suunnittelemaan kaikkea ratkaisevaa ryntäystä varten — ehkäpä myös korppikotka, joka vainuaa saaliin, kuten Eurydike voi vainuta onnettomuuden.

Täynnä salaperäistä, harrasta, arkaa hellyyttä ja ihailua katsoi hän Pistoolin hallitsijankasvoja: tässä oli turva, tässä tuki, tässä oli se, joka ei koskaan voisi väistyä eikä pettää. Hän tunsi hämärää halua saada hellävaroen sivellä Rosalien suurta, kuihtunutta kättä, sen lujasti puristaessa nojatuolin kädensijan puupalloa.

Ja hänen katseensa etsivät jälleen syrjästä, varkain hapuillen toisia. Tuossa istui Marie-Louise Almgren sohvankulmassa — suorana, nojaamatta itseään sohvanselustaan, hienot, hauraat kasvot totunnaisessa, hiljaisessa, kevyen ivallisessa hymyssä — niin kevyenä, niin kohotettuna maailman yläpuolelle.

Eurydiken sydän tykytti kovasti, kiivaasti. Oli kuin olisi raikas kirkonkello kumeasti soinut hänen sydämensä lyöntien rinnalla, oli kuin hänen sydämensä olisi ollut kellonkieli, ja hänen ruumiinsa oli halkeamaisillaan ja särkymäisillään lyöntien alla sellaisessa tuskassa, jota ehkä kirkonkello tuntee täytyessään kutsua kuolevia kuolemantarhoihin. Eivätkö he kuulleet sitä? Hän katsoi jälleen tuskissaan ja salaa ympärilleen.

Ei, kukaan ei sitä kuullut — ei kukaan heistä. Ei kukaan kuullut tuota raskasta, kumeata, kaikuvaa kellonääntä, joka oli särkemäisillään koko hänen ruumiinsa ja sielunsa huumaavalla rytmillään.

Hän sulki silmänsä.

Se oli Marie-Louise Almgren. Eikö hän ollut nähnyt tuota kylmän harmaan kipsin sinistä hohdetta hänen kasvoillaan, tuota omituista sinertävää valoa, jonka hän oli havainnut kaikissa niissä, joiden kuolema oli lähellä — jonka hän oli nähnyt miehensä kasvoilla sinä iltana, jolloin he nousivat suureen Evelyniin, pakettilaivaan Port Louisin satamassa, onnellisina, iloisina, täynnä kotimatkan seikkailujännitystä — sitä sinertävää valoa, joka virtailee niitten kasvoista, joiden kuolinhetki on lähellä, ja jonka merkitystä ja viitteitä hän ei vielä silloin ollut oppinut selittämään.

Henkimaailman näkymättömät vallat olivat jälleen vetäneet taikapiirinsä Eurydike Bergin ympärille, ja aavistusten siivillä vaelsi hänen sielunsa huimaavissa etäisyyksissä niissä valtakunnissa, joihin ei kukaan vihkimätön pääse tunkeutumaan, ja josta ei mikään valokuvauskone ole ottanut kuvia, niissä salaperäisissä maailmoissa, jotka — jos ne paljastettaisiin tukkukauppias Engvallille ja kamariherra Björnsköldille — saisivat heidän raukkamaiset ja petolliset sydämensä kauhusta pakahtumaan.

Mutta tämän valkoisen, leijailevan ilmapiirin läpi, aivan kuten lähestyvät ne vieraat äänet, jotka äkkiä saattaa kuulla sumun läpi lähellään pelästyttävän todellisina ja kuitenkin niin aavemaisen outoina, kuuli Eurydike Berg hätkähtäen, ikäänkuin olisi hänet herätetty yöllisestä kauhununesta, pikku Emma Wigelstjernan nokkaviisaan, kuivan ja puumaisen äänen, joka yhä yhtä järjestelmällisesti askarteli sunnuntairetkikysymyksen suunnitteluissa ja järjestelyissä:

— Ja mehän voimme juoda kahvia Morilla, kukkulalla, jos otamme kahvileipää mukaamme — niin, kukin itselleen tietysti.

Eurydike oli äkkiä noussut ja hänelle ominaisella tavalla odottamatta sanonut hyvää yötä ja suudellut poskelle ja rientänyt pois saadakseen yksinäisyydessä huoneessaan taistella hädän ja uskon hengellisiä taisteluita. Mutta toiset vanhat naiset katsoivat ihmettelemättä ja kyselemättä hänen lähtöään. Hehän tiesivät mistä oli kysymys, ja kainoin ja hienotunteisin silmin he seurasivat hänen askeleitaan, ja heidän sydämestään lähti hellyyden ja osanoton virtoja pakenevan pikku olennon jälkeen.

»Katso, ilta joutuu ja valo sammuu ja yön varjot levenevät ja lintu pakenee pesäänsä.»

He tiesivät, että heidän sisarellaan oli jälleen salaperäinen koettelemuksen hetkensä — että menneisyyden varjot olivat nousseet hänen sydämensä salakammioista — että lastenkädet tarttuivat hänen käsiinsä — että tuntemattomien ja näkymättömien äänet kaikuivat hänen korvissaan. Marie-Louise Almgrenin kirkkaan sinisiin silmiin kohosi lempeimmän ja jaloimman hellyyden kyynelsumu, ja Rosalie Pistolschiöld nosti raskaan imperaattorinpäänsä ylpeän päättäväisesti: näitäkin vihollisia vastaan olen taisteleva, Eurydiken surunkin olen voittava — ja pikku Emma Wigelstjerna, jonka aina täytyi puhua, antoi hänkin kaiken, mitä hänen sydämensä saattoi antaa:

— Oli kaikessa tapauksessa sangen ikävää, että se tuli juuri minun syntymäpäivänäni.

Eurydike Berg vietti vainajiensa ja Jumalan juhlaa.

Hän oli sytyttänyt seinäkynttelikköjen kynttilät suuren, norsunluisen ristiinnaulitunkuvan alle takimmaisen seinäsohvan yläpuolelle ja pienen hopeisen ristiinnaulitunkuvan alle vuoteen yläpuolelle; ja hänen liikkuessaan hiljaa edestakaisin suuressa, avarassa huoneessa lepatti neljä kynttilänliekkiä hiljaa ylös ja alas vedossa, ja valot ja varjot ilakoivat omituisen mielikuvituksellisesti huonekaluilla ja oviverhoilla. Isot, mustat kaapit loistivat salaperäisen tummina ja synkkinä salaperäisten ruumisarkkujen lailla, jotka kätkivät tuntemattomia kuolleita, samalla kun haaveelliset satueläimet olivat äkkiä liikkuvinaan ja nousevinaan verhojen itämaisesta haavemaailmasta, kuin nousisivat ja keinuilisivat kuolleet ruumiit edestakaisin laineissa.

Vain Kristuskuvat loistivat järkkymättömän kirkkaina ja rauhallisina kaiken tämän epävarman, hämärän ja käsittämättömän yläpuolella — voitonmerkkeinä ja muistuttajina Jumalan iäisestä herruudesta yli sumujen ja varjojen maailman. Ja Eurydike Bergin pelästyneet ja levottomat silmät etsivät niitä yhä uudelleen ja uudelleen pidätetyn tuskaisina, liukuessaan raskaitten, harvinaisten, muistojen kyllästämien esineittensä keskellä.

Miksi hän suri, miksi hän tuskitteli, miksi hänen henkensä oli murheellinen kuolemaan asti?

Olihan hän Kristuksen morsian ja Hänen omaisuuttaan, Herran nöyrä palvelijatar?

Kyllä — kyllä — Kristuksen morsian hän oli. Olihan hänellä pienessä, rinnallaan olevassa ristissä sinetti ja näkyvä merkki yhteydestään Vapahtajan kanssa, muistutus Hänen iäisestä, tutkimattomasta rakkaudestaan, tietoisuus siitä, että Hän hänenkin tähtensä on kärsinyt viattoman uhrikuolemansa — että hänenkin syntinsä olivat hänen sydämestään poisnostetut, poispyyhkäistyt, anteeksiannetut ja unohdetut jumalallisen rakkauden äärettömässä meressä.

Hän näki äkkiä edessään äitinsä pienessä tyttökammiossaan Ramsjöbergissä, näki rajattoman syvän, tuskantäyteisen rakkauden äidin raskasmielisissä, vakavissa silmissä.

Ingeborg Stellenius, o.s. Ehrencreutz, oli ollut vanhan ruotsalaisen tehtaanomistaja- ja virkamiessuvun viimeinen, jossa suvussa mystilliset taipumukset olivat kulkeneet perintönä hienostuneina useampien sukupolvien hengellisten tutkistelujen ja sielullisen puhdistuselämän kautta — hollantilaisen pietismin sekä katolilaisen ja herrnhutilaisen hurskauselämän vaikutusten alaisena — he olivat spontanisen sacré-coeur-kultin [sacré-coeur-kultti = katolilaisen kirkon parissa harjoitettu Jeesuksen Pyhän Sydämen palvonta. (Suom. muist.)] vaistomaisia harjoittajia ja tunnustajia, kultin, joka ehkä on todella mystillisten luonteitten syvin alkujuuri ja kaikkea elävöittävä lähde — se Herran valitsema ja merkitsemä suku, joka urheisiin ja palaviin sydämiinsä oli vastaanottanut taivaallisten ihmeitten armolahjat ja autuuden maallisen elämän pakeneviksi ja häviäviksi vuosiksi. — He olivat olleet haltioitumisen ja hurmion valittuja, ja he olivat päiväkirjoihin ja läpi miespolvien talletettuihin muistelmiin jälkeenjääneilleen ja seuraajilleen koonneet ja heihin istuttaneet tietojen aarteen salatuista asioista ja taivaan merkeistä, joka aarre oli uskollisissa sydämissä pitänyt mystiikan ja hurmion pyhän liekin palavana läpi miespolvien.

Eurydike Berg ei muistanut, ei ajatellut, eikä ymmärtänyt, että koko tämä aarre oli hävinnyt Ramsjöbergin häviössä, että päiväkirjanlehdet ja muistelmat, jotka todistavat valittujen sydänten tuskasta ja riemusta Iäisen läheisyydessä, nyt lahoavat ja murenevat heitettyinä johonkin romusoppeen tai ullakonkomeroon, elleivät ne jo olleet paiskatut rikkatunkiolle tai lantakasalle tai vuosien harhamatkojen ja häpeän jälkeen päätyneet jonkun kylmän, välinpitämättömän ja ymmärtämättömän kokeilijan hyllyille.

Ehkäpä hän sentään sydämessään tiesi ja ymmärsi, että Iäinen ja Kaikkivoipa Herra oli ottanut armonsa pois valituilta, siksi että he huolimatta kaikesta eivät olleet asianmukaisesti vaalineet pyhää tulta tai siksi, että Hän tutkimattomassa viisaudessaan oli tahtonut koetella hänen voimiansa ja uskollisuuttansa.

Nyt hän näki vain äidin seisovan edessään Ramsjöbergin neitsytkammiossa.

Eurydike oli viisitoista-vuotias ja oli aamupäivällä ensi kertaa käynyt Herran pyhällä ehtoollisella Ramsjöbergin tehtaan kirkossa. Vieläkin hän näki lehvillä koristetun, juhlallisen kirkon, jonka täytti juhlapukuinen tehtaan henkilökunta, kun hän isän ja äidin välissä alttarin ääressä yksin vastaanotti sinetin ja merkin Vapahtajamme rakkaudesta maallisiin syntisiin.

Se oli ollut juhlallista, ihmeellistä, epätodellista, mutta mikään todella syvä tietoisuus pyhän toimituksen merkityksestä ei ollut vallannut häntä, Kristuksen ruumiin ja veren vastaanottaminen ei ollut ollut hänelle mikään todellinen hengellinen elämys.

Se oli ollut juhlallista, kaunista ja erikoista, mutta hänen neitseellinen tytönsielunsa ei ollut värissyt eikä sulautunut yhteen jumalallisen yljän kanssa.

Mutta nyt seisoi äiti hänen edessään pitäen kädessään pientä, kallisarvoista ja erikoisen kauniisti siselöityä ristiä, jonka Eurydike, niinkauan kuin hänen silmänsä olivat tästä maailmasta jotakin nähneet, oli nähnyt äidin kaulalla pyhinä ja arkipäivinä.

Eurydikehan tunsi sen koko tarinan.

Sen hienon, palmikoidun, mustan hiusketjun, jossa se riippui, oli hänen äidinisänsä isänisän äiti punonut omista hiuksistaan, ja pienen ristin voi aukaista ja sen pyhäinjäännöskätköissä oli kolmen Ehrencreutz-sukupolven hiussuortuvia hänen isänsä ja äitinsä suortuvain rinnalla — pari haurasta, hienoa hiussuortuvaa kustakin — harvinaisia jäännöksiä ammoin kuolleista, salaperäisiä amuletteja ja merkkejä rakkaudesta, joka on tahtonut iäti kestää — ikuisia muistutuksia siitä, että kuolleitten katseet ja ajatukset seurasivat eläviä siitä taivaasta, jonne Jumala, Armahtavainen, Rakastava, Anteeksiantava on kohottanut heidät rajattomassa armossaan — ja tämän kaiken vertauskuvana ja ilmauksena kahdeksan paria hauraita, hienoja hiussuortuvia pantuna hopearistin pyhäinjäännöskätköön.

Kuinka outoa ja vaikeata onkaan meidän ihmislapsiparkojen maisella kielellä ymmärrettävästi ilmaista sydämemme syvimpiä ja iäisimpiä tunteita!

Mutta nyt seisoi Ingeborg Stellenius tyttärensä edessä hopearisti ja ketju kädessään:

— Rakas, pieni, oma, lapseni — tahdon, että sinä nyt jo kannat ristiämme — tahdon, että sinä tästä päivästä alkaen kokonaan käsität ja tunnet, että olet antanut sydämesi Hänelle, joka ei milloinkaan väsy rakastamaan, joka ei milloinkaan väsy anteeksiantamaan, joka ei milloinkaan ole uskoton, joka ei milloinkaan unohda, joka ei milloinkaan petä —. Hän, joka seisoo rinnallamme vaikeimpana hetkenämme, kun kaikki muut ovat pettäneet — Hän, maailman Vertavuotava Sydän — heikkojen, heikkojen sydäntemme väkevä ja voimallinen Ylkä.

Ingeborg Stelleniuksen silmät olivat kyynelissä. Hän kehoitti tytärtään aukaisemaan pukunsa ylimmät napit ja kiinnitti vapisevin käsin ketjun hänen kaulaansa:

— Muista, ettet milloinkaan saa erota tästä — et milloinkaan! — Et milloinkaan!

Mutta hopearistin äkkiä kylmänä liukuessa Eurydiken rinnalle, murtui jotakin hänen sydämessään, ja tuntui kuin hehkuva rauta olisi polttanut häntä rintaan ja oli kuin olisi suloisen tulen virta samassa virrannut tästä kohdasta koko hänen olemukseensa, hänen ruumiiseensa ja hänen sieluunsa.

Hillittömästi, hurjasti itkien hän oli heittäytynyt äitinsä syliin, ja ihmeellinen hyökyaalto oli nostanut ja kantanut ja tuudittanut häntä, ja hän oli äkillisesti, salamankaltaisesti aavistanut, tuntenut ja ymmärtänyt sen selittämättömän, ihmeellisen, käsittämättömän, joka on arvoitus ja salaisuus maailman lapsille, yhtymisen Jumalan kanssa:

»Joka syö minun lihani ja juo minun vereni, hän pysyy minussa ja minä hänessä.»

»Ystäväni on minun ja minä olen hänen.»

Kuinka ihmeellisen käsittämättöminä olivatkaan päivän tunnit kiitäneet sen hetken jälkeen. Kaukana — poissa — avaruuksissa, joista hän ei koskaan ollut uneksinutkaan, oli hän liidellyt — untuvankevyenä, kirkastettuna — säteenä miljaardien säteitten joukossa siinä auringossa, joka on Isän Jumalan rakastavat ja loistavat kasvot.

Ja kuinka hän olikaan lopun päivää kaivannut vain iltaa ja yksinäisyyttä saadakseen pienessä neitsytkammiossaan nähdä itsensä kuvastimessa, saadakseen kuvastimessa nähdä Ristin ja Vapahtajan kuvan omalla rinnallaan.

Kuvastimen eteen oli hän sitten jäänyt tuntikausiksi, vain katsomistaan katsonut Vapahtajansa kuvaa, joka oli hänen rinnallaan kuin lapsi: — hänen huomaansa oli uskottu jotakin sanomattoman kallisarvoista — hänen ruumiinsa ja sielunsa kantoi kaikessa salaisuudessa kunniamerkkiä, kaikkia arvoja arvokkaampaa. Salaperäisen hellyyden, aran antaumuksen, palavan, hämärän rakkauden tunne oli täyttänyt hänen olemuksensa ääriään myöten, ja hän olisi tahtonut vuodattaa koko olentonsa, koko ruumiinsa ja sielunsa sanomattomiin kyyneliin; ja hän oli nostanut Ristin huulilleen ja suudellut sitä uudelleen ja uudelleen — salaperäinen sielun yhdistymiskohtaus Kristuksen kanssa.

Kuuliaisuuden, alistuvaisuuden, tahdonkuolettamisen, antautumisen värisevä, kuvaamaton autuus oli vallannut hänet, tunkeutuen hänen olentonsa joka poimun, joka säikeen läpi:

— Morsian olen, Jeesuksen Kristuksen morsian ja Hänen omaisuuttaan!

Hän oli langennut polvilleen lattialle, kuin näkymättömien käsien paiskaamana, ja sammaltavin, vapisevin huulin hän oli kuiskailemistaan kuiskaillut autuaallisimpia sanoja — ihmissielun kauniimpia sanoja — ilmaisten ihmissielun pyhimmän tuntemuksen:

— Olen morsiamesi, Herra Jeesus Kristus — olen Jeesuksen Kristuksen morsian — Jeesuksen Kristuksen morsian ja Hänen omansa!

Kuvaamaton, ihmeellinen, arvoituksellinen tunne — vapiseva, värisevä hurmostila — jonka vain vihitty voi ymmärtää — Ehtoollisen pyhä täyttymys ihmisolennossa:

Ystäväni on minun ja minä olen hänen!

* * * * *

Suunnattoman isossa, vanhassa huoneessa, joka kerran oli ollut maaherra von Wernerin isän kodin isona salonkina, ja vielä jälkeenpäinkin loisto- ja juhlahuoneena, jolla tuskin oli monta vertaistaan Tukholman aatelispalatseissa, seisoi nyt Eurydike Berg, ja ylimaallisen valoisa loiste kirkasti hänen kasvojaan, joissa silmät paloivat laajenneina ja suurina salattujen maailmoiden ja menneisyyden näkyjen täyttäminä.

Seinäkello takimmaisessa nurkassa löi yksitoista lyöntiä, mutta Eurydike kuuli äkkiä niitten takaa vanhan Ramsjöbergin palovartijan äänen kaiun hänen kulkiessaan joka yö kautta vuoden rakennusten ympäri ja toitottaessaan jokaisen tunnin kulumisen isännöitsijän asunnon portailta; ja jokaista tuntimäärän torventoitotusta seurasi aina virrenvärssy, jonka vanha Battram käheällä, rämisevällä äänellään lauloi:

»Kello yksitoista lyö.
Täytä, Herra, armos työ!
Hetkell' yhdennellätoista
tulin Mestarini luo.
Anna laupeutes loistaa,
täysi palkka mulle suo!»

Eurydike hyräili hiljaa itsekseen vielä joitakin yötuntien säkeistöjä, ja oli kuin olisi hän niiden läpi kuullut kosken kohinan, puiston ikivanhojen lehtipuiden suhinan ja iäkkään yövartijan raskaat, hitaat, öiset askelet. Olihan hänellä lapsena ollut se varma tunne, että vanha Battram ei hoitanut vain Jumalan antamaa suojelijan tehtävää Ramsjöbergissä, vaan että hän myös jollakin tutkimattomalla tavalla otti huostaansa heidän rukouksensa yöllä jättääkseen ne aamulla Meidän Herrallemme kuten hän jätti tiedonannon yön tapahtumista isännöitsijälle tehtaan konttoriin.

»Yks lyö kello, ilmoittain,
että yksin minä vain
yössä hiljaisessa kohtaan
maailmojen Jumalan.
Oi, suo äänes mua johtaa
tielle tahtos oikean!

Kello kolme lyö, ja tää
hetki mulle selvittää:
Vaikk' en näe pohjaan asti
tämän ihmeen syvyyteen,
uskoa saan hartahasti
Herraan Kolmiyhteiseen.»

Aalto aallon jälkeen kohosi ja vyöryi esiin menneisyyden merestä ja täytti huoneen todellisuudellaan, äänillään ja olennoillaan, ja muistot tarttuivat Eurydiken käteen ja veivät hänet pois Malmberginkadun neljästä. Ja hän oli jälleen pieni tyttölapsi Ramsjöbergissä suurine, palavine silmineen ja hentoine, huojuvine vartaloineen, tyttölapsi, joka kiiti kaikkialla joustavana kuin naarashirvi — nopsana, kevyenä — tavoittamattomana, saavuttamattomana — kaikkien rakastamana, eikä kenenkään vihaamana — alati näkymättömiä etsien ja löytäen — Isän Jumalan ja hänen enkeliensä suojatti.

Sillä se mitä hän etsi ja löysi ja tavoitteli koskesta, puistosta, tehtaalta, metsistä, työmiesten parista, vuokraajien ja torpparien parista, oli yhtä ja samaa, Jumalaa, joka oli siellä kaikkialla: isä, veli, ystävä ja leikkitoveri.

Tässä sukuketjun viimeisessä renkaassa oli monien salaperäisesti armoitettujen sukupolvien oma kaipuu ikäänkuin päättynyt ja täyttynyt: hän oli solki, joka on taottu heidän kautta sukupolvien kertyneistä hengellisistä kalleuksistaan ja aarteistaan. Jumala oli ollut ilma, jota hän hengitti, rytmi veressä, loiste silmässä, auringonjuovan kisailu lehvikön lomassa, vaahto, joka säihkyi kosken yllä. Hän oli varoittanut ja kehoittanut moukarien jymisevillä äänillä, uhkaillut uunien ja palkeitten hehkuvan punaisilla liekeillä, riemuinnut ja siunannut puiston lintujen laululla ja vaahteran latvoissa suhisevalla kesätuulella.

Eurydike ei voinut muistaa ainoatakaan leikkiä, kaipausta, surua, iloa, ei ainoatakaan kuvaa lapsuutensa ilojentarhasta, jossa ei Jumalan rakkaus olisi loistanut ja kaikkea kirkastanut. Sitä taustaa vastaan erottautuivat kaikki hänen muistokuvansa kuin vanhojen taulujen pyhimyskuvat syvää kultataustaa vastaan.

Kaikki oli ollut loistavan tasaista iloa, ei minkäänlaista ihmettä — kaikki vain niin luonnollista ja yksinkertaista, niin arkisen selvää, ettei se milloinkaan ollut antanut aihetta varsinaiseen mietiskelyyn — elämää Jumalan ilossa ilman todellista synnintietoisuutta, ilman syvän syyllisyydentunnon hätää ja katumusta.

Hän oli istunut vanhan Battramin rinnalla tehdasyhteiskunnan epäiltyjen, paheksittujen ja puoleksi vainottujen »lukijain» parissa, heidän kokoontuessaan jossakin tuvassa talvisin tai jossakin kaukaisella metsäaukeamalla kesäisin — tiheästi yhteensulloutuneina, virallisen vainon ahdistamina ja kuitenkin riemuitsevan ylpeinä valittujen osastaan — osasta, joka olisi voinut käydä sata kertaa kovemmaksi, ellei Jumala ihmeellisessä armossaan olisi sallinut Hänen Armonsa Ramsjöbergissä kaikessa salaisuudessa ojentaa suojelevan kätensä heidän ylitseen, niin että nimismies ei nähnyt eikä kirkkoherra kuullut, kun kokoontunut joukko lauloi raskain, syvin äänin, joiden joukossa saattoi Eurydikenkin kirkas sopraano kaikua:

»Mä sydämessä Kristus ja sauva kädessäin
läpi vihollismaan käyn kotia päin.
Jos on vaikea tie, ah, pitkä ei se lie
kun riemulaulut kulkua eespäin vie.
Kaikk' esteet ja kahleet vihollismaan
saa Juudaan Leijona kirpoamaan.»

Mutta sama kirkas tytönääni oli yhtä hartaasti laulanut mukana tehtaankirkon päiväjumalanpalveluksissa, jolloin hän mieluimmin oli hiipinyt johonkin penkkiin pitäjän talonpoikaisvaimojen joukkoon, joiden kesken mielellään annettiin sokeritoppapalasen kiertää jumalanpalveluksen aikana, josta mukaantuodusta herkkupalasta jokainen vuorostaan puraisi itselleen murusen, hartauden siitä hituistakaan vähenemättä tai laimenematta, lukkarin alkaessa:

Valo haudalla koittaa:
Hän noussut on!
Hän elää, hän voittaa,
oi, autuus verraton!

Hänen koko lapsuutensahan oli ollut yhtä ainoata virrenveisuun ja rukousten värähtelevää säveltä, olihan kuin äiti olisi koonnut luokseen kaiken sen hurskauden, mitä hurskaitten ja Jumalaan uskovien ihmisten parissa oli saatavissa!

Mademoiselle Bertheltä, ranskalaiselta kotiopettajattarelta, hän oli oppinut ristinmerkin salaperäisen ilon ja turvallisen loihdun. Hämärinä ja sekavina säilytti hän mielessään lukemattomien ranskalaisten hurskaitten pienten lastenlaulujen kaikuja, hämärinä ja epäselvinä tosin: ei yhteenkuuluvina säkeinä ja sävelinä, vaan alati elävänä lauluaarteena, niinkuin hän aina kuuli villimehiläistenkin suhinan ja surinan ensimmäisten kevätpäivien ilossa vastapuhjenneitten vaahterain tuhansissa hunajatuoksuisissa kukkatertuissa — sävelten kuorona — sointujen kaikuna, joka oli ikäänkuin hänen tyttövuosiensa uskonnollisen elämän taustana ja kaikupohjana, kuten villimehiläisten kuoro vaahterainlatvoissa, oli pohjasävelenä hänen tunteissaan ja muistoissaan Ramsjöbergin keväistä:

»Je suis une biche harassée,
Qui cherche l'eau avec ardeur:
La main du chasseur m'a blessée;
Son dard a percé jusqi'au coeur.»

Sitten oli englantilainen kotiopettajatar, miss Roberts, seurannut ranskalaista, ja the little Eurydike oli oppinut:

»Hearken to the solemn voice,
The awful midnight cry!
Waiting souls rejoice, rejoice,
And feel the Bridegroom nigh.»

Ja omituisen iloittelevan, miltei tanssiin houkuttelevan:

»My soul, don't delay,
Christ calls thee away:

Rise Follow thy Saviour, and bless the glad day!

No mortal doth know
What He can bestow:

What peace, love and comfort — go after him, go!»

Mutta niinkin ikäviä ja mielenkiinnottomia kuin:

»Let children that would fear the Lord
Hear what their teachers say;
With rev'rence meet their parents Word,
And with delight obey.

Have you not heard what dreadful plagues
Are threaten'd by the Lord,
To him, that breaks his father's law,
Or mocks his mother's word?

What heavy guilt upon him lies!
How cursed is his name!
The ravens shall pick out his eyes,
And eagles eat the same.

But those, who worship God, and give
Their parents honour due,
Here on this earth they long shall live,
And live hereafter too».

Sangen ruma ja kauhua herättävä laulu, joka monien muiden samanlaisten rinnalla — lukuunottamatta englanninkielen taitoa, joka paljon myöhemmin oli Eurydikelle hyvään tarpeeseen Sainte-Marie-aux-Magnoliassa — kuitenkin muutamiksi vuosiksi jätti jälkeensä jonkinmoisen vihamielisyyden miss Robertsia kohtaan ja epämiellyttävän ja epävarman tunteen siitä, ettei Isä Jumala aina ollutkaan kukkiva, tuoksuva hyvyys ja viaton ilo, vaan saattoi joskus elämässä myöskin antaa pitkän, laihan naisen edustaa itseänsä, tiukkasuisen naisen koivunvitsa selkänsä takana.

Mutta niinpä oli miss Robertskin poistunut, ja äidin kuva oli ollut ainoana vallitsevana Eurydiken sydämessä, ja hän oli saanut kuulla kaikki ne lukemattomat kertomukset esi-isien hurskauselämästä, heidän sydäntensä kohtaloista ja elämyksistään Jumalassa.

Eräs Ehrencreutz oli nuoruudessaan 1730-luvulla seurannut pientä joukkoa uskonsa tähden karkotettuja maamiehiään, jotka ostamallaan aluksella ajelehtivat merellä kuin rauhattomat ja rutonsaastuttamat; kaikkialta heidät karkoitettiin tai kiellettiin astumasta maihin: Fredericiassa, Korsörissä, Fredrikstadissa, Danzigissa, kunnes he vihdoin olivat nousseet maihin Hollannissa, myyneet aluksensa ja vaeltaneet Reiniä pitkin, asettuen lopulta asumaan Rheinauhin lähelle Neuwiediä. He olivat kokeneet mitä ihmeellisimpiä kohtaloita, ja äiti oli useasti lukenut ääneen Eurydikelle tämän esi-isän päiväkirjoja niiltä vuosilta; nämä päiväkirjat olivat silloin vielä Ramsjöbergissä.

Mitä ihmeellisiä kohtaloita ja seikkailuja niissä olikaan, sata kertaa kauheampia, arvoituksellisempia, jännittävämpiä kuin konsanaan Tuhannen ja yhden yön saduissa. Ei missään maailman satukirjoissa ole ollut niin sydäntäsärkeviä, mieltäjärkyttäviä, henkeäsalpaavan jännittäviä tapahtumia kuin nämä Caspar Ehrencreutzin ihmeelliset päiväkirjamuistiinpanot, joilla kaiken muun lisäksi oli se tavaton viehätys, että ne kertoivat todella eletyistä tapahtumista, joiden pääsankareita Eurydiken äidinisän isänisän isä oli ollut.

Rotterdamilainen Groote Perel-niminen kaljaasi oli ollut alus, jolla oli ollut ihmeellisemmät kohtalot ja ihmeellisemmät matkustajat kuin konsanaan Lentävän Hollantilaisen tarumaisella aavealuksella. Laivan ahtaassa hyttipahasessa oli jalosukuinen herra Johan Caspar Ehrencreutz elänyt puolisoineen ja esikoisineen, ja pienen naurisöljylampun valossa hän oli harvinaisen kauniilla ja selvällä käsialalla kirjoittanut koko maailman karkoittamien valittujen kohtaloista ja oman sielunsa ajatuksista ja unelmista syysöiden, talvipäivien ja kevätiltojen tuulten ja ilmojen kohistessa aluksen mastoissa ja touveissa.

Ihmeellisiä rukouksia ja tutkisteluja, joita vain vihityt pystyvät ymmärtämään — oli vuorotellut vallan realististen kuvausten kanssa matkan hirvittävistä vaivoista ja epäinhimillisistä vainoista, joilla maailma oli rangaissut heidän rajatonta uskonrohkeuttaan. Kuinka ihmeellisen kohottavaa olikaan ollut lukea, miten aluksen yrittäessä saada viettää yönsä Frederician edustalla, se olikin karkoitettu pois, ilman että Caspar Ehrencreutzim vaimo oli edes saanut noutaa kätilöä tai lääkäriä avukseen lapsivuoteeseensa, vaan oli talviyössä hytissään saanut synnyttää toisen poikansa, Eurydike Bergin äidinisän isänisän, sittemmin vuorineuvos Caspar Benedikt Boanerges Ehrencreutzin. Mutta muistiinpanot siitä päivästä olivat päättyneet mietelmiin uskonaluksen purjehtimisesta epäuskon valtamerellä, jotka loppusanat Eurydike kerran oli jäljentänyt:

»Emme mitenkään saa unohtaa varteenottaa, mistä me lähtöisin olemme, nimittäin maailmasta ja luontokappaleista; kuhunka me vaellamme, nimittäin Jumalan tykö sisimmässämme, kuinka kauas olemme ennättäneet, nimittäin sitä kohden, mikä paistaa pimeässä kamarissa taikka sitä kirkasta kointähteä kohden, mikä niille, jotka voittavat, luvattu on, taikka kaunista kuuta kohden, valittua aurinkoa, joka kaiken muuttaa taitaa; niin aina havaita saamme, mitä vielä matkasta jäljellä lienee. Ja kaiken tämänkaltaisen ohessa älkäämme unohtako kultaista ruusuamme, kauneinta liljaamme, ihanaista kukkastamme ja verratonta päärlyämme, kallisarvoisinta hohtokiveämme, punaista koralliamme, jalointa jaspistamme ja viheriäisintä smaragdiamme, valkoista ja punaista, valittua monien tuhansien joukosta; niin silloinpa emme muita ystäviä ikävöidä taida.»

Mutta siitä pienestä pojasta, joka marraskuun yönä vuonna 1734 syntyi rotterdamilaisessa Groote Perel-kaljaasissa sen ollessa ankkurissa Hindsgavlin edustalla Pikku Beltissä, polveutui Eurydike, ja hopearistin pyhäinjäännöskätkössä hänen rinnallaan oli pari hänen päänsä hiusta, kun sensijaan hiusketju, jossa risti riippui, oli juuri saman hurskaan äidin käsin punoma, saman hurskaan naisen kiharoista — Beata Christina Ehrencreutzin, o.s. Cedersparre. Olihan aivankuin näiden välittämänä Eurydiken sydämessä olisi vieläkin kohissut ja pauhannut talviyön tuskantuulen kaiku kärsivän lapsensynnyttäjän vuoteen äärestä, karkoitetun, takaa-ajetun aluksen matalasta kajuutasta!

Viimeisenä kesänä, kun Eurydiken äiti oli elänyt maan päällä, seuraavana kesänä Eurydiken ensimmäisestä Herran ehtoollisella käynnistä, oli eräs sangen ylhäinen hollantilainen aatelismies tullut Ramsjöbergiin, viimeinen jälkeläinen niitten ihmisten suvussa, jotka olivat purjehtineet takaa-ajetulla aluksella. Hänellä oli ollut suuret, pyöreät, lasimaisen kirkkaat silmät, ikäänkuin jollakin ihmeellisellä tavalla pohjattomat, niin että tuntui kuin olisi voinut nähdä niitten läpi pariin pohjattomaan, siniseen, kirkkaaseen luolaan.

Lähes kahden kesäkuukauden ajan kestivät vuorokaudet läpeensä äidin ja vieraan loputtomat keskustelut, päiväkirjoja ja kirjekokoelmia oli käyty läpi ja verrattu, ja kun keskustelu aina kävi saksaksi, oli yhtä utelias kuin oppivainen mademoiselle Stellenius ensi kertaa elämässään perusteellisesti oppinut tämän kielen. Mutta Eurydike oli vieläkin näkevinään edessään äidin syvän, kuin kahta tuulessa lepattavaa tulenliekkiä muistuttavan silmäparin — niin omituisen hurmiomaiset olivat ne siihen aikaan olleet. Ja hän kuuli ainaisesti ihmeellisen, särkyvän, väräjävän äänen kuvaamattoman sävyn heidän puhuessaan Yljän hääsuudelmasta antautuvan ihmissielun janoavaisille huulille:

— Es war ein himmlisches Auswallen und Wiedereinwallen in den wilden
Abgrund der göttlichen Verborgenheit.

Ja vanhan hollantilaisen katseessa oli äärettömien, avoimien taivaitten loistetta:

— Es ist grundlos, was wir empfinden, es ist endlos, was wir lieben, und darum wortlos was wir im Sinn haben.

Elokuun täysikuun ollessa kirkkaimmillaan Ramsjöbergin linnanpuiston yllä ja tehtaanpatruuna Erik Gustaf Stelleniuksen aloitettua rapukekkerinsä, jotka tavanmukaisesti uudistuivat joka vuosi kaikkien läänin eri yhteiskuntapiirien pomomiesten mieliksi, ja jotka tällä kertaa sattuivat erittäin sopivasti tehtaan patruunan mielestä, keskeyttääkseen kesän kestäneen ahkeran, kirotun ehtoollisensyömisen ja rukoustenpureksimisen, silloin matkusti vieras, jolla oli lasinkirkkaat, pohjattomat silmät, ja lokakuun kuudentena samana vuonna haudattiin Stelleniusten sukuhautaan Ramsjöbergin tehtaankirkossa äkkiä poismenneen Jalosukuisen Rouva Tehtaanpatruunatar Ingeborg Clara Christina Stelleniuksen, o.s. Ehrencreutz, tomumaja; hän oli kuollut kolmannellakymmenellä kuudennella ikävuodellaan puolison, viidentoistavuotiaan tyttären, sukulaisten, ystävien, palvelijain ja alustalaisten syvästi suremana ja kaipaamana — aatelisen sukunsa viimeisenä.

Mutta muistotauluun hänen yläpuolelleen kuorissa oli Erik Gustaf Stellenius hakkauttanut ne Raamatun sanat, jotka hänen puolisonsa itse oli itselleen määrännyt:

»Autuas ja pyhä on se, jolla on osa siinä ensimmäisessä ylösnousemisessa: niiden ylitse ei ole toisella kuolemalla yhtään valtaa.

ja Jumala on pyyhkivä pois kaikki kyyneleet heidän silmistänsä, ja ei kuolemata pidä silleen oleman, eikä itkua, eikä parkua, eikä kipua pidä silleen oleman; sillä ne entiset pois menivät.»

Ne Raamatun sanat oli äiti määrännyt hautaansa varten, ja hänen rintansa päällä arkussa piti olla vanha Ehrencreutzien perheraamattu, avattuna juuri molempien Ilmestyskirjan lukujen kohdalta, ja Eurydike ihmetteli, kuten kaikki syrjäisetkin — ja kukapa ei olisi ollut syrjäinen Ingeborg Stelleniukselle — ihmettelivät mitä kaunis, rikas, vilkas, lahjakas Ramsjöbergin tehtaanpatruunatar tiesi itkusta ja parusta ja kivuista ja kyynelistä, hän, jonka elämä oli liukunut maallisten kukkulain kirkkaassa ilmassa rikkauden tasoitetuilla ja mukavilla teillä.

Mutta jos Eurydike olikin tästä ihmeissään, oli hän sitä vakuutetumpi siitä, että vanha, ihmeellinen hollantilainen lasinkirkkaine, pohjattomine silmineen, joka oli ollut hänen äitinsä ja äidinäitinsä ystävä, ei ollutkaan mikään maallinen olento, vaan Herran enkeli, joka oli lähetetty valmistamaan hänen äitiään kuolemaan, sentähden että Jumala erikoisesti rakasti Ingeborg Stelleniusta. Sillä täytyihän Jumalan rakastaa Ramsjöbergin tehtaanpatruunatarta niinkuin Eurydikekin häntä rakasti ja niinkuin kaikki hänen alustalaisensa olivat häntä rakastaneet.

Oi, kuinka uskottomia ja kovia ovatkaan maallisten tunteet!

Eurydike Berg punastui ja painoi silmänsä alas huoneensa himmeästi valaistussa hämymaailmassa, niinkuin hän seisoisi auringon valossa syytettynä kaiken maailman tuomitsevien katseitten edessä.

Olihan äidin poismenon keralla Jumalakin poistunut hänen ajatuksistaan, Ylkä-Vapahtaja jättänyt hänen sydämensä temppelihuoneen, ja olihan iloisen, aurinkoisen isän kuva lumoavine, terhakkaine pojanilmeineen ja reippaine, vallattomine tapoineen sensijaan kokonaan täyttänyt hänen sydämensä tallaten tieltään kaikki lapsuudenkuvat!

Oli kuin Erik Gustaf Stellenius olisi suruvuoden kuluttua vasta oikein tullut omaksi itsekseen, vasta oikein saanut tilaisuuden antaa suruttoman, loistonjanoisen, juhlanälkäisen luontonsa puhjeta täyteen ja loistavaan kukkaan. Juhlat ja tanssiaiset eivät milloinkaan olleet niin tiheästi vuorotelleet Ramsjöbergissä, ei milloinkaan musiikki ollut niin riemuitsevana kaikunut, ei milloinkaan nauru niin tarttuvan huolettomana ja ylimielisenä raikunut, ei milloinkaan olleet linnamaisen päärakennuksen kaikki ikkunarivit niin häikäilemättömän yllyttävinä häikäisseet talviöitten pimeyttä valovirroillaan.

Eurydike muisti äkkiä eräät äitinsä sanat, joita hän ei silloin ollut ymmärtänyt:

— Rakas lapsi, sinun tulee muistaa, että isä ei ole mikään kuvastin, joka vain heijastaa valoa, isä on kokonainen kristallikruunu, jossa ei ole ainoatakaan särmiötä, missä ei valo taittuisi vähintäin viidessäkymmenessä värissä.

Mutta kaikkien näitten juhlien loiston ja tanssiaisten huiman humun oli Erik Gustaf Stellenius ikäänkuin kukkakiehkurain ja kultaketjujen lailla kietonut tyttären rakastetun olennon ympärille, ja nauttiessaan itse niinkuin vain hän voi jokaisesta juhlan hetkestä, moninkertaistui hänen ilonsa siinä ajatuksesta ja tietoisuudesta, että hän teki kaiken tämän vain huvittaakseen yksinäistä tytärtään ja estääkseen tämän liikaa suremasta kaivattua äitiään.

Niin, sellainen lapsi oli se mies ollut, jonka kanssa Ingeborg Ehrencreutz oli ollut seitsemäntoista vuotta kestäneessä avioliitossa, ja jonka rikkaasta, kauniista ja juhlaisasta kodista hän oli mennyt Isänsä luokse taivaaseen siinä turvallisessa toivossa ja lohdutuksessa, että »Jumala on pyyhkivä pois kaikki kyynelet meidän silmistämme, eikä kuolemaa ole enää oleva, eikä murhetta eikä parkua eikä kipua ole enää oleva, sillä kaikki entinen on mennyt.»

Niin oli kolmena huimaavan lyhyenä vuotena juhla seurannut juhlaa, vieras vierasta Ramsjöbergin saleissa, ja Eurydike Berg oli kasvanut hurmaavan ihanaksi satuprinsessaksi, jolla oli suuret, ruskeat silmät ja teeruusunkellertävä iho, jolla punastus tuli ja meni kuin pilvenhattarain varjot aurinkoisen kesäkuunmaiseman yllä.

Kolmena vuonna, jolloin hopearistin ääni oli ollut vaimennettuna Eurydiken rinnassa eikä Ylkä ollut vieraillut hänen sydämessään, oli Ramsjöbergin nuori perijätär niin sanoakseni tuhlannut loppuun kasvinvuosina kerätyn hurskauspääomansa, kuten isäkin puolestaan samaan aikaan oli antanut seitsemäntoista vuoden aikana huolletun taloudellisen hyvinvoinnin saada ensimmäiset vakavat vaurionsa.

Mutta niin hengessä rikas oli hänen tyttärensä kerran ollut, että hän inhimillisen moraalisessa mielessä kulki vahingoittumattomana läpi kolmen vuoden juhlimisen, suitsutuksen, imartelun ja juhlahuumeen lapsellisen koskemattomana ja turmeltumattomana ja tuskinpa edes todella hemmoiteltunakaan. Ja neljäntenä vuonna oli satuprinssi tullut ja hakenut prinsessansa suurissa englantilaisissa matkavaunuissa viedäksensä hänet maallisen autuuden troopilliseen satujensaareen.

Ja yksi tytär ja yksi poika oli ollut Eurydiken sydämen alla, ja kaksien pienoisten lapsenkäsien ensimmäisenä leikkinä oli ollut Eurydiken rinnalla riippuvaan pieneen hopearistiin tarttuminen ja sen tumman hiusketjun tempominen. Mutta hän oli itse leikkinyt sillä kuten lapsetkin. Sillä hänen ja Ristiinnaulitun välillä oli seisonut suurikasvuinen, vaalea, auringonpaahtama miesolento, suojellen ja turvaten ja poishäätäen ei vain elämän vaaroja ja juonia, vaan todellisten suojelusenkelienkin syviä, vakavan tutkivia silmiä, sulkien taivaalliset ilonaiheet ja riemunhetket oven taa, kuten maalliset murheet ja huoletkin.

Mä olin poljettu polku
alla kylväjän askelten.
Hän armollisna astui
ja kylvi kärsien.

Vaan esteet monet ja pienet
sadon, turmeli noussehen:
ne syömestä Sanan veivät
kuin linnut siemenen.

Mä olin kivinen sarka,
ilolla Sanan sain,
vaan sydän liian arka
pois työnsi ristin vain.

Sydän murtua ei saanut
alla Herran pyhän lain.
Mä helpointa tietä etsin
pelastukseen kulkeissain.

Mutta ehkäpä juuri ketju hänen kaulallaan ja risti hänen rinnallaan olivatkin maailmallisen turhuuden vuosien loistavassa tyhjyydessä kaikesta huolimatta sitoneet hänet kuolleitten sydämiin autuaitten asunnoissa — ja vieneet heille viestin viimeisen jälkeläisensä unohduksesta ja synnistä, ja panneet heidät, rajattomassa rakkaudessaan tähän heidän sielujensa ja sydänverensä maalliseen perijättäreen, puhumaan hänen puolestaan Kaikkivaltiaan kasvojen edessä.

Eihän toki kaikki tämä — läpi vuosisatojen koottu, kallisarvoinen aarre voinut tulla tuhlatuksi, tuhotuksi ja haudatuksi maailmanihmisen tyhjään ja kuivaan sydämeen. Eihän toki laiva ollut taistellut syysmyrskyissä ja talvenjäissä, eihän toki lapsensynnyttäjä ollut marraskuun tuskantäysissä vaivoissa synnyttänyt poikaansa maailmaan, jotta heidän viimeinen jälkeläisensä eläisi elämäänsä levossa ja päivänpaisteessa? Eihän Armollinen ja Kaikkivoipa Herra, rakkaudesta rikas ja iäinen, ollut sallinut kaipuunsa valon syttyä niin monien jalojen sydämien pyhitetyissä temppeleissä, jotta valot sammuisivat ja temppelikammio häväistäisiin viimeksisyntyneen unohtavaisessa, heikossa ja ajattelemattomassa sydämessä!

Laivan uskonsankarit olivat puhuneet hänen puolestaan taivaassa, polvi polvelta uskovia esi-isiä, mies ja vaimo, rengas renkaan vieressä maallisessa ketjussa, oli nostanut kätensä rukouksessa Iäisen puoleen:

»Isä, Isä, pelasta tyttäremme — Isä, Isä, pelasta sielumme hänessä — Isä, Isä, älä salli kaipauksemme ja taistelumme, uskollisuutemme ja kärsimisemme maan päällä jäädä turhiksi!

Isä, käännä hänen kasvonsa valoon — Isä, jos niin on tarpeen, anna hänen maallisen onnensa murskaantua, anna hänen aarteittensa hävitä, mutta pelasta hänen sielunsa ja vapauta hänen sydämensä.

Isä, kuule rukouksemme!»

Ja Kaikkivoipa, Taivaallinen Isämme, joka elää ja hallitsee iäisesti, kuuli rajattomassa armossaan heidän rukouksensa.

Hän lähetti armossaan myrskyn turvallisena, huolettomana valtamerta kyntävän laivan ylle. Hän antoi auringon polttaa päivästä päivään jäljellejääneiden päitten yli purjeettomassa pelastusveneessä, kunnes Hän salli hänen, hurskaitten ja autuaitten viimeisen jälkeläisen nimettömän varjon ja voimattoman haamun lailla nousta maihin Adenissa eräänä huhtikuun iltana vuonna 1879.

Kaiken oli Hän riistänyt tältä heikolta maalliselta olennolta — lapset, puolison, maallisen ymmärryksen ja maallisen omaisuuden-— ja kun Eurydike Berg jälleen havahtui itseensä ja muistoihinsa kotimaan ilmassa, oli hänen särkyneen sydämensä ensimmäinen hillitön valitus ollut:

»Miksi pitää onnettoman saada nähdä päivänvalo? Miksi annetaan elämä niille, joiden sielu on murheellinen, niille, jotka odottavat kuolemaa, joka ei saavu, ja halajavat sitä enemmän kuin aarretta, jotka iloitsisivat — niin, riemastukseen asti — ja olisivat onnelliset ainoastaan saavuttaessaan hautansa.»

Mutta maallisen sydämen poltetuilla paikoilla ja syvään kynnetyillä mailla olivat Jumalan kukkaset alkaneet kasvaa, yön kyynelten kastamina, vuosien rukousten vaalimina, ja Eurydike oli oppinut ymmärtämään Kaikkivaltiaan tahdon, ja hän oli oppinut rukoilemaan parasta, viisainta ja korkeinta rukousta:

»Herra, tapahtukoon Sinun tahtosi — ei minun, ei minun!»

Hiljaa ovat nyt jo vuosikymmeniä viattomien jäsenet, Signe Christinan ja Baltzar Emanuelin ruumiit levänneet valtameren auringonpaisteisten aaltojen alla, ilman maallisia muistomerkkejä, ja heidän sielunsa, joita ei mikään todellinen synti ennättänyt tahria, odottavat nyt avarissa saleissa valkoisiin viittoihin puettuina riemuiten kaivattua kohtausta äidin kanssa. He tietävät, että hänen on vielä voitettava paljon maailmallisuutta, paljon heikkoutta, mutta he tietävät myös, että hän on erittäin rakas ja ihanainen Herran edessä, että Hän on mielistynyt hänen sydämensä nöyryyteen ja hänen uskolliseen kärsivällisyyteensä ja alistumiseensa koettelemusten tulenkuumuudessa.

»Hän riisti minulta kaiken, jotta minulta ei mitään riistettäisi.»

Mutta nyt kaikki hänen sukunsa hurskaat esi-isät odottavat häntä, kaikki he vain odottavat häntä, kaipaavat vain häntä, Eurydike Bergiä, että hänet otettaisi heidän luokseen, hän, ketjun viimeinen, lukon salpa. Sillä kun hän tulee, on ketju päättyvä ja lukitaan iäksi ja hänen sielunsa on liittyvä synnyttäjä-äitiin laivalla, ja kaikki sielut hänen äitinsä suvussa tulevat muodostamaan seppelen säihkyvistä jalokivistä, joka nostetaan ja kiinnitetään hänen päähänsä, josta Johannes sanoo:

»Ja minä näin taivaan auenneena. Ja, katso, valkoinen hevonen, ja sen seljässä istujan nimi on Uskollinen ja Totinen, ja hän tuomitsee ja sotii vanhurskaudella.

Ja hänen silmänsä olivat niinkuin tulen liekit, ja hänen päässään oli monta seppelettä, ja hänellä oli kirjoitettuna nimi, jota ei tiedä kukaan muu kuin hän itse.

Ja hänellä oli yllään vereen kastettu viitta, ja hänen nimensä oli
Jumalan Sana.»

Mutta kukin näistä seppeleistä Uskollisen ja Totisen päässä on taottu ja kokoonpantu niitten sukujen sieluista, jotka maan päällä läpi sukupolvien olivat; olleet Herralle vallan erikoisen uskollisia ja kuuliaisia, ja uskollisesti ja totisesti taistelleet hänen taisteluaan.

Niin oli Caspar Ehrencreutz kirjoittanut päiväkirjaansa maailman vainoamalla aluksella, ja siitä oli hollantilainen vieras puhunut Ingeborg Stelleniukselle eräänä valoisana kesäyönä Ramsjöbergin puistossa, Eurydiken istuessa käsi äidin kädessä ja pää äidin olkapäätä vasten nojautuneena ja katsellen tummansinistä taivasta, jolla pienet kesätähtöset loistivat kuin poismenneitten sielut, ja enkeli oli kuiskannut Eurydiken korvaan: »Äitisi suvun seppeleeseen kiinnitetään sinunkin sielusi.»

Ja Eurydike oli äkkiä heittäytynyt polvilleen äitinsä eteen ja kietonut käsivartensa hänen vyötärölleen ja painanut päänsä hänen syliinsä riemuiten autuaan tuskan kyynelissä:

— Äiti, äiti, me tulemme olemaan rinnakkain seppeleessä.

Mutta ei vieras eikä äiti olleet hämmästyneet Eurydiken huudahdusta ja tunteenpurkausta, vaan olivat levollisesti painaneet sen mieleensä hetkeäkään näkemättä mitään odottamatonta tai luonnotonta siinä, että enkeli oli häntä puhutellut. Sillä meidän on muistettava, että Ingeborg Stellenius ja hänen outo vieraansa olivat ihmisiä, jotka olivat kotiutuneempia taivaallisiin asioihin kuin tehtaanpatruuna Erik Gustaf Stellenius konsanaan maallisiin.

* * * * *

Eurydike Berg oli heittäytynyt polvilleen vuoteen yläpuolella riippuvan, pienen seinäkrusifiksin eteen isossa, hämyisessä huoneessa Malmberginkadun neljässä. Jumala piti hänen sydäntään lujasti kädessään, ja hän tunsi, kuinka kaikki epäpuhtaus, kaikki heikkous ja kaikki vajavaisuus puristettiin siitä ja valui Hänen sormiensa läpi tyhjän olemattomuuden unohdukseen. Ja hänen sydämensä lepäsi lujana ja kokonaisena ja kirkaskatseisena Hänen kädessään kuin linnunpoikanen untuvaisessa, pehmeässä, lämpöisessä pesässä. Luja, terve, rohkea sydän nyt rukoili ja puhui hänen äänellään:

»Herra, kuinka elämillekään täällä turvallisissa, suojatuissa oloissamme, itsekkäinä, itsevanhurskaina, etsien vain omaa nautintoamme.

Herra, minä tunnen sen — se ei voi kestää kauempaa — me olemme eläneet ilman Sinua, liian kauan Sinun rakkautesi ja vanhurskautesi asuntojen ulkopuolella. Me olemme unohtaneet Sinut hengessä, ja Sinun pyhä nimesi on elänyt vain huulillamme.

Sinä uhrasit Poikasi syntiemme edestä. Me emme uhraa mitään, Herra,
Sinulle. Sydämemme kuivettuu itsekkyydessä.

Herra, sydämemme ovat käyneet koviksi. Herra, minä tunnen, että sinun täytyy lyödä meitä kovasti, jotta heräisimme ja tulisimme jälleen eläviksi Sinussa.

Herra, kun Sinun vasarasi jälleen iskee minun raihnaaseen ja heikkoon sydämeeni, salli minun vain ylistää ja kiittää Sinua ja tehdä Sinun tahtosi.

Herra, olen valmis kovaan lyöntiin.

Tapahtukoon Sinun tahtosi — ei minun — ei minun — ei minun!»

Hänen rukoillessaan tunsi hän äkkiä — selvästi, selvästi — kuinka pieni hopearisti hänen rinnallaan ikäänkuin vavahti, kohosi ja liikahti — kolme kertaa.

— Ne olivat samanlaisia kouristuksenkaltaisia, vavahtelevia nykäisyjä kuin kerran, hänen tuntiessaan lapsen ensimmäiset liikkeet kohdussaan — väräjävä, sanomaton riemastuksen ja autuuden, ahdistuksen, levottomuuden ja siunauksen tunne.

Hänen olemuksensa rajat aivankuin repesivät sisäisen, valtavan voiman painon alla, joka avarsi ja kantoi häntä, ja hän kuuli läpi sumujen ja aaltojen selvästi äidin äänen — hänen lempirunonsa:

Ich muss Maria sein und Gott aus mir gebären,
Soll Er mich ewiglich der Seligkeit gewären.

ja painaessaan toisen poskensa lujasti päänaluseen koko hänen tuskansa, hänen sydämensä suru, levottomuus ja epätoivo irtaantui ja suli kuumiin, tulviviin kyyneliin, pitkiin, autuaan tuskaisiin nyyhkytyksiin, jotka puistattivat koko hänen sieluaan ja ruumistaan ja täyttivät hänet suloisimmalla onnella, mitä Jumala kuoleville sydämille lahjoittaa.

SIIVEKÄS PERHO HAGASSA LIITÄÄ.

Oli kuin olisi hevosenkavioiden kapseessa kaupungin kaduilla tänä aamuna ollut aivan erikoisen kiihtynyt, iloinen poljento. Eikö taivas ollut aivan erikoisen sininen, pienine, valkeine, kevyine hattaroineen, jotka lensivät yli sinisen taivaankaistaleen jotenkin samalla innolla kuin lomalla olevat koululapset huviretkellä vihreän niityn yli? Ja eikö pikku Emman voipullat olleet vallan erikoisen tuoreita ja hyvinpaistettuja juuri tänä sunnuntaiaamuna?

Eikö ollut kuin kaikki ruudut Malmberginkadun neljän toisessa kerroksessa olisivat olleet vastapestyjä — niin kirkkaana ja puhtaana ja toivorikkaana lankesi päivänvalo niitten läpi, ja eikö saattanut suorastaan uskoa, että koko kesäpäivä jännittyneen tarkkaavaisena seurasi ikkunan läpi pikku neitien juoksua ja tohinaa ja touhua sisällä Nelosen neitsytkammiossa.

Eikö ollut kuin ilmassakin, jota he hengittivät, olisi ollut jotakin kiihdyttävää ja päihdyttävää, joka nosti punerruksen poskipäille ja sai silmät loistamaan ja veren kohisemaan suonissa.

Tänä sunnuntaiaamuna oli seikkailu, nuorena ja suurisilmäisenä juossut Malmberginkadun neljän portaita ja herättänyt iloisella, terhakalla äänellään vanhat naiset yön levottomasta uinahduksesta.

Ja nyt oli kaikissa pikku naisissa matkallelähdön tunnelmaa ja tärkeätä vakavuutta ja toimeliaisuutta. Emma Wigelstjerna sulloi isoon käsilaukkuunsa niin monia erilaisia kääröjä, kuin tehtäisiin Haganretki hänen isänmaansa ääreen asti. Rosalie Pistolschiöld loi joka toinen minuutti luulevaisen tutkivan ja epäilevän katseen syvänsiniselle taivaalle talon kattojen yläpuolelle: Eikö todellakaan tulisi sadetta viime hetkessä? — Tuuli kyllä kovemmin ulkopuolella kaupungin, kuin kaduilla, niin että oli kyllä parasta olla ottamatta sulkahattua.

Mutta Marie-Louise Almgren kulki huoneissa lausuillen pieniä, leikillisiä huomautuksiaan ja helakan punan heikoin aavistus hienoilla, posliinipintaisilla poskillaan, Eurydike Bergin pelkästä kiihtymyksestä ja levottomuudesta tehdessä kaiken kymmeniä kertoja niin takaperoisesti kuin tavallisesti: oikeusneuvoksetar oman ilmoituksensa mukaan oli yllättänyt hänet, kun hän yritti työntää päivällistä varten varattua lautasta juomalasiin.

Marie-Louise oli itse hyvin suoritetun työn laakereilla tyynesti lepäävän mielentilassa. Hän oli itse henkilökohtaisesti hoitanut vanhan torikorin pakkauksen, johon tuli päivällisateria ja jota rouvat Silfverstååhl ja Almgren vuorotellen saisivat kantaa. Hän oli kaikkien heidän laskuunsa ostanut mitä ihaninta vasikansylttyä Avénilta Hallituskadulta ja oli keittänyt ja kuorinut perunoita ja keittänyt tusinan munia ja levittänyt kahdelletoista ranskanleivälle leikkeleitä, toiselle puolikkaalle suolalihaa, toiselle keitettyä kinkkua — niin, vielä enemmän, jokaisen munan ja jokaisen ranskanleivän ja veitset ja haarukat ja lautaset oli hän käärinyt Stockholms Dagbladiin, joten koko kori sivullisesta ja ajattelemattomasta katsojasta olisi ehkä saattanut näyttää pelkällä makulatuurilla täytetyltä.

Ja suuren ilon ja ihmeellisen sisällysrikkaan torikorin tuottaman hämmästyksen ja kaiken levottomuuden ja jännityksen ja ilon tähden, joka matkakuumeellaan täytti Nelosen muuten niin hermeettisesti suljetun ja eristetyn maailman, unohti Eurydike Bergkin lopulta kaikki huolensa ja tyytymättömyytensä siihen nähden, että kotoa lähdettäisiin samalla hetkellä kuin kirkonkellot soittaisivat puolipäivänjumalanpalvelukseen. Niin, hän kätki ja jopa unohtikin sielunsa johonkin soppeen sen unen, joka salaperäisellä ja kauhealla hädällään oli pannut hänen sydämensä tykyttämään oudossa levottomuudessa hänen herätessään tähän ihmeelliseen ja merkitykselliseen aamuun:

Eurydike Berg oli kulkenut vihreällä ruohokentällä valoisassa, kesäisessä luonnossa, jossa auringonsäteet ilakoivat puiden vaaleanvihreissä lehvissä, kun äkkiä pieni orava, kahden inhoittavan, mustan ja valkoisen koiran takaa-ajamana, oli tullut juosten häntä kohden.

Oi, miltä olikaan tuo eläinraukka näyttänyt!

Kaikista neljästä käpälästä vuoti verta koirain puremain jäljiltä, käpälät olivat niin pahasti runnellut, että pieni elukka ei kyennyt kiipeämään ja pelastautumaan puuhun, ja kaulaan oli sitä purtu niin ilkeästi, että toiselta puolen voi nähdä kaulanikamiin asti.

Mutta kauniit, punertavanruskeat silmät olivat katsoneet niin suurina ja rukoilevina, niin tuskaisina ja hätääntyneinä Eurydikeen, että hän oli syöksynyt ottamaan pienen eläimen syliinsä.

Silloin oli äkkiä iso, mustapukuinen mies, jonka jalassa oli pitkävartiset metsästäjänsaappaat, seisonut hänen vieressään, estänyt hänet samalla jäykällä, päättävällä kädenliikkeellä, kuin kerran Lontoossa poliisikonstaapeli oli estänyt hänet, kun hän pelkästä kiihtymyksestä oli aikonut juosta kadulle auttamaan yliajettua raajarikkoa, ja metsästäjä oli sanonut kuvaamattoman tunteettomalla ja jääkylmällä äänellä:

— On parasta ottaa se hengiltä — eihän se milloinkaan enää voi tulla terveeksi.

Ja samalla oli hän laskenut toisen korkonsa pikku eläimen pään päälle ja astunut sen murskaksi ja heittänyt ruumiin koirille, jotka iloisen penikkamaisesti leikkien olivat juosseet tiehensä saaliineen.

Mutta vaaleanvihreän, aurinkoisen ruohokentän yli kulki kapea, ohut verijuova — kuten kapea veripolku, joka hävisi pimeyteen puunrunkojen lomaan — — —.

Mutta niinkin pahan unen täytyi unohtua siinä iloisessa hälinässä, jolla jännitys ja levottomuus täyttivät Nelosen ilmapiirin.

Täsmälleen neljännestä vailla yksitoista tulivat rouvat Silfverstååhl ja Almgren mukanaan viisitoista- ja neljätoistavuotiaat poikansa, Göran-Jakob ja Sten, ja Klaran kellojen kutsuessa seurakunnan varmaankin harvalukuisia uskovaisia temppeliin kulki Nelosen joukkue kuormastoineen ja apujoukkoineen suurta seikkailua kohden.

Etummaisina kulkivat kuin marssinvalvojina molemmat pojat, Göran-Jakob Silfverstååhl ja Sten Almgren, vapaina ja ilman kantamuksia, lujasti ja hellittämättömästi päättäen pysytellä niin kaukana kuin mahdollista kaikista noista naurettavista, ikävistä ja kummitusmaisista vanhoista naisista, joiden takia he häpesivät niinkuin pikkuvanhat lapset aina kainostelevat sitä, mikä on köyhää, omituista, elinkelvotonta ja elämälle vierasta.

He häpesivät äitejään, he häpesivät tätejään ja heidän naurettavia pukujaan — he häpesivät itseään ja omia huonostisopivia, kuluneita vaatteitaan ja vaelsivat tälle tympäisevälle, inhoittavalle ja hölmömäiselle huviretkelle ollen varmoja siitä hirmuisesta asiasta, että koko hyvinpuettu, »luonnollinen» ihmiskunta katseli heitä, töllisteli heitä, virnisteli heille. He olivat koko viikon ajatelleet tätä sunnuntairetkeä joka päivä yltyvin kauhun ja vastenmielisyyden tuntein ja koettivat nyt kaikin voimin osoittaa täydellistä outouttaan ja yhteenkuulumattomuuttaan näihin heidän takanaan oleviin kuuteen naiseen, joista kaksi oli heidän äitiään, jotka puutteiden, raadannan ja nöyryytysten alla tekivät työtä ja ahersivat saadakseen kustannetuksi heidän koulunkäyntinsä, jotta he saisivat ylioppilastutkinnon päästöavaimen yläluokan ja menestyksen maailmaan, toisten neljän kunkin kohdastansa ollessa vähäisten mahdollisuuksiensa mukaan heidän apunaan tässä näöltään toivottomassa kamppailussa.

Pikku Emman enemmän toisten vaivaamisen halun kuin todellisen naisellisen paatoksen aiheuttaman ehdotuksen, että poikain pitäisi kantaa ruokakoria, olivat nelosen toiset vanhat naiset päättävästi hylänneet; heidän kautta sukupolvien saamansa kasvatuksen juurruttama kunnioitus ihmissuvun pitkiä housuja käyttävää puolta kohtaan oli saanut heidät yksiäänisesti selittämään, että nämä todellakin olivat nyt niin suuria, ettei heidän sopinut kantaa torikoria.

Joka sensijaan tavattoman paljon paremmin sopi heidän äideilleen! Nuorukaiset olivat sitävastoin — viisaassa varovaisuudessa — varanneet mukaansa kasvisäiliönsä, koska he ilmoituksensa mukaan ja äitiensä ja tätiensä äärettömäksi ihastukseksi tahtoivat käyttää hyväkseen tilaisuutta, jonka huviretki heille tarjosi, täydentääkseen kasvistojaan ja avartaakseen kasviopillisten tietojensa alaa.

Pääjoukon etummaisena harppaili tietenkin Pistooli pitkillä Kaarle kahdennentoista-askelilla ja kohdistaen jokaiseen vastaantulijaan sellaisen katseen, kuin olisi hän vihamies, joka on lyötävä ja nujerrettava ilman armoa, ja hänen hallitsijaolentonsa varjossa kulkivat Emma ja Eurydike kantaen käsilaukkujaan ja takkejaan ja huivejaan ja silkkisiä sateenvarjojaan, hiljaa, onnellisesti hymyilevän ja kaiken varteenottavan Marie-Louisen seuraamana, jotavastoin ruokakoria kantavat rouvat olivat kuormaston luonnollisessa paikassa kulkueessa. Raitiotien pysähdyspaikassa Tegnérin- ja Badstukatujen kulmassa pakotti kova välttämättömyys tai ehkä oikeimmin sanottuna ikivanha taloudellinen peruslaki, joka antaa rahan omistajalle vallan varattomiin nähden molemmat pojat avoimesti — joskin vastahakoisesti — tunnustakaan tuttavuutensa kuuden höperön vanhan eukon kanssa.

Hehän maksoivat kymmenäyrisen.

Astuttiin Pohjoistulliin vievään raitiovaunuun, josta noustaisiin ja jatkettaisiin matkaa jalkaisin Hagaan asti mieluummin kuin maksettaisiin tarpeeton ja kallis viidenäyrin lisämaksu matkasta tullista »veräjille».

Niinhän oli jo ennakolta tarkoin tehdyssä sotaretkisuunnittelussa päätetty, mutta aivan kuin oikein nöyryyttääkseen ja kiusatakseen pieniä, turhamaisia, yliherkkiä pojansieluja täytyi kuuden vanhan naisen raitiotieyleisön nähden ja kuullen pohtia ja keskustella keskenään mielipiteistään, kuinka tarkoituksetonta on maksaa viisi äyriä tullin ja »veräjien» välisestä matkasta, jonka jokaisen puolueettoman täytyi tunnustaa olevan paratiisillisen kauniin käveltäväksi. Kun sitäpaitsi Emma Wigelstjerna oli lukenut »siitä basillikirjasta», että pitkät kävelymatkat olivat erittäin terveellisiä ja elämääpidentäviä kaikille ihmisille yleensä ja vanhemmille henkilöille erittäin, voi vaikeudetta käsittää, että vanhat eukot hitaasti ja varovasti nousivat vaunusta taakkoineen Pohjoistullissa sekä että hyväntahtoinen ja punanenäinen varastorenki, joka kimpsuineen ja kampsuineen jäi istumaan heidän takanaan olevalle istuimelle raitiotievaunussa, sinkahutti heidän jälkeensä erotessa hyväntahtoisen, rahastajalle tarkoitetun arvelun, että jos tuo pieni basilli, jolla on silkkinen sateenvarjo, tulisi yhtä pitkäikäiseksi kuin hänen nenänsä, olisi hän hyvä »ahvääri» henkivakuutusyhtiölle.

Mutta Sten Almgren ja Göran-Jakob Silfverstååhl olivat asettautuneet kuljettajan viereen rauhassa hävetäkseen ja riensivät nyt edellä Hagaa kohden saadakseen mahdollisimman pian »kasvistaa».

Oi, suloinen ja onneatuottava valhe, oi, ihmeellinen pelastus huolista, jonka koulun kiusalliset asiat kerrankin saattoivat valmistaa viattomille uhreilleen!

He kulkivat meikein suruttoman ylimielisesti eteenpäin sunnuntaikävelijäin ja pyhäpukuisten pikkueläjäin keskitse — onnellisen etäällä todellisuudesta ja sen kuudesta edustajasta.

Mukanaoleva kasvisäiliöhän loihti jonkinlaisen tunnelman siitä, että oltiin vähän parempia, että oltiin jotakin ylhäisen erikoista, että oltiin jopa ihan kerrassaan jonkinlaisessa tieteellisessä hommassa, lukiolaisia, jotka olivat ulkona kasvistamassa, sehän ei enää merkinnyt koulupakkoa — kasvistonvaivat ja kasvinkeruunkidutuksethan kuuluivat jo olleeseen ja menneeseen alennustilaan.

Pojat oli yhtaikaa vallannut syvä, heille itselleen käsittämätön rakkaus suureen, kiiltävään, läkkiseen kasvisäiliöön, josta he äkkiä tunsivat salaperäisen loisteen säteilevän heidän itsensä, heidän kehnojen, huonostisopivien vaatteittensa ylle: he olivat luonnollisesti panneet päälleen kaikkein huonoimmat ja huonoimminsopivat takkinsa voidakseen esteettömästi rämpiä kaikilla savimailla ja rämeiköissä, joissa harvinaisimmat kasvit kasvoivat. Niin, läkkisen kasvisäiliön säteilevää taustaa vastaan sai koko heidän olemassaolonsa loistetta ja kunniaa: he olivat kaksi erittäin lahjakasta nuorta miestä, joihin opettajat kiinnittivät kaikkein suurimpia toiveita — jotka pian pääsisivät yliopistoon — jotka molemmat olivat ennakolta määrätyt professorin paikoille.

Heissä syttyi äkkiä liikuttava kiintymys kasvisäiliöön — sitä rakastettiin yhtä palavasti kuin köyhää, laiminlyötyä sukulaista, joka yht'äkkiä on saanut suuren perinnön tai muulla tavoin menestynyt maailmassa, rakastivat kaikki ne, jotka sitä ennen ovat häntä laiminlyöneet, katsoneet häneen yli olkansa, tallanneet häntä tilaisuuden tullen. He tahtoivat molemmat kantaa sitä, molemmat vastata siitä, ja kulkiessaan yhä turvallisemmin, itsetietoisemmin ja hitaammin ryhmien ja ruokakoreja kantavien ja lapsenvaunuja työntävien joukkioiden sivu puhelivat he äänekkäästi ja totisina punaisesta lummekukasta ja uudesta hieracium-lajista, trapa natansista, pistearvoista ja uusista muunnoksista asiantuntemuksella ja varmuudella, joka olisi lyönyt heidän kasviopinopettajansa Tukholman viidellä alaluokalla yhtä suurella hämmästyksellä kuin pelästykselläkin, varsinkin kun ajattelemme, että nuorella Almgrenilla oli ollut ehdot tässä aineessa kolmella luokalla peräkkäin ja nuoren Silfverstååhlin vaivainen B oli ollut enemmän armolahja kuin tulos hänen kasviopillisista tiedoistaan ja harrastuksistaan.

Mutta nythän heillä oli kolme pitkää, surutonta suvituntia käytettävinään ja tuhlattavinaan omaksi hyväkseen, omiin harrastuksiinsa, ja tuskin he olivat tulleet syvemmälle puistoon, kun kasvisäiliö yhtä nopeasti oli kadottanut merkityksensä, pyhyytensä, loistonsa. Oikaistiin metsään päin, yksinäisyyteen ja paikkoihin, missä ei ollut väkeä, ja kasvisäiliö oli vain harmina ja vastuksena. Mielikuvitus sai vapaasti lentää. Nuoret, lentokyvyttömät pojansielut liikkuvat salaperäisissä, tukahdutetuissa, alati tyydyttämättömissä unelmissaan ja vaistoissaan. Mutta yhtä vieraita kuin he olivat äideilleen ja tädeilleen, yhtä kaukaisia he olivat toisilleenkin, nämä nuoret, hennot ihmisenalut, jotka näennäisessä sopusoinnussa ja luottamuksessa kulkivat vieretysten Haganpuiston kesäparatiisissa.

Sten Almgrenin hieman pistävien sinisilmien näennäisesti kuvastaessa puita ja ruohokenttiä, liikkui sisällä, niiden takana outoja olentoja, hämäriä, sekavia näkyjä, reheviä, itämaisia, hekumallisia kuvia, huuruisia nuoren veren höyryistä — käsittämättömiä, sekavia kuvitelmia ihmeellisistä maailmoista, aavistamattomien, viehättävien humaltumismahdollisuuksien ja nautintojen aarteita, huimaavien, saavuttamattomien kuilujen pohjalle kätkettyjä.

Sten Almgrenin neljäntoistavuotiaassa pojansielussa, joka oli kehittynyt puutteessa ja kurjuudessa, ja kuitenkin ollut ilman vähäisintäkään kosketusta elämän likaisiin tosiasioihin, liikkui sukupuolisia ajatuksia omituisen jäykästi ja kuitenkin kiihoittavasti kuin sadun siivekäs jättiläislohikäärme tai jättiläismäinen geoloogisten aikakausien lentolisko.

Hän oli aamulla lukenut Ristiretkien historiasta, miten kristityt olivat menettäneet Edessan, koska heidän ruhtinaansa oli kelvoton ja kreivi Jocelyn oli itämaiseen hekumallisuuteen vaipunut; ja nyt askarteli hänen poikamainen mielikuvituksensa kaikkien näiden ihmeellisten nautintojen kuvitteluissa, samalla kuin hän toisella kädellään ajattelemattomasti kieputteli nyt halveksittua ja unohdettua kasvisäiliötä. Hänen mielikuvituksensa harhaili kreikkalaisen jumalaistaruston jumalatarkuvien alastomissa naisvartaloissa, liikkuen jäykästi ja tottumattomasti samanlaisella konttakätisyydellä kuin seminaarilainen käsitellessään ensimmäisillä hienoilla kutsuilla ensimmäistä latva-artisokkaa.

Hänen janoiset, hamuilevat vaistonsa kurkottautuivat alastomia, tavattoman kauniita ja tavattoman saavuttamattomia naisolentoja kohden kuin sadun kiusattu olento lähteen yhäti väistyvää vettä kohden, kunnes hän lopulta näki edessään kreivi Jocelynin haaremin suuren tallin kaltaisena, jossa uhkeat naiset, hiukset hajallaan seisoivat kuin hevoset pilttuissaan.

Ja täten uneksiessaan jyskytti hänen sydämensä harvinaisen raskaasti ja ahdistavasti, ja hän hengitti lyhyesti, työnnähtäen, tuntien ääretöntä autuaallisuutta, pohjatonta, pyörryttävää nautintoa, joka tunki koko hänen olemuksensa läpi sanomattomana tuskan ja hekuman väristyksenä.

— Kuuleks sä, meidän tarttis pistää vähän sormustinyrttiä ja muuta moskaa porttööriin, sillä ne kattoo tietysti siihen ja kyttää mitä me ollaan hitattu ja tulee iloseks tuloksista, oli Göran Silfverstååhl äkkiä sanonut pohjattoman kyynillinen, kuvitelmista vapaa, varhaiskypsä ukonilme laihoilla, keltaisenkalpeilla kasvoillaan ja suurissa, oudoissa ja tummissa, kodittomissa silmissään.

Ja hetkeäkään epäilemättä, ilman vähäistäkään vaikeutta jätti Sten Almgren kreivi Jocelynin ihmeellisen haaremin yhtä kuvitelmista vapaasti ja kyynillisesti vastatakseen:

— Tiedätkö, silloin riittäisi pelkät sammalet, ellei Marie-Louise-täti kuulustelisi. Silloin tuntuu kuin olisi minulla kaksi äitiä.

Mutta Göran Silfverstååhl, jonka mielikuvitus tavan mukaan oli täynnä valtioneuvoksia ja sotamarskeja ja kenraalikuvernöörejä Suuruudenajan ylväästä muistojentemppelistä, ja joka vastikään oli voittanut Pultavan taistelun ja pelastanut Pohjois-Euroopan ylivallan Ruotsille ja kuninkaalleen, ehdotti äkkiä hiukan ujosti.

— Kuuleks sä, eiks braijata Kaarle kahdennentoista paluuta ratsain Stralsundiin — ratsastetaan tuon kaarroksen ympäri — kyllä me ajoissa ehdimme takaisin perunoille.

Mutta kun pojat tuntikausia harhailtuaan ristiretkien paladiinoina ja Antiokian, Edessan ja Tripoliin satukreiveinä ja sotamarskeina ja kenraalikuvernööreinä taistelukentillä ja Baltian merta ympäröivissä maakunnissa, vihdoin löysivät jälleen tätinsä ja äitinsä, täytyi heidän todellisuudessakin ja sen kiusallisimmissa vaiheissa herätä tietoisuuteen Uudenkaupungin ja Haminan rauhain kauhistuttavista seurauksista sekä voitettujen jälkeläisiä kohtaavasta loputtomasta häpeästä ja häväistyksestä.

Vanhat naisetkin olivat puolestaan astuneet Haganpuistoon samanlaisen mielikuvitus- ja kuvitelmamaailman uinuessa heidän olemuksensa pohjimmaisessa perukassa, jonka molemmat pojat olivat saaneet päästää ilmoille suuruudenajanleikeissään. Hekin olivat vaeltaneet kesänvihreitten puiden alle salaperäisesti, itsetiedottomasti vallantäyteyttä ja omistusoikeutta tuntien, mystillisesti, täysin selvittämättömästi tuntien, että he kulkivat perityllä ja omalla maalla, että he olivat tarkastelemassa maita ja mantuja, alusmaita ja ulkotiloja.

Tuolla oli Pistooli ratsastanut ensimmäisenä, huolimatta aamuisesta tuulenpelostaan, päässään ihmeellinen ja sadunomainen kapottihattunsa, jonka etuosasta kohosi ilmaan kolme valtavaa, mustaa sulkatöyhtöä ylväinä ja uhmaavina — päähine, joka varmasti enemmän kuin mikään muu naistenhattu maailmassa vaikutti uudestaan pyntätyltä ja somistetulta ranskalaiselta marsalkanhatulta, jollaisina me näemme ne ensimmäisen keisarikauden kukoistus- ja riemuvuosilta peräisin olevissa vanhoissa kivi- ja teräspiirroksissa.

Tuolla oli pikku Emma Wigelstjerna edennyt pöyhkeänä ja nokkaviisaana kuin byrokratian ylevän satumaan kauppaneuvos, päässään hattu, josta jokainen muotikauppias sanoisi, että se näytti mustilla paljettipitseillä kireästi käärityltä tötteröitä, jonka taivasta kohden kurkottavassa kärjessä oli jotakin, joka yhtä hyvin olisi voinut olla päättömän Kanarialinnun ruumis, kiinalaisen mandariinin kadonnut ja pilallemennyt nappi tai pikku Emman makeisaarteistoon kuuluva kuivattu aprikoosi. Päähine, josta historiallisesti sivistynyt Göran-Jakob Silfverstååhl oli sanonut ystävälleen Sten Almgrenille, että se oli varastettu siltä Ranskan kuningatar Isabellalta, joka kerran oli säälittävän ja onnettoman Kaarle seitsemännen mitä kevytmielisin ja oikullisin puoliso.

Ja heidän takanaan oli pieni Eurydike Berg liidellyt pää peitettynä ja haudattuna isoon, tuulelta ja auringolta suojaavaan kummitusmaiseen tropiikkihattuun, sellaiseen, jota jokainen ylhäissukuinen Mauritius-saaren nainen varmaan käyttää kävelyillään — jos hän yleensä tekee kävelymatkoja — ja sitäpaitsi pieni, hento keijukaisvartalonsa käärittynä väriloistoiseen, kirjavaan kasimirhuiviin, jonka aitoudesta tai epäaitoudesta kapteeni Baltzar Göran Achates Berg olisi ollut viimeinen, todella oikea asiantunteva, maallinen tuomari — huvimatkalle mukaanotettu huivi, jonka hän huolimatta muutamista Marie-Louise Almgrenin pienistä, heikoista ja lempeistä vastaväitteistä huolimatta oli kietonut ympärilleen Haganpuistoon tultua, jossa hän tropiikinmyrkyttämässä aurinkoisessa veressään heti oli tuntenut kylmyyden uhoavan tummasta, varjoisesta syvänvihreän lehtikatoksen alisesta ilmasta. Huivi, joka värihohtoisessa loistossaan kumminkin viisaan ja tarkkasilmäisen mielestä näytti kauneimmalta ja sopivimmalta koristukselta Eurydike Bergin perhosmaiselle sielulle.

Mutta kaikista näistä kolmesta vanhasta naisesta täytyy meidän sanoa, että he kuitenkin sisimmässä sielussaan astuivat Haganpuiston klassillisille tiluksille kuin jonkinlaisina sen suurvallan täysivaltaisina lähetteinä, joka kerran oli omistanut ja järjestänyt sen kuninkaalliseksi huvilinnaksi, ja että he samalla halveksien katselivat yksinkertaiseen kansanainekseen, joka nyt liikkui ulkona jurosti, juhlallisesti tai riehakkaan kömpelösti nauttien joka tapauksessa hyvin ansaitusta sunnuntailevostaan, samoin kuin todelliset englantilaiset gentlemannit vaistomaisen välinpitämättömästi ja kiinnottomasti voivat katsoa halveksien neekereihin, kuleihin ja muihin hylkiöihin — ja eläinlajeihin.

Nämä vanhat, köyhät, elämän hylkäämät, unohdetut ja laiminlyödyt eläkkeellä olevat pikku eukot eivät tietäneet kaikista pyhäpukuisista työmies- ja pikkuporvariluokkaan kuuluvista kelpo maamiehistään oikeastaan muuta, kuin että he olivat »työläisiä», »roskaväkeä», »köyhälistöä» ja »jätkiä» — ihmisluokka, joka oli syntynyt harjaamaan heidän kenkiään tai tekemään heidän vuoteensa, mutta joka jostakin tutkimattomasta kohtalonoikusta tai suorastaan itsetietoisesta »sosialisesta» velvollisuuden laiminlyömisestä ja jumalattomuudesta jo vuosikymmeniä sitten aivan yksinkertaisesti oli lakannut täyttämästä velvollisuuksiaan todellisia herrojaan kohtaan.

Oli täytynytkin elää niin yksinäisinä ja menneisyyteen vajonneina kuin Nelosen vanhat naiset voidakseen olla heti ymmärtämättä tai merkillepanematta sitä huomiota ja hymyilyä, aluksi varsin hyväntahtoista uteliaisuutta, joka heti paiskasi eristävän rautavanteensa pienen naisparven ympärille ja luonnonpakosta ja loogillisesti nosti sen toiselle tasolle kaikista niistä yksinkertaisista, elävistä ja luonnollisista ihmisolennoista, joita Haganpuisto vilisi, ja jotka nyt teillä kulkiessaan seisahtuivat sitä katsomaan — niin, pyhääviettävät perheet ruohikossa unohtivat sanomalehdet, kortinpeluun, kahvirasiat, jopa lapsetkin leikkinsä katsellakseen, hymyilläkseen, virnistelläkseen tai ehkä harmitellakseen — luonnonlaatunsa, sivistystasonsa, ikänsä ja sielullisen sievistymisensä mukaan. Mutta kaikki omalta kohdaltaan yhtä vaistomaisen oikein ja varmasti tietoisina siitä, että eukot olivat jotakin kirottua herrasväkeä, jotakin aivan erikoisen vastenmielistä yläluokkaa.

Se pieni tapaus, joka likinäköisimmän mielestä niin sanoakseni tuli pisaraksi täyteen maljaan, se pieni piirre, joka kaikkein totisemmankin, juroimmankin ja hienotunteisimmankin silmissä nosti pienen ryhmän naurettavuuden korkeimmalle huipulle, ja joka antoi nerokkaan karikatyyrin sivellyksen seuralle, oli vanhojen naisten ja vanhan Fabian Wigelstjernan, oikeusneuvoksettaren ja pikku Emma Wigelstjernan yhteisen pikkuserkun odottamaton kohtaaminen.

Kun jonkun suvun ilman syvempää uskonnollista elämää on onnistunut saada aikaan sarja virheettömiä, moitteettomia ja nuhteettomia byrokraatteja ja valtionkansalaisia, antaa ns. luonto tai oikku heidän keskelleen syntyä todellisen kummallisen hullun — ihmisolennon, joka niin sanoakseni edustaa ja ruumiillistaa koko suvun läpi sukupolvien kerääntyneen ja täysin käyttämättömän seikkailun- ja hulluudenpääoman — niin, pahimmassa tapauksessa koko sen kasaantuneen synninnälän. Sillä meidän on muistettava, että vain todelliset rukoilijat, Jumalasta ja Jumalassa palavat sydämet kykenevät karkoittamaan ja todella sitovasti kukistamaan kaikki ne pahat henget, joiden lukumäärä on legio ja jotka saatana on lähettänyt sielujamme lamauttamaan ja valloittamaan.

Kaikki Wigelstjerna-nimiset kauppaneuvokset, hovioikeudenneuvokset, tarkastussihteerit ja apukamreerit olivat kukin kohdaltaan kumminlahjana lahjoittaneet seikkailuhalun penninkinsä tälle Fabianille, joka olisi voinut täyttää käyntikorttinsa loputtomalla ent.-sarjalla.

Fabian Wigelstjerna oli ent. henkiväkirakuunarykmentin aliluutnantti, Torinon, Florensin ja Neapelin lähetystöjen ent. palkattu lähetystöavustaja, ent. vapaaehtoinen upseeri italialaisella sotaretkeltä 59, Puolan kapinassa 63, tanskalais-saksalaisessa sodassa 66 ja ranskalais-saksalaisessa 70 — ja ylipäänsä ent. vapaaehtoinen osanottaja jokaisessa epätaloudellisessa, mutta jännittävässä seikkailussa, joita Eurooppa 1850-luvulta 1870-luvulle saattoi tarjota haaveelliselle ja hieman teatraalisuuteen taipuvalle ilotulitusluonteelle ja pöhköpäälle. Jos vielä tähän lisäämme, että hän oli ent. talonomistajakin ja vanhaa maltalaista aatelia olevan kreivitär Emilia-Maria-Carolina-Saluzia-Desiderata di Sant-Cassian, Barissina di Ghariexem e Tabian ent. puoliso, lienemme kykymme mukaan määritelleet ja hengillekirjoittaneet sen henkilön, joka nyt vaelsi tietä pitkin suvisen sunnuntain aurinkoisten Hagan puitten alla — vaatetukseen ja käytökseen nähden erinomaisena täydennyksenä Nelosen veteraanijoukkueelle.

Fabian Wigelstjerna oli puettuna helmenharmaaseen silkkihattuun, joka oli niin huolettoman vinosti ja painolakia uhmaavasti päähän pantuna, kuin hän itsekin koko elämänsä oli uhmaillut ja härnäillyt kaikkia painon ja kaatumisen henkiä ja vaaroja — kanariankeltaiseen, saketintapaiseen vaatekappaleeseen, joka oli vain kehyksenä pinaatinvihreälle liiville, joka oli ylt'yleensä kirjailtu punaisilla ruusuilla kuten tervehtynyt isorokkopotilas arvilla — liehuvan väljiin musta- ja valkoruutuisiin roimahousuihin: — mikä ihmeellinen Gesetz der Wahlverwandtschaften olikaan johdattanut hänet vanhojen neitien tielle juuri sillä hetkellä?

Oi, kuinka lapsellinen ja tarpeeton kysymykseni onkaan. Kuinka hyvin tiedänkään, että se oli Jumalan tahto, lukijani, ja tiedän, että sinä ymmärrät sen niin olevan, jos vain silmäsi ovat auenneet ja nähneet, ja siksipä minun ei tarvitse sanoa sinulle enempää kuin että — siteeratakseni Tuhannen ja yhden yön tarinoita — »heidän kohtalonsa täyttyisivät», siksi saivat vanhat naiset Haganpuistossa kohdata Fabian Wigelstjernan.

Oi, joka muistaa Fabian Wigelstjernan, voi kuvata hänen maallisen olemuksensa tapaa voittaa jokaisen painolain vastustusyrityksen, ylipäänsä hänen siirtymistään — ponnahtiko hän, hyppäsikö hän, lensikö hän, pyörikö hän — kukapa koskaan on todella tiennyt sitä ja kuka voinut kuvata sitä?

Hattu kädessä lennähti hän nyt ihmeellisen nopein, siroin ja ketterin menuettiaskelin vanhuksia vastaan, jättäen jokaisen puolueettoman ja porvarillisen katselijan mitä syvimpään bileamimaiseen epäilykseen siitä, oliko hän jonkin sirkuksen balettimestari vaiko ihmeellisen talviunen jälkeen Haganpuistossa äkkiä herännyt vieras jo aikoja sitten unohdetuista naamiaisista, vieras, joka valon häikäisemänä ja vieläkin onnellisen huumaantuneena ja päihdyksissä satumaisista sampanjamääristä esitti iloisia keikahduksiaan, unohtaen ajan, paikan ja kaiken muunkin.

Oi, kukapa voi kuvata Fabian Wigelstjernaa?

Hänen ruskeista, tultatuiskivista silmistään leiskui ihailevan hellyyden salamia, leveä, mutta hienopiirteinen suu häikäisevän valkeine hampaineen oli laulava onkalo, jossa kaikuivat imartelu ja kohteliaisuudet, ritarilliset lauselmat, riemuhuudahdukset ja sanaleikit — hänen käsivartensa syleilivät yhtä vanhuksista, samalla kuin hänen kätensä yhtaikaa puristi sydämellisesti ja juhlallisesti toisen kättä.

Emma Wigelstjerna sai häneltä suudelman poskelleen samalla kuin hänen silmänsä ja sydämensä riippuivat syvällä Eurydike Bergin hatun alla, ja hänen huulensa kuiskasivat ääneen kaikkien kuullen hänen sydämensä syvimmän salaisuuden oikeusneuvoksettarelle:

— Marie-Louise — sinun silmäsi, sinun silmäsi — serkkuni — muista, että annoit minulle rukkaset, niin että minulla on oikeus väittää: olet tänään kauniimpi kuin koskaan.

Oi, rouva Almgren — eccolo, eccolo — poika on ihastuttava, Ludvig-vainaja siinä paikassa — tehkää kuin minun äitini, rouva Almgren, esimerkillinen äiti — ottaessaan konjakkia antoi hän minulle aina ruokalusikallisen risiiniöljyä, jotta saisin inhon väkijuomiin — oivallinen menetelmä — kauniita, armolliseni, niitä olen uskollisena palvellut kuolemaan asti — mutta milloinkaan ei Fabian Wigelstjerna ole istuskellut Bakkuksen pöydän ääressä — foi de gentilhomme, jamais —

Mutta älkäämme turhanpäiten vaivautuko kuvailemaan kuvailematonta, koettamaan sanoihin ja kuviin vangita tätä henkistä ja ruumiillista ilotulitusluonnetta, tätä kiertelevää, hyppelevää, räiskähtelevää roomalaista aurinkoa, joka aivan samalla huolimattomalla, mutta hillityllä innolla, samalla taiturimaisella ritarillisuudella ja huolettomuudella ja täysin yhtä vaivattomasti ja väsymättömästi teikaroiden oli ratsastanut toivottomien ranskalaisten ratsuväkirynnäkköjen etunenässä ja heiluttanut sapeliansa ja pistooliansa pelosta mielettömäin ja mielipuolisuudesta ulvovien venäläisten kasakkain keskellä.

Parin minuutin ajan oli melkein hievahtamattoman hiljaista ruohokentillä ja teillä niin kauas kuin silmä näki tai korva kuuli. Salaperäisesti, jännitetysti tuntien, että saatiin ilmaiseksi olla näytelmän näkijöinä, odotettiin henkeä pidättäen toimintaa näyttämöllä — aivan oikein tuntien, että tämä oli näytelmää, että tässä oli eläviä symboleja, jotka esittivät kauan sitten menneitten ja unohdettujen sukupolvien salaperäisiä kulttiseremonioita. Ja yhtä nerokkaan syvästi ja yksinkertaisesti nämä katselijat käsittivät ensimmäisten tiedottomien vaikutelmien aikana, että todella ylhäinen aikakausi liikkui ja näytteli tuolla näyttämöllä.

Mutta kun Fabian Wigelstjerna oli kolme lyhyttä, mutta kuulumattoman voimaperäistä ja sisältörikasta minuuttia räiskähdellyt, taputellut ja hyrrännyt vanhojen naisten ympärillä Hagan tiellä — tavallaan kuin kimalainen kukkakimpun ympärillä, kun vain lisäämme, että tämä kimalaissuvun omituinen muunnos ei kerännyt, vaan antoi makeutta ja ravintoa niille kukille, joiden luona se kävi — niin hän hävisi.

Sanomme hävisi, sillä kukaan kuolevainen ei uskaltane vähimmänkään totuuden nimessä väittää, että Fabian Wigelstjerna sanoi hyvästi tai kumarsi tai poistui.

Viimeinen, jonka vanhat naiset oikeastaan todella näkivät hänestä, oli kuulumattoman hullunkurinen piruetti, jonka hän hyrrätä pyörähdytti koroillaan hattu kädessä ja pieni ruumis kumartuneena — enemmän kuin kaareksi, melkein ympyräksi, niin että tukkatöyhtö lähenteli kenkien teräviä kärkiä — liike, jota seurasi kuulumattoman voimaperäinen hillittyjen, imartelevien sanojen ja kohteliaisuuksien surina.

Ja niin oli hän poissa.

Pyörikö hän — lensikö hän — hyppikö hän? Ehkäpä on viimeinen verbi oikein, se joka on lähimpänä totuutta.

Sillä oikeastaanhan ei Fabian Wigelstjerna ollut muuta kuin heinäsirkka — iso, kaunis, väriloistoinen heinäsirkka, jollaisten me voimme kesällä nähdä piirtelevän loistavia yltiömäisiä, vertauksellisia lenkoviivojaan niityillä ja ruohokentillä — omituisia olioita, joiden siirtymistapa saanee muurahaisen, koppakuoriaisen ja madon syvimmän hämmästyksen, levottomuuden ja ihmettelyn valtaan, ja joiden äkkinäinen romahtaminen yhä uusiin ja valmistumattomiin ympäristöihin tarjonnee kesäisillä ruohokentillä ja niitten vakavammissa yhdyskunnissa ja väestön keskuudessa loputtomia, täysin odottamattomia murhenäytelmien, huvinäytelmien ja farssien sarjoja.

Jos koetamme kuitenkin vielä jonkin sekunnin pitää tämän harvinaisen hyönteisen sielumme silmäin edessä ja tutkia Fabian Wigelstjernan olemusta, ennenkuin hän häviää suvisen sunnuntain seikkailusta, niin voimine henkisesti nähdä, että koko pikku mies on tuhansien ja taas tuhansien rauhattomuuden pikku pirujen ja paholaisten purema, pistämä ja riivaama, että koko hänen olemassaolonsa on yhtä ainoata sielun syyhyä, että koko hänen elämänsä heinäsirkkahyppimisensä seikkailusta seikkailuun, maasta maahan on ollut vain ilmauksena ja tuloksena tämän hänen henkensä kouristusmaisesta tarpeesta saada alati kuumeisesti hieroa itseään, repiä itseään, kahnata itseään uusiin esineihin ja uusiin ihmisiin, saadakseen lievitystä tähän syyhyyn ja balsamia kirpunpuremaan sieluunsa.

Se kunnioittava hiljaisuus, joka kuulijain puolella oli ympäröinyt näyttelijöitä näyttämöllä, oli perustunut myös näitten tukholmalaisten pikkueläjäin puhtaasti tietoiseen kuvitteluun, jota ilman ei se näinä minuutteina olisi voinut olla niin kunnioittavan arvonannon leimaama.

Fabian Wigelstjernan olento ja näytteleminen oli kaikkien täysikasvuisten mielessä ja kuvittelumaailmassa loihtinut esiin kuvan tarumaisesta henkilöstä, joka kahdeksankymmenluvulla ja vielä pitkälle yhdeksänkymmenlukua eli ja liikkui tukholmalaisessa kansantajunnassa: portugalilaisesta ministeristä, vicomte de Soto Mayorin kansanomaisesta ja tarujen ympäröimästä olennosta.

Eikö se ollut Soto Mayor — »söötti majuri» — hänhän se oli!

Ja tämän ruotsalaisten sanomattoman kunnioituksen tähden ulkomaalaista kohtaan loisti Fabian Wigelstjernan heinäsirkkaolennosta hetkeksi kultainen sädekehä Nelosen pienen naisparven ylle — ehkäpä he olivatkin vallan ulkomaalaisia naisia — jotka ovat menossa vierailulle Taalainmaan herttuattaren luokse — kunnes historiallisesti hyvämuistisemmat muistelivat, että »söötti majuri» oli kuollut jo useita vuosia sitten, ja tosiasiallisemmin havaintojaan tekevät näkivät torikorin paariamerkin, joka oli vastaansanomaton todistus siitä, etteivät nuo kuusi ämmää voineet olla ulkomaalaisia eikä hienoja — ja vanhat naiset putosivat siten kaksinverroin syvemmälle naurettavuuden takapihoille — paljastettuina ja läpinähtyinä.

Seurasi ymmärtäviä hymyilyjä ja päänpudistuksia, tirskuntaa, naurua, sormella osoittelemista, luokkatietoisuutta ja luokkavihaa, heräsi toivo saada nöyryyttää ja kostaa, hapuillen ja epämääräisenä tosin — heräävä tuuli, joka suhisi kaislikossa, tunne, joka itsetiedottomasti, vastustamattomasti lennähti katsojasta toiseen äänen ja valon maagillisella nopeudella.

— Kattos — kattos — no, jo ny jotakin — itsensä säästäjiä — kattos tommosta koreeta sänkypeittoo — ne luulee kai panttilainaston olevan täällä sunnuntaisin — ei, mut kyl ne nyt on raahannu koko vahakuvakokoelman kesälystille — kuuleks, tuo tuossa tötterössä on varmasti aikamoinen karvasmanteli — eiks sun kurkkuus kuiva, Kalson, nähdessäs niin paljon vanhaa — eläköön vanhojen koti — siin on Noakin vaimo, eukkoseni, taivuta pääsi hänen vanhimmalle leskikuningattarelleen.

Mutta vielä turvallisina ja tietämättöminä ensimmäisistä tuulenpuuskista heitä ympäröivässä kansanmeressä jatkoivat Nelosen veteraanit kulkuaan eteenpäin syventyneinä ajattelemaan vain Fabian Wigelstjernaa ja keskustelemaan hänestä.

On olemassa vanha, hyvä, mutta keksitty tarina suuren Mommsenin vaivoista Saksan valtiopäivien jäsenenä, tarina siitä kuinka hänen ystävillään ja ihailijoillaan edustajatoveripiirissä oli tapana asettua tiheään piiriin ihaillun ympärille estääkseen jatkuvalla mutinallaan ja sopotuksellaan valtiopäiväselostajia käsittämästä ystävien mielestä aloitteentekijälle itselleen täysin nolaavaa hyökkäystä, jonka tämä suuri voimanpalvoja haurain ja heikoin äänin kohdisti Bismarckiin.

Voimme vähän muodostella kuvaa ja sanoa, että Wigelstjernain sukupolvet muodostivat pitkän aikaa kuuden vanhuksen ympärille — kuvaannollisesti puhuen — näkymättömän muurin, joka täydellisesti esti heiltä mahdollisuuden tajuta ulkomaailmaa tai kuulla sen vähitellen yhä äänekkäämmin lausumia arvosteluja heistä.

Ketä Fabian oikeastaan muistutti? Kehen Wigelstjernoista hän eniten tuli? Oliko ketään samanlaista ennen Fabiania? Mitä Fabianin äitiin tuli, muisti Rosalie Pistolschiöld erikoisen hyvin, että vanha täti Nora Wigelstjerna oli ollut raskasmielinen, hiljainen ja heikkoääninen nainen: — »ja sellainen kostaa itsensä». Pikku Emma kysäisi hänen sydämelleen tavattomalla syvyydellä ja voimakkaalla, todellisella osanotolla: — Luuletko, että hän sai usein risiiniöljyä?

Mutta oliko todella mahdollista, että hän oli ollut naimisissa maltalaisen kreivittären kanssa, jolla oli maurilaista verta suonissaan — ja joka toden teolla polveutui sulttaani Saladdinista — tai oliko se ihan Harun-al-Rashidista — ajatteles, jospa heillä olisi ollut poika — silloin olisi yksi Wigelstjerna polveutunut suorastaan Muhametista — niin, Marie-Louisen ivallisen olettamuksen mukaan olisi hän ollut oikeutettu perimään Konstantinopolin valtaistuimen tai pitäisiköhän ehkä sanoa — portin, — niin, kukapa tiesi, eikö hullu Fabian itsekin ollut muhamettilainen — hänellähän oli ollut yllään niin ihmeelliset housut, semmoiset roimahousut, joita kaikki muhamettilaiset käyttävät — niin, Fabianista ei voi koskaan tietää mitään varmasti — oliko kellään ollut aavistusta siitä, että hän oli Tukholmassa — kolme vuotta sitten oli Marie-Louise nähnyt hänet viimeksi ja silloin hän oli aikonut matkustaa Nizzaan.

Oli kaikessa tapauksessa synti, ettei hänellä maltalaisensa kanssa ollut poikaa — olisi kaikessa tapauksessa ollut hauskaa, että olisi ollut pieni Wigelstjerna — ja sellaista sukuperää — sillä ei ollut olemassa muita niin ylhäisiä aatelissukuja kuin vanhat arabialaiset, sen oli pikku Emma lukenut eräästä kirjasta — kaksi- ja kolmetuhatvuotiset sukupuut olivat siellä tavallisia. — Niin, oli synti, ettei hänellä ollut ollut poikaa — ellei Ture menisi naimisiin, kuolisi Wigelstjernan suku sukupuuttoon — ja Ture ei varmasti menisi naimisiin, hänhän yritti vain jäljitellä setäänsä — ja silloinhan siitä ei tulisi mitään — sillä nähkääs Fabian oli joka tapauksessa Fabian, ja toista sellaista kuin Fabian ei ollut olemassa.

— Tilaa elävälle vahakuvakokoelmalle — suuri, ilmainen näytös — alle viisikymmenvuotisilta lapsilta pääsy kielletty!

Kolme iloista nuorukaista pyöräilyhatut vinossa ja pää kallellaan muodosti kujan tienvierelle. Kulkijat ja ruohollaistujat nauroivat ymmärtävää nauruaan, ja vanhukset heräsivät äkkiä tietoisuuteen lähentelevästä tuijottavien silmien ja pilkallisesti virnistelevien huulien maailmasta — yhtä kauhistuttava ja lamauttava näky heille kuin konsanaan jokin Dorén helvetinkuva lapsen silmälle.

— Yhdistys Kansantanssin ystävät!

Pistooli kävi suoraksi kuin sapeli, pikku Emma pelokkaaksi kuin rotta, Eurydike sulkeutui vaistomaisesti itseensä kuin kukkanen, Marie-Louise katsoi kirkkailla sinisilmillään virnisteleviä nuorukaisia suoraan ja pelottomasti silmiin, rouvien Almgrenin ja Silfverstååhlin, jotka useammin kuin kerran elämässään olivat saaneet kokea luokastaan alennettujen tavanmukaisia nöyryytyksiä, jatkaessa matkaansa kuin ei mitään olisi tapahtunut ja kuin he eivät olisi mitään kuulleetkaan.

Pistooli silmäili joukkoa takanaan ja ympäristöä — kenraalikatsastus, joka saattoi hänen terveet sotapäällikönvaistonsa siihen murheelliseen tietoisuuteen, että oltiin toivottomana vähemmistönä, samalla kuin tämä tietoisuus ei millään tavalla masentanut hänen uhmailevaa taistelumieltään.

Koko hänen olemuksensa syvimmät vaistot tunsivat tutkimatta saksalaisen kenraalin sanojen iäisen totuuden: Ei ole olemassa epätoivoisia tilanteita, on vain epätoivoisia ihmisiä.

Tehden viidelle takanaan olevalle päänliikkeen, ikäänkuin tahtoen sanoa: vastaan teistä — liike, joka äärettömän liikuttavasti muistutti kanan tapaa koota poikasensa siipiensä suojaan — jatkoi hän turvallisesti matkaansa tokaisten huolettomasti:

— Kuinka tuleekaan päivällinen maistumaan hyvältä. Eihän ole olemassa mitään, joka voi antaa paremman ruokahalun kuin tietoisuus siitä, että valmistaa ihmisille iloa. Hekin tarvitsevat hitusen hauskutusta, he raukat.

Kolmen nuorukaisen kasvoille ja ryhtiin tuli jonkinmoinen epävarmuus Pistoolin kylmän, levollisen, järkkymättömän katseen edessä, ja joukko läpäisi ehjin nahoin ja häiriintymättä kohtauksesta, vain sivuuttaakseen vieläkin monia virnisteleviä kasvoja, monia pistosanoja ja ääneen lausuttuja mietelmiä — jonkinlaista marssimusiikkia, jolla tässäkin oli musiikin tavallinen vaikutus joukkoihin: se lisäsi marssin nopeutta.

Vetäydyttiin vain niin lähelle linnan aluetta kuin mahdollista ikäänkuin etsien suojaa sen pyhyyden varjosta, ehkä myös vaistomaisesti tuntien, että kuuluttiin sinne, syvennyttiin ruokakorin sisältöön ja keskusteluun poikien kasvattamisen tuloksista, koetettiin viisaasti ja ylevästi unohtaa se vaino, kodittomuuden ja vaaran tunne ja muisto, joka oli tuijottanut heitä vaeltajien ja pyhääviettävien taholta.

Rouva Silfverstååhl kertoi hauskan tarinan kahdesta jätkästä, jotka olivat yrittäneet panna hänelle jalkakoukkua, kun Kansallismuseon edustalla oli ollut liukasta ja hän aikoi mennä uudenvuoden vierailulle Marianne Diedrichsin luokse Skeppsholmenille; nämä jätkät hän taitavan tempun ja nopean hyökkäyksen avuin oli sijoittanut taistelutantereelle takapuolelleen. Pistooli muisteli humalaisten talonpoikaisrenkien ja rautatiejätkien ilveitä, taisteluita ja terroristiyrityksiä Refvelstassa, Eurydike Bergin kertoessa orjakaupoista itäintialaisilla ja länsimaalaisilla istutuksilla, oudoista, eksoottisista mielettömyyden ja julmuuden näyistä, jotka tuntuivat omituisen vierailta vanhan torikorin ääressä vihreiden puiden alla. Ja pikku Emma Wigelstjerna herkutteli Kristin Nilsson-onnettomuuden muistoissa.

Poliisi — rottinki — orjanraipat — täyspanokset: se on ainoa, joka jätkiin tepsii.

Roskaväkeä ei ole koskaan lelliteltävä!

Mutta Marie-Louise, joka oli niin muukalainen maailmassa ja samalla niin maailmaa kokenut ja näki ikäänkuin kaukolasin läpi, sanoi lopuksi:

— Sinä et kuitenkaan saa pitää huivia päälläsi, Diken-pieni — ei ole rohkeata eikä järkevää avata punaista auringonvarjoa, kun aikoo kulkea läpi hakamaan, jossa on vihainen härkä.

Pikku Eurydike kääri hellästi ja rukoilevasti hymyillen loistavan kashmirhuivinsa kokoon yhtä nopeasti kuin hän unohti orjakapinat ja istutukset ja eksoottiset seikkailut. Ja äärettömän, hävittämättömän alaluokan ja sen mielenosoitusten halveksimisen tähden, joka asui syvällä näiden virkamiesten ja hoviherrojen jälkeläisten ja leskien vaistoissa, oli koko kohtaus pian unohdettu ja pantu kaikkien toisten samanlaisten Nelosesta ja muualta saatujen kokemusten sarjaan.

Pistooli uneksi Refvelstan linnasta ja kulki yksin isänsä rinnalla uudessa kasvihuoneessa, jossa persikat ja viinirypäleet upeilivat auringonpaisteessa — ja hän keinui char à bancs'eissa Södermanlannin maanteillä Renbyholmissa asuvien serkkujensa ja Almnäsin Possein kanssa ja söi päivällisiä kauniissa koivulehdoissa hymyilevien järvien rannoilla — viettäen oikeita »fêtes champêtres», jossa viini virtasi laseissa ja lakeijat taitavasti ja tottuneesti vaihtoivat lautasia — sillä aikaa kuin nuoremmat päivällisen jälkeen leikkivät »viimeinen pari ulos» ja »tyttönen piiriin käy» ja muita samanlaisia leikkejä ja Jacquette-täti luki vanhemmalle väelle ääneen — Eurydike leikitteli kömpelösti ison bernhardilaiskoiran kanssa tehtaanpuiston vaahterain alla — Marie-Louise kuuli oikeusneuvoksen lausuvan suoraan julki tyytymättömyytensä maanviljelijäin olemassaolosta ja osasta istuessaan pienen maatilansa päärakennuksen kuistikon portailla — ja pikku Emma kaiveli ajatuksissaan hitaasti ja tyytyväisesti isoa, hyvinhoidettua nenäänsä samalla kuin hän täten askartelevan käden turvissa pisteli karamelleja suuhunsa — toisten huomaamatta.

— Naiset ovat hyvät ja poistuvat heti!

Äkkiä seisoi pitkä, sileäksi ajeltu, hovilivreepukuinen lakeija heidän edessään.

— Että mitä?

Pistooli oli noussut niin nopeasti, ettei kukaan olisi uskonut sellaista hänen iälleen ja vartalolleen mahdolliseksi, ja katsoi korkeudestaan rauhanhäiritsijään.

Lakeijanääni tuli kylmemmäksi ja kopeammaksi:

— Naisten on silmänräpäyksessä poistuttava täältä — Hänen Kuninkaallisella Korkeudeltaan on vieraita ja hän tahtoo saada olla rauhassa — linnan lähimmässä ympäristössä eivät kansanhuvit ole sallittuja — sopii huvitella hieman kauempana.

Marie-Louise seisoi samassa tiukkana ja jäykkänä miehen edessä:

— Nimeni on oikeusneuvoksetar Almgren — pyydän saada tietää kuka on antanut sellaisen määräyksen?

Lakeija hymyili leveätä ja ivallista hymyä muuttamatta äänen äärettömän kyllästymisen ja halveksimisen sävyä:

— Naisten on poistuttava — se on Hänen Kuninkaallisen Korkeutensa määräys. Toivon pääseväni taluttamasta naisia oikealle paikalleen — voittehan itsekin nähdä, että te yksin olette olleet kyllin tunkeilevaisia.

— Nimeni on oikeusneuvoksetar Almgren — — Sangen hauskaa — meilläkin on täällä ulkona eräs oikeusneuvos puutarhatyöläisten keskuudessa — häntä sanotaan oikeusneuvokseksi siksi, että hän on istunut Långholmenilla lyhyemmän ajan jonkin pienen rötöksen takia.

Pistoolin rystyset vaikenivat sateenvarjon ympärillä:

— Häpeä, vintiö!

— Vaiti, akka, ja kootkaa törky koriinne. Lähtekää tiehenne, taikka —

Lakeija osoitti kädellään tielle, ja linnasta lähestyi hitaasti vielä toinen livreepukuinen.

— Calmez-vous, Rosalie — calmez-vous, je vous prie — il y a enfin toujours, quand on a faim et soit, quelqu'un qui vous chasse. — Lakeijan herraahan on nuhdeltava.

Livreepukuinen punastui hieman:

— Ryysyläisneitejä!

Eurydike Berg oli hitaasti, äänettömästi liittänyt kätensä yhteen, ja hänen poskensa loistivat valkoisempina kuin ison bahyttihatun harsot ja pitsit: vieraan miehen kasvot olivat yöllisen tuskanunen julman metsästäjän kasvot — juuri samat kasvot ja sama katse.

Mutta ylijuhlamenojenohjaajan tytär tarkasteli ja mittaili palvelijaa, linnaa, puita, ympäristöä ihmeellisen avoimin näkijänkatsein, ja sitten kääntyi hän ja hymyili mitä hellimmin ja lempeimmin oikeusneuvoksettarelle ja sanoi, ehkä yhtä odottamattomasti itselleen kuin Marie-Louiselle:

»Ah, ma chère, c'est la vie!
Il n'est point de fierté que le sort n'humilie.
Le courroux est pour le fat, la plainte pour le sot —
mais le vrai gentilhomme s'éloigne et ne dit mot.»

Vanha, valkotukkainen nainen pysähtyi punakkana ja kuumissaan vesiviskurin ääreen Hagan veräjillä ja tyhjensi pitkin, kiivain kulauksin läkkikousan sisällön.

— Älä juo niin kiivaasti, Marie-Louise -pieni, sanoi vanha nainen, saatat vilustua.

— Voitko sanoa minulle, mitä se haittaisi, Eurydike-pieni?

HENGET PUHUVAT.

Marie-Louise Almgren yski ja oli kuumeessa. Viimeksimainittu seikka oletettiin siitä, että hänen kätensä tuntuivat niin kuumilta ja että hän valitti palelevansa. Niin maallinen esine kuin kuumemittari oli tuntematon ilmiö Nelosen pienessä maailmassa, eikä ollut aikaisemmin eikä nytkään varaa kutsua lääkäriä eikä sitä edes ajateltukaan. Sairauden tullessa vanhojen neitien kotiin oltiin vuoteessa, kunnes parannuttiin.

Ja nyt makasi Marie-Louisekin siinä vuoteessa, jossa hän oli nukkunut siitä asti kuin hänestä oli tullut oikeusneuvos Almgrenin puoliso, isossa, valtavassa mahonkivuoteessa, jonka pääty oli korkea; hänen ruumiinsa oli vajonneena sen pehmeisiin patjoihin raskaitten peitteiden, aamunutun ja talvitakin painamana. Kadulla loisti paahtavan kuuma keskikesän aurinko, joka täytti huoneen kirkkaalla valollaan, mutta jonka raskas lämpö ei kyennyt karkoittamaan vilunväristyksiä Marie-Louise Almgrenin hennoista, väsyneistä jäsenistä.

Pistooli istui keskellä huonetta syvässä lepotuolissa ja oli vastikään lopettanut Stockholms Dagbladin liitelehden ääneenlukemisen. Iso seinäkello löi kaksi raskasta, kaikuvaa lyöntiä, ja pieni, toogapukuisella roomalaisella koristettu pöytäkello Marie-Antoinette-kuvastimen alla kilahdutti perässä pari kimeätä läppäystä.

Oikeusneuvoksetar hymyili väsyneesti ikäänkuin jollekin epäselvälle, sekavalle muistolle, jonka kellojen lyönnit muutamiksi hetkiksi olivat hänen tietoisuuteensa elvyttäneet, jatkaakseen heti unohtunutta keskustelunaihetta:

— Ajatteles, että näyttelyssä tulee olemaan halpahintaisia päiviä — olisi hauskaa päästä sinne — ja todella saada nähdä — — —

Pistooli puhisi halveksien:

— Rakas. Marie-Louise, se on papier-mâché'ta kaikki tyyni, ja se voi olla hyvää lapsille ja piioille ja tukkukauppiaille, mutta ei siitä ole meille. Muistan totta totisesti Pariisin näyttelyn 67, kun isä oli siellä. Hänellä ei ainakaan ollut siitä minkäänlaista iloa — yhtä vähän kuin keisari Napoleonillakaan — isä myi Refvelstan ja keisari menetti sekä kruunun että Elsass-Lothringin perästäpäin — niin että minä olen saanut kylläkseni näyttelyistä. Näyttelyt ovat pelkkää ylpeyttä. Kunniallisia ihmisiä ja hyviä tekoja ei milloinkaan aseteta näytteille, mutta papier mâché'ta täytyy tyrkyttää.

Vanha nainen hymyili isossa mahonkivuoteessa hiljaista, kirkasta hymyään, ja äkillinen ivallinen pilke välkähti ja katosi väsyneissä, akvariininsinisissä silmissä:

— Mutta, Rosalie-kulta, siitä näyttelystähän on jo kolmekymmentä vuotta; olet sinä jo tällä ajalla voinut tulla hiukan uteliaaksi. Etkö koskaan ole utelias? Minusta oli aina hauskaa nähdä, ottaa selkoa uusista asioista. Gerhardilla oli aina tapana sanoa: mikään ei ole uutta auringon alla, mutta on sangen hyödyllistä, että ihmiset ottavat selvän siitä, kuinka vanhaa niin sanottu uusi on. Ja minä olen samaa mieltä kuin Gerhard. Olisin niin mielelläni tahtonut nähdä ympärilleni maailmassa, matkustella vähän. Ison vierashuoneen seinillä Hallituskadulla oli koko rivi kauniita italialaisia kivipiirroksia — olisi ollut niin hauskaa, kun olisi saanut käydä siellä — Ludvig varmaan taisi ne saada Gerhardin kuoltua. Minusta kuului aina niin kauniilta: Isola Bella, Isola Madre, Borromeon saaret. — Luulen, että Ludvig sai ne — olisi ollut niin hauskaa maata ja katsella niitä nyt — ne olivat värilliset — ne olivat hyvin kallisarvoiset ja harvinaiset — niissä oli taivas niin sininen ja aurinko niin lämmin — aivan kuin kultaa.

— No, mitä aurinkoon tulee, emme voi valittaa tänään — on 27 astetta varjossa, Marie-Louise -pieni.

— Niin, ajattelehan mikä onni, että sairastuin keskellä kesää — ajattelehan, kuinka olisin palellut, jos se olisi tapahtunut talvella. Ihminen ei todellakaan ole koskaan Jumalalle mistään kiitollinen.

— Jumala on hyvä, Marie-Louise, sitä hän todellakin on — sitä olen viimeisenä kieltämässä. — Hän on kylläkin ollut hyvä meille — mutta — ei erikoisen tuhlaavainen — Marie-Louise — sangen säästeliäs — mutta tietenkin siksi, että saisimme huoahtaa sitten — varsin syvään ja pitkään. En valita, Marie-Louise, tiedät, että inhoan kaikkea marinaa (Pistooli rummutti pärryytyksen polvellaan olevalle sanomalehdelle). Päinvastoin, päinvastoin — mutta mielestäni on aivan liian monta, joilla on paremmat olot kuin meillä, ilman mitään syytä — rankaisematta. En ole tyytymätön, Marie-Louise — hyvilläni osastani, kuten vanha maaherra Kraemer sanoi — mutta joskus täytyy verrata — joka tapauksessa on sirotesokerilusikoissa jotakin vikaa, toisinaan on niissä liian pienet ja toisinaan liian suuret reiät, ja muutamat saavat osansa kaikkein suurimmista rei'istä, vaikka syövätkin leivoksia puutarhamansikkahillon ja vaahtokerman kera, sillä välin kuin toinen saa jonkin vaivaisen murusen ruisjauhopuuroonsa.

Marie-Louise Almgren hypisteli mietteissään ja hämillään laihoilla, ohuilla sormillaan päällyslakanan hienoja, nyplättyjä pitsejä:

— On paljon sellaista, jota tulee ajatelleeksi, kun täten makaa ja odottaa — on kuin kaikkien todella hyvien, kaikkien todella vanhurskasten tekojen täytyisi aivan erikoisesti tulla rangaistuiksi — juuri siksi, etteivät ne olleet läpeensä hyviä ja vanhurskaita — siksi että ihminen, jolle Jumala antoi juuri suuren hyvyyden ja oikeamielisyyden kyvyn, kaikkein parhaimmissa ja vilpittömimmissä teoissaan antoi oman inhimillisen turhamielisyytensä olla myötävaikuttamassa.

Ajattelen Gerhardia, kun hän tahtoi tuomita tuon päätullinjohtaja von Morianin viranmyynnistä. Gerhardhan oli aivan oikeassa — oikeus oli hänen puolellaan — hän oli oikeamielisyyden puhetorvi siinä tapauksessa — aivan yksinkertaisesti oikeamielisyyden puhetorvi. Mutta samalla ärsytti häntä itseään kovin se, että hän tulisi olemaan ainoana vastalauseentekijänä osastossaan — hän, joka muuten aina ilman vastaansanomista saneli päätökset — niin että hän melkein liioitteli omia näkökohtiaan. Ja uskon toisinaan, että juuri harmi, loukattu ylpeys ja itserakkaus panivat hänen ottamaan eron, kun hänen ei onnistunut saada tahtoansa läpi.

Ja ellei hän olisi ottanut eroa, olisi minulla leskioikeusneuvoksettarena eläke, ja meillä olisi aivan toisenlaista täällä Nelosessa — ja olisin voinut tehdä enemmän Claran ja pojan hyväksi. Mutta Herramme rankaisi häntä, koska hän, joka oli oikeamielisyydellä armoitettu, antoi henkilöllisen ylpeyden olla myötävaikuttamassa. Herramme tahtoi antaa vanhurskautensa urkujen soida, mutta Gerhard tahtoi itse laulaa mukana, ikäänkuin antaa urkujen olla hänen pienen äänensä säestyksenä — ja niin rankaisi Meidän Herramme häntä siitä pienestä heikkoudesta aivan kuin raskaasta synnistä.

Mutta se oli luonnollisesti suuri synti hänelle, joka oli niin korkealla, joka oli niin rikaslahjainen.

Oi, hän oli kuolinvuoteellaan niin tuskissaan minun tähteni. Hän katui sitä niin syvästi — ja hän ei olisi tahtonut kuolla — vain siksi, että hän uskoi syösseensä minut köyhyyteen ja kurjuuteen: Kuinka sinun on käyvä, Marie-Louise?

Ja, katsos, Gerhard oli liiaksi paljon juristi ymmärtääkseen Meidän Herramme rajatonta armoa ja laupeutta — hänellehän Meidän Herramme pohjimmaltaan oli jonkinmoinen kaikkein korkein tuomioistuin — jonkinmoinen ylioikeusneuvos. — Ja Gerhard ei milloinkaan voinut ajatella, että Hän saattoi vapauttaa ihmisen pelkästä laupeudesta ja isällisestä hyvyydestä. Gerhard kyllä ajatteli sisimmässään, että Armo oli tapa katsoa sormien läpi, johon Meidän Herrallamme oikeastaan ei ollut oikeutta.

Kas, Gerhardissa oli siinä suhteessa jotakin katolilaista — hän uskoi kiirastuleen — hän tahtoi, että olisi kiirastuli — hän ei milloinkaan voinut tuntea ansainneensa Armoa ennenkuin hän kokonaan oli kärsinyt rangaistuksensa. Gerhard, hän oli kyllä hieman katolilainen — siinä mielessä — mutta muuten hän oli täydellinen gentlemanni.

Ja tämän hieman arvoituksellisen vastalauseen ilmaistuaan väsähti ja vaikeni leskioikeusneuvoksetar Almgren, ja hänen kapeat, melkein läpinäkyvät, kellertävät sormensa muistuttivat totisesti katolilaisen kirkon alttarin eläviä vahakynttilöitä hapuilussaan siinä vesilasia yöpöydältä.

Pistoolin suuret, palavat sotijansilmät tuijottivat vihaisina näkymätöntä vihollista:

— Niin, minä nyt puolestani arvelen, Marie-Louise -pieni — ja sen myös uskon, että tässä elämässä on kylliksi kiirastulta — ne joita ei tämän elämän kurjuus jalosta ja kasvata, ne kyllä menevät suoraan helvettiin.

Tuiman töykeällä huumorilla, joka oli Pistoolin tapaista, hänen ollessaan liikutettu tai vakavissaan, lisäsi hän työntäen alahuulensa esiin ja nostaen ylähuulen ikäänkuin kaareksi — hänen tapansa ilmaista hymyilyä:

— Se on, en usko, että pikku Emma menee suoraan helvettiin, siihen nähden on hän ollut liian kauan meidän hyvässä seurassamme, mutta näetkös, Marie-Louise, luulen, että sielunvaellus on luotu häntä varten — hän tulee kiertämään ikuisesti — ja ellei hänestä seuraavassa olomuodossa tule karamellitehtailijaa tai sokerileipuria, niin en sitten paljoakaan ymmärrä: sillä missä aarteenne on, siellä on sydämennekin.

Mutta keskikesän auringon keskipäivänpaisteen valkoisen kirkkaan valon täyttäessä huoneen selkeällä, kirkkaalla ja kumminkin juhlaisalla loisteella, joka sai messinkihelat ja pronssiornamentit säteilemään ja antoi raskaille, tummille mahonkikaluillekin tumman aidon muskatelviinin syvän, ikäänkuin öljymäisen hohteen, jatkoivat vanhat naiset keskusteluaan — keskustelua, joka ehkä sikäli muistutti useimpia maallisia ajatustenvaihtoja, että siinä enemmän kahden yksinäisen sielun tarve saada puhua omista huolistaan kuin halu ymmärtää toisiaan, sai heidän äänensä oikullisesti ja kuitenkin rytmillisesti vuorottelemaan, punoutuen aiheitten samanlaatuisen sielullisen perussävelen pohjalla yhteensointuvaksi henkiseksi sointukudokseksi — keskustelua, jossa kukin pohjimmaltaan puhui vain itsestään hämärästi, itsetiedottomasti tuntien puhuvansa — ei maalliselle ystävälle, vaan sen Näkymättömän edessä, joka johdattaa ja ohjaa meidän kohtaloltamme.

Pistoolin isoissa kasvoissa ja syvissä, ankarissa silmissä oli vanhan, pahoinpidellyn puhdasrotuisuuden raskasta hohdetta:

— Minusta on aina vaikeata herätä kesäaamuisin ja nähdä valo vallan sädehtivänä huoneessaan — silmiin koskee niin kipeästi, että kyynelet pusertuvat esiin ja tahtoisi itkeä oikein perusteellisesti. Sentähdenhän minä vihaan näyttelyitä — vuonna 68 isä myi Refvelstan — näyttelyn aikana oli edustus Pariisissa maksanut paljon — ja isähän ei ollut niitä, jotka itseään säästävät, kun oli kysymyksessä Ruotsin edustajana esiintyminen.

Ja joka kevät ja joka kesä virkoaa Refvelsta eloon, ja on vaikeata herätä aamuisin, ja iltaisin tympäisevät kaupunki ja sen kadut. Tiedätkö, on kauheata olla syntynyt maalla, olla syntynyt näkemään peltojen kylvämistä ja sadon korjaamista, näkemään puitten ja pensaitten viheriöivän ja kukkivan — näkemään marjojen ja hedelmien kypsyvän — näkemään eläimiä ympärillään — hoitamaan eläimiä — ja sitten joutua asumaan täten.

Meillähän ei Refvelsta ollut kauan — isoisän isoisähän sen osti — ja isä sen myi: mutta olihan kumminkin kolme Pistolschiöldien polvea haudattuna Helgenäsin kirkon perhehautaan ja olihan Pistolschiöldejä kokonaista neljä polvea siellä syntynyt — ja se on aivan tarpeeksi, jotta koskaan voisi olla oma itsensä — sydämestä lähtee aina kumilanka Refvelstan lastenkamariin, ja kuinka vetäneekin ei se milloinkaan ota katketakseen — mutta yks' kaks' vetäytyy se kokoon ja sinut heitetään Refvelstaan nopeammin kuin ne tontut, jotka Familjjournalissa leikkivät kumirenkaalla.

Maria-Louise Almgren nyökkäsi heikosti hymyillen.

— Oi, niin että ne löivät otsansa yhteen renkaan vetäytyessä kokoon.

— Tiedätkö, on asia, jota paljon olen ajatellut ja vasta nyt näinä viime päivinä ymmärtänyt. Oli olemassa jotakin, jota vanhan Jacquette-tätini oli tapana sanoa kotiopettajatarhulluudeksi — meillä nuorilla oli tavattoman hauskaa ajatellessamme, että kaikki lapsuutemme ja nuoruutemme kiusanhenget pohjimmaltaan olivat hulluja. Oi, muistan niin hyvin omani. Oli madame Bignot — hän ei koskaan voinut mennä ulos ilman päivänvarjoa, sillä hän pelkäsi kovin vahingoittavansa ihoaan — hänen ihonsa oli kuin meloninkuori. — Hän oli leski ja hänen miehensä oli omistanut ison linnan, joka oli ollut hänen suvullaan ristiretkien ajoista saakka — hän oli oikeastaan markiisi, mutta heidän sukuluettelonsa olivat tuhoutuneet vallankumouksen aikana, niin ettei hän käyttänyt mitään arvonimeä — ja hänen paras ystävänsä oli ollut vanha kenraali, joka aloitti ja lopetti jokaisen lausuntonsa Chateaubriandin sanoin: Homme, tu n'es qu'un songe rapide, qu'un rêve douloureux; tu n'existes que par le malheur, tu n'es quelque chose que par la tristesse de ton âme et l'eternelle mélancolie de ta pensée.

Ja hänen miehellään oli linnassaan niin iso ruokasali, että hänellä melkein päivittäin oli nelisenkymmentä vierasta pöydässään: kenraaleja ja everstejä, valtioneuvoksia ja prefektejä, ministerejä ja lähettiläitä, kreivejä ja markiiseja. Ja kaikki he ihailivat ja jumaloivat madame Bignota ja sanoivat hänelle maireimpia kohteliaisuuksiaan ja antoivat sukkelimpien sanasutkaustensa ilotulituksen lailla salamoida madame Bignot'n palvotun ja ihastuttavan olennon ympärillä.

Mutta sitten oli monsieur Bignot kuollut, ja madame Bignot oli matkustanut Ruotsiin levähtääkseen ja huvitellakseen ja siksi että Bignot'n perhe oli jollakin tavalla sukua Bernadotte'in perheelle, ja hän tahtoi otaksuttavasti nähdä kuinka he viihtyivät uudessa isänmaassaan.

No, Renbyholmin serkut ja minä, me emme silloin saattaneet millään käsittää, että niin monet kreivit ja kenraalit olivat kituneet onnettomasta rakkaudesta madame Bignot'iin, sillä meistä hän oli hirvittävän ruma ja muistutti sammakkoa kasvoiltaan, mutta toista me sitä enemmän uskoimme, ja me aavistimme tämän kaiken takana olevan — hieman itsetiedottomasti ja selvittämättömästi tietenkin — suuren surun, menetetyn omaisuuden — mehän tiesimme, että isä ja Renbyholmin Jacquette-täti maksoivat hänelle palkkaa, ja ettei hän milloinkaan saanut syödä pöydässä, kun oli vieraita. No, sitten hän hukkui uimahuoneella, sai varmaan halvauksen vedessä. Ja isä koetti saada selkoa hänen suvustaan, koska hänen samoihin aikoihin piti lähteä muutamiksi kuukausiksi Pariisiin. — Onpa siitä jo aikoja, Marie-Louise -pieni — Ludvig Filip oli silloin vielä kuninkaana — ja voitko ajatella, että koko tarinan totuus oli se, että hänen miehensä oli ollut erään ravintolan hovimestari — sangen hienon ravintolan tosin, jossa kenraalit ja lähettiläät ja senkaltaiset ihmiset todella söivät päivällisiään ja illallisiaan.

Ja tässä pienessä asiassa valehteli hän reippaasti vuoden jokaisena päivänä — kunnes hän ehkä lopulta itsekin uskoi, että hänen miehensä oli omistanut sen linnan.

Mutta Renbyholmissa oli saksalainen kotiopettajatar — jostakin Reiniltä päin — ja hän oli matkustanut Ruotsiin siksi, että eräs saksalainen perintöprinssi rakasti häntä, ja tämän vanhemmat eivät tahtoneet suostua heidän avioliittoonsa — mutta hän odotti hänen tulevan koska tahansa, sillä hänen vanhempansa olivat hyvin vanhat, ja silloin hän todella voisi nauraa kuollaksensa meille ja meidän oloillemme. Hänen rakastettunsa isän hovissa tarjoilivat kamariherrat täydessä univormussa ruhtinaallisessa pöydässä. Viimeinen oli tarkoitettu isälle, joka vielä silloin oli kamariherra — hänestä tuli ylijuhlamenojenohjaaja keväällä 47.

Ja Almnäsissä oli saksalainen lastenneiti, joka oli jonkun Mecklenburgin suurherttuan ja jonkun ruhtinatar von Platenin avioton lapsi.

Häntä en tule koskaan unohtamaan.

Hänellä oli kuparinpunainen, tavattoman iso tukka — Possen tytöt sanoivat, että se ulottui nilkkoihin asti, kun se oli hajallaan — ja hän aukaisi sen joka ilta ja kampasi sen ja verhosi itsensä sillä ja luki saksalaisia runoja ja väänteli käsiään ja kirosi isäänsä suurherttuaa ja puri huulensa haavoille — hänellä oli paksut, punaiset huulet, ja hyvin valkea, valkea iho, mutta kasvot olivat pisamia täynnä. Isä sanoi aina, että olipa hänen isänsä Mecklenburgin suurherttua tai ei, siitä hän ei tahtonut sanoa mielipidettään, mutta siitä hän oli varma, että hänen äitinsä oli ollut kuparikasari, sillä mistäpä hän muuten olisi saanut kaiken tuon punaisen.

Niin, niin, en voi koskaan unohtaa häntä. Hänellä oli niin ihmeellisen villit ja nälkäiset silmät. Ja, tiedätkö, Marie-Louise, — eräänä aamuna keksittiin hänet pellinnuorassa riippumassa huoneessaan — pelkässä paidassaan ja hiukset hajallaan.

Pikku raukka, hänellä oli ollut vaikeata.

No, vanha Almnäsin setä Nils Posse oli aina ollut niin hieno — hän ostatti hautapaikan hänelle ja tilasi hautakiven ja otti sentähden selkoa hänen vanhemmistaan ja perhesuhteistaan — ja silloin saimme tietää, että hänen isänsä oli suutari Rostockissa.

Mutta Jacquette-täti sanoi sitten myöhemmin minulle, kun minä täysikasvaneena puhuin hänelle tästä: Katsos, se kotiopettajatarhulluus, sehän on niin oikeata ja anteeksiannettavaa. Hehän tulevat vieraaseen maahan, jossa kukaan ei heistä välitä — jossa palvelijat nauravat heille ja herrasväet kääntävät heille selkänsä ja lapset inhoavat heitä. Ja silloin täytyy heidän jotenkin pitää itseään pystyssä, saada katsoa alas vuorostaan — sillä täytyyhän olla joku, johon saa katsoa alas voidakseen kestää tätä elämää — ja niin alkavat he valehdella — vain vähän alussa — mutta tulee ainakin tusina valheita päivässä — ja lopulta on koko romaani valmis. Ja tiedätkö, kaikkein hupaisinta on, että he kaikkein pahimmin valehtelevat toisilleen. Istuin kerran alhaalla puistokujan luona pienen siipirakennuksen takana Refvelstassa — muistathan, että siellä oli lehtimaja ja siellä istuivat he kaikki kolme yhdessä tietämättä minusta mitään — ja tiedätkö, se oli yhtä hauskaa kuin Alexandre Dumas. Mutta saanen sentään sanoa, että madame Bignot oli silkkaa tiistaikeittoa Almnäsin pikku Truden rinnalla — jos se tyttö olisi mennyt teatteriin — hänestä olisi tullut näyttelijätär!

— Niin, niin, sanoi Jacquette-täti, ja tiedätkö, olen paljon ajatellut hänen sanojaan, juuri näinä päivinä.

— Oi, rakas Rosalie, minullahan ei ole kokemusta tuollaisesta. Eihän isäni eikä appivanhempieni asema ja tulot olleet sellaiset, että heillä olisi ollut ulkomaalaisia opettajattaria lapsilleen — mutta Dikenin vanhempien luona esimerkiksi ei milloinkaan ollut niin eriskummallisia ihmisiä — ja häneen saanee luonnollisesti luottaa.

— Niin, näetkös, Dikenin äiti, hän oli kristitty, sikäli kuin minä voin ymmärtää — sillä luonnottomalla tavalla kristitty, että hän eli Kristuksen käskyn mukaan.

— Kristuksen käsky — Kristuksen morsian! Tiedätkö, Rosalie, Gerhardilla oli aina tapana sanoa lukijoista — muistanet sen liikkeen Tukholmassa viisikymmentä-kuusikymmentäluvulla — apulaispapit Wadström ja Rosenius — oli sekä hienoa että varakastakin väkeä mukana — jotka kärsivät pilkkaa Kristuksen tähden — tiedätkö, Gerhardin oli joskus tapana sanoa minulle — he ovat oikeassa, Marie-Louise — heillä on evankeliumi, mutta meillä on vain laki — heillä on armo ja meillä rangaistus. Ajattelehan, että Gerhard saattoi sanoa: me olemme liian raukkamaisia ja kainoja voidaksemme rakastaa Jumalaa oikealla tavalla, Marie-Louise, mutta meitä rangaistaan siitä kerran. Oi, kuinka tahtoisinkaan päivittäin rukoilla mahtavan jumalanmiehen John Wesleyn kanssa: God deliver me, and all that seek him in sincerity, from what the world calls Christian prudence!

Rosalie Pistolschiöld hymyili töykeintä ja jurointa hymyään.

— No, minä olen saanut rangaistukseni — sillä siihen juuri tahdoin koko tarinallani tulla — nyt olen kotiopettajatarhullu, pieni Marie-Louise, tiedätkö, suutani syyhyy seisoessani ja puhuessani Nybergin ja Olssonin kanssa ruvetakseni kertomaan heille Refvelstan tallista ja kaikista isän vaunuista — ja ratsustani. Vesi kihoaa kielelle, suupieliä kutkuttaa, ja tiedätkö, voin seisahtua keskelle katua vain katsoakseni yksityisvaunuja, jotka ajavat ohi — arvostellakseni siloja ja ajajan tapaa pitää ohjaksia — ja tiedätkö, sunnuntaina Hagassa — — —

Emme puhu siitä, Rosalie-pieni!

— Emmekö puhu siitä? Kyllä, juuri siitähän me puhummekin — silloin oli vallan vähällä, etten mennyt suoraan noitten yksinkertaisten nautojen luo ja puhunut kaiken kansan kuullen: roskaväki — olen jalosukuinen neiti Rosalie Pistolschiöld, olen ylijuhlamenojenohjaajan tytär Refvelstasta — Refvelstasta, joka oli melkein puolet Sörmlannin pitäjästä, tietäkää se. Niin, olisin voinut puhua tuntikausia hevosistamme ja koiristamme, vaunuistamme ja sukukuvistamme — sukuhopeista ja äitini jalokivistä ja venäläisistä ruhtinaallisista sukulaisistamme — ja kaikesta tästä tahdon puhua sekä Bergvallilla että Avénilla ja Järvan liikkeessä ja sanomalehtimuijan kanssa. Ja minun täytyy nauraa, tiedätkö, Marie-Louise, sillä kukaan ei uskoisi minua — he luulisivat, että minä olen hullu, kotiopettajatarhullu. Ajattelin juuri tullessamme illalla kotiin Hagasta, että siinä me kuljimme ja juttelimme juuri niinkuin Fräulein Trude ja Fräulein Irma ja madame Bignot Refvelstan lehtimajassa ja koetimme pitää mieltämme yllä. Mutta koomillisinta kaikesta on se, että meidän hulluutemme on puhdasta totuutta, joskin joskus tekisi mieli uskoa, että kaikki tyyni on unta, kuvittelua ja hulluutta — Refvelsta ja Ramsjöberg ja korkein tuomioistuin.

Hiljaa ja äänetönnä tuli Eurydike Berg äkkiä huoneeseen ja hänen kevyet kätensä häälyivät hyväillen Marie-Louisen otsalla, korjasivat päänalusta, hyväilivät peitteellä lepääviä käsiä ja työnsivät esille yöpöydän vesilasin:

— Minun täytyi tulla sisään sinua katsomaan, Marie-Louise — menenkö hakemaan raitista vettä sinulle — annan vesijohdon juosta oikein kauan?

— Kiitos, Diken-pieni, istu sensijaan ja puhu meille jotakin!

— Oi, rakas Marie-Louise — pikku, pikku Rosalie — minunhan on niin vaikeata puhua teidän kanssanne, teidän, jotka olette niin lahjakkaita ja selvänäköisiä. Tehän tiedätte niin paljon, tehän olette lukeneet niin paljon — ja minun on kaksinverroin vaikeampi ilmaista ajatuksiani, kun näen sinun silmäsi hymyilevän, Marie-Louise — ja tiedätkö, Rosalie, sinä olet kuin iso ratsastaja komean, uljaan ratsun selässä ja siinä seison minä, pieni, avojalkainen torpantyttö ja tahtoisin avata veräjän sinulle — mutta silloin annat sinä hevosen hypätä yli esteen ja häviät täyttä laukkaa — ja siinä seison minä tyhmine, lapsellisine palvelusintoineni silmät täynnä pölyä enkä näe enää suorastaan mitään.

— Niin, näetkös, ajoin yli veräjän vain päästäkseni maksamasta veräjäkolikkoa — olen köyhä, mutta ylpeä ja hyvin viekas.

— Oi, minun on niin vaikeata puhua siitä, mitä ajattelen ja tunnen ja näen — nähkääs, tiedän kyllä sangen paljon, mutta Jumala on ottanut minulta puhumisen lahjan — olen oikeastaan melkein mykkä — kuulen ja näen niin paljon, mutta en koskaan osaa puhua siitä — en koskaan, Marie-Louise -pieni — ja se on niin vaikeata. Olen aina sellainen kuin ollessani haaksirikkoutuneena siinä veneessä — molemmilla puolillani istui keltainen malajilainen ja takanani neekeripoika — se oli kokkipoika — hänen toinen silmänsä oli mennyt puhki pakettilaivan tuhoutuessa — ja he eivät lainkaan ymmärtäneet, mitä minä sanoin.

Pistooli hymyili hellästi ja ivallisesti.

— Marie-Louise ja minä tietenkin olemme malajilaisia — ja pikku Emma on neekerikeittiöpoika — ja se sopiikin sangen hyvin.

— Ei saa nauraa minulle, Rosalie — silloin minun on vielä vaikeampi puhua — nähkääs — sen minä olen tuntenut — ja sen minä tiedän: olemme aivan liian vähän ajatelleet Jumalaa, olemme aivan liian vähän koettaneet pysytellä Hänen läheisyydessään. Meillä on ollut niin paljon tarpeettomia huolia, jotka ovat täyttäneet meidän päivämme pelkällä pölyllä. Meidän sielussamme on laskenut pölyä kaikille asioille, joiden tulisi kuvastaa Jumalaa — joita meidän tulisi hoitaa, niin että ne kaikki aina kuvastaisivat Jumalaa.

Marie-Louise Almgren hymyili hiljaista, sisäänpäin kääntynyttä hymyä, joka täytti hänen akvamariininsiniset silmänsä suloisella, hellällä loisteella kuin hymyilevän enkelin.

— Oi, ymmärrän sinut niin hyvin, pikku Eurydike, sinä Meidän Herramme valittu, sinä ajattelet, että Hän lähettää meille suuret surut ja kärsimykset aivan niinkuin ennen maailmassa lähetettiin hakemaan pari pesueukkoa tekemään isoa kevätsiivousta. Suuret surut ja kärsimykset merkitsevät vain sitä, että Jumala tahtoo tehdä isonsiivouksen ihmisen sielussa, jotta Hän oikein voisi siellä viihtyä. Sinä olet aivan oikeassa, Diken-pieni — on niin somaa, että sinä aina olet oikeassa — voisi uskoa, että olet saanut nimesi sen kreikkalaisen jumalattaren mukaan, jonka Gerhard aina selitti olevan etevimmän kaikista jumalattarista — Dike oli hänen nimensä, oikeuden jumalatar — hänen rinnallaan oli Afrodite pelkkä sivuhenkilö, oli hänellä tapana sanoa.

Pikku Emma raotti kevyesti koputtaen ovea ja pisti nenänsä sisään — emme voi käyttää sattuvampaa sanontaa, kun kapeassa ovenraossa ei näkynyt hänen kasvoistaan muuta kuin juuri tämä yhtä paljon maailmanviisauden kuin vallanhimon leimaama ruumiinosa.

— Rakas Marie-Louise, tahdoin vain tulla tuomaan vähän hillottuja orvokinkukkia, joita minulle jäi vähän jäljelle syntymäpäiviltä.

Hillotut orvokinkukat olivat viimeisiä jätteitä tästä yhdeksänkymmenluvun ensimmäisinä vuosina muodissa olleesta, mutta sittemmin täysin vanhanaikaiseksi käyneestä makeistavaravarastosta, jonka pikku Emma Wigelstjerna pari vuotta sitten oli ostanut Percy Luckilta, ja ne näyttivät nyt erittäin kuivilta ja puisevilta ja niissä oli surullinen liidunsininen väri, joka antoi niille jonkinmoisen vallan erikoisen luonnottomuuden sävyn — joka muistutti kuorrutettuja, palsamoituja, todella sinipunervia alkoholistineniä jonkun raittiusagitaattorin paholaiskokoelmasta, jos sellainen kuva meille sallitaan.

Mutta pikku Emmaa olivat uteliaisuus ja ajatus siitä, että hän yksin jäi ulkopuolelle, nyt kun Dikenkin oli mennyt toisten kahden luo, siinä määrin kiusanneet, että hän oli päättänyt uhrata jotakin saadakseen tekosyyn olla mukana. Ja hän oli uhrannut enemmän kuin teevadillisen hillottuja orvokkeja. Hän oli uhrannut luontonsa syvän, järkkymättömän sairauden- ja kuolemanpelon.

Pikku Emma oli nuorena isänsä kodissa ensimmäisistä helppotajuisista, tieteellisistä teoksista lukenut basilleista, luonnon pienen pienistä ihmeistä, ja nähnyt vesipisaran sisältävän outoja ja kauhistuttavia aave-eläimiä, jotka mitä hirvittävimmin muodostuneet oliot sittemmin olivat tulleet näyttelemään pikku Emman mielikuvituksessa samaa osaa, kuin vanhojen raamattujen ja maalausten helvetinkuvien katseleminen oli ollut herkemmille sydämille ja aremmille omilletunnoille kuin hänen. Voimme myös sanoa, että ellei pikku Emma olisi ollut nähnyt mikroskoopin taikalasin läpi basillimaailmaa, olisi hänen maailmankuvansa ollut onnellisin ja sopusointuisin, mitä ihminen toivoa voi.

Mutta basillit häiritsivät rauhaa. Ne olivat pahoja henkiä, pahan edustajia muuten niin hyvässä ja idyllisessä maailmassa, jotka milloin tahansa voivat hyökätä hyvän ja viattoman ja kunniallisen ja mistään pahasta tietämättömän Emma Wigelstjernan kimppuun ja riistää hänet pois turvallisesta, viihtyisästä maallisesta elämästä — tosin kyllä varmaan vieläkin ihanampaan taivaanvaltakuntaan, jossa hän saisi maistaa loputonta autuutta nähdessään jälleen autuaat, rakastetuimmat vanhempansa. Mutta niin ihmeellinen oli pikku Emman olemus, että vaikka halusikin jälleen yhtyä autuaasti nukkuneen kauppaneuvoksen ja hänen puolisonsa kanssa, ei tämä kaipaus tunkeutunut hänen tunne- ja toimintaelämäänsä missään muussa suhteessa. Niin, pikku Emma oli pohjaltaan suorastaan niin nöyrä, että hän kohtaloonsa alistuen tyytyi maallisen olemassaolon vaivoihin ja ilman minkäänlaista vaikeutta kieltäytyi odottavasta taivaallisesta autuudesta, samankaltaisella suopeudella ja alistuvalla uhrimielellä, joka ilmenee lapsessa, kun se kiitosta pyytämättä luovuttaa veljelle tai sisarelle osuutensa jälkiruokaan, jota se itse pitää inhoittavana.

Nyt olivat kuitenkin uteliaisuus ja tiedonhalu voittaneet kaikki Emman arvelut, ja hän meni ylväänä kuin kuningatar Marie-Louisen vuoteen luo ruhtinaallisine lahjoineen — pysähtyäkseen kuitenkin puolitiehen ikäänkuin maistellakseen ja haistellakseen ilman basillipitoisuutta herkällä ja viisaalla nenällään:

— Täällä tuntuu niin tuuletetulta, ettei täällä nyt juuri voine olla niin paljon basilleja.

Pikku Emman konkreettinen kuva basillista oli pienoinen sääski harsonhienoine siipineen, ja sellaiset tuntisi varmaan nenässään, jos piti suun lujasti kiinnipuristettuna ja hengitti syvään ensinmainitun elimen kautta.

— Rakas pikku Emma, eivät suinkaan sinun hillotut orvokkisi voi enää tuoksua niin väkevästi — siitä on aika monta vuotta, kun ne poimittiin.

Pistoolin silmät leimahtivat kuin kipinä sankkiruudissa, Marie-Louisen huulet hymyilivät vain tavattoman ivallisesti, joka hymyily ikäänkuin heijasti ja tiivisti huoneen valkoista, hohtavaa säteilyä. Pikku Emman suu sulkeutui vielä lujemmin, aivan kuin tahdottaisiin väkisin pusertaa kaikkein happamin sitruunaviipale hänen huulilleen, mutta Eurydike Bergin suotiin sydämensä pohjattomassa hyvyydessä ripustaa vieläkin yksi verho raihnaisen todellisuuden ylle:

— Niin, mutta tiedätkö, Rosalie, sain periä äitini rukouskirjan, ja sen välissä oli ruusu, jonka äiti oli kuivattanut mennessään ensi kertaa ripille, ja tiedätkö, se tuoksuu vieläkin!

Pistooli nauroi sydämellisesti ja ihastuneesti, ja karkean riehakkuuden puuskassa tarttuen vallan liehittelevästi pikku Emmaa leukaan samalla hellällä hyväntahtoisuudella, kuin poikanen silittäessään isoäitinsä lempikissaa vastakarvaan, hän antoi pienelle tungettelijalle rauhansuudelman seuraavin sanoin:

— Niin, rakastettu pikku Emmani, Dikenillähän on aina kyky keksiä valoisat puolet. Ajattelehan, jos sinä olisit perinyt kaikki makeisesi, ystäväiseni — niin, sinun ja minun nuoruudessani eivät ihmiset olleet niin höpsöjä ja mauttomia, että olisivat talloneet kukkia, Jumalalle olkoon ylistys ja kiitos — mutta ajattelen viisikymmenvuotista vadelmahilloa tai viikunoita, jotka on pantu säilöön sinä vuonna, kun sinä ensi kertaa pääsit ripille.

Hänelle ominaisella terävyydellä ja loogillisella selvyydellä älysi Emma loppusanat samalla kuin hän katkeroituneen kovakätisesti puristi teevatia Marie-Louisen voimattomien sormien väliin:

— Niin, tiedätkö, Rosalie, siitä basillikirjasta luin myös siemenen kestävyydestä — muistan erikoisesti, että oli löydetty vehnänjyviä eräästä faaraoitten ruumisarkusta, ja englantilainen tiedemies, joka ne oli löytänyt, kylvi osan niistä, ja niistä tuli vehnää, ja osasta hän leipoi leivän, joka taisi maistua vallan erinomaiselta.

Loputtoman väsymyksen elein ja kaikkein hienoimmin ja kukoistavimmin hymyillen Marie-Louise laski teevadin yöpöydälle:

— Niin, ei kai liene muuta neuvoa kuin että otan ne mukanani arkkuuni — nyt en jaksa enää mitään — mutta kiitos, pieni sydänkäpy, huolenpidostasi.

Ja katkeruuden tullessa siten poispuhalletuksi pikku Emman niinsanotusta sydämestä, hän sai etsimänsä tilaisuuden mielieleeseensä: laskea oikea kätensä, sormet hieman raollaan, silmäin ylle niin että hän saattoi nähdä, mutta häntä ei voitu nähdä:

— Oi, Marie-Louise -pieni, älä puhu noin kuolemasta — et saa laskea leikkiä pyhistä asioista.

Hän tunsi, ettei hän nyt saanut närkästyneenä työntää luotaan kuoleman ajatusta ja kuvittelua huonona pilana — sillä Marie-Louisehan oli todella hyvin sairas, mutta sanalla kuolema oli kumminkin sikäli epämiellyttävä ja sopimaton »ruman» sanan kaiku pikku Emman korvissa, että hänen täytyi todella syvin, nuhtelevin äänin sanoa:

— Tiedätkö, Marie-Louise, ei saa koskaan laskea leikkiä kaikkein pyhimmästä.

— Kaikkein pyhimmän sai kylläkin vain ylipappi nähdä kerran vuodessa, luulen — ja siitä Marie-Louise ei laske leikkiä. Mutta nyt emme saa vallan liian kauan väsyttää häntä jutuillamme — Marie-Louise tarvitsee unta.

Ja turvallisen topakasti Pistooli silitti äidillisesti Marie-Louisen otsaa, oikaisi peitteen ja lakanan, ja poistui ylväänä ja majesteetillisena pikku Emman ja Dikenin kanssa kuin fregatti, joka kuljettaa kahta pientä jollaa vanavedessään.

Mutta jos Rosalie Pistolschiöld fregattina olikin kyllin hyvä omistamaan vanhan ruotsalaisen sota-alusnimen Urhoollisuus, niin voisimme purjeveneitä hänen vanavedessään sanoa vähemmän sotaisilla, mutta kuitenkin samantyylisillä nimillä Julmuus ja Hyvyys.

Sillä mikä pieni, pahanilkinen valheenhenki onkaan pikku Emma Wigelstjerna hiipiessään niin tekopyhänä ja surullisena, niin pukevasti alasluoduin silmin ja levottomin kasvonilmein Marie-Louisen sairashuoneesta ja erotessaan toisista mennäkseen huoneeseensa huokaistessaan keuhkojensa pohjasta saakka:

— Oi, jospa pieni Marie-Louise vain pian tulisi terveeksi!

Sillä mitä elää ja liikkuukaan näinä päivinä pikku Emman neitsytsielun syvimmässä sopukassa, kun hän on yksin ja ajattelee Marie-Louise Almgrenin sairautta — tämän hänen serkkunsa, joka pelkästä armeliaisuudesta ja sukulaisrakkaudesta oli hankkinut hänelle paikan Nelosen linnunpesässä. Oi, pikku Emma Wigelstjerna on sangen tavallinen inhimillinen käenpoika, pieni, julma, nälkäinen käenpoika, joka koko olentonsa sisimmästä vaistosta osaa ja tietää vain yhden ainoan asian: syödä ja syödä pois toiset.

Mikä elämän pohjaton ironia onkaan siinä, että pieni nainen, joka istuu huonekalujen täyttämässä Malmberginkadun neljässä ja joka on niin pieni ja keltainen ja kuiva ja ohut, että hän totisesti itse muistuttaa ripillepääsyvuotensa aikana kätköön ja painon alle pantuja viikunoita, joista Pistooli niin arastelematta ja iloisesti oli sairashuoneessa puhunut — että tämä pieni nainen on kaikkein ahnein, julmin ja häikäilemättömin naisten joukossa — että sillä välin kuin hän istuu ja lukee tai oikeimmin sanottuna koettaa uskotella näkymätöntä katselijaa, että hän lukee C.D. af Wirsénin »Betlehemistä Golgatalle», kehrää hänen uupumattomasti työskentelevä, pikku, voitonhimoinen, maailmallinen sielunsa hämähäkkimäisesti ja uutterasti yhtä ainoata ajatuslankaa, sitä ainoata rehellistä ajatusta, joka on liikkunut hänen pienessä, kavalassa ja viisaassa päässään Marie-Louisen sairastumisesta asti:

— Jos Marie-Louise kuolee, saan luonnollisesti hänen molemmat huoneensa — huonekalut tietysti käly saa, tuo höperö rouva Almgren — mutta huoneet perin minä — minä — Emma Wigelstjerna, joka olen hänen serkkunsa ja lähin veriheimolaisensa — oikeastaan pitäisi minun saada huonekalutkin. Ja sitten minä kiinnitän sen heijastuspeilin, joka nyt on ullakolla, ison huoneen kulmaikkunaan, ja sitten otan punaiset ikkunatyynyt ja äidin pienen ompelupöydän — ja kas kuinka on oleva ihanaa istua siellä ja katsella väkijoukkoa — miten hauskaa tuleekaan olemaan.

Siten ahertaa uutterasti ja hellittämättä pieni, käytännöllinen, maailmaatunteva ihmiseläin pikku Emman tietoisuudessa, sillä välin kuin »Betlehemistä Golgatalle» kauniitten mielikuvien painon alla oli saanut vähitellen luisua hänen laihoille polvilleen, ja koko hänen olemuksessaan ei ollut aavistuksen varjoakaan siitä, että Hän oli kärsinyt hänenkin puolestaan ristillä.

Sinunkin tähtesi, Emma Wigelstjerna, sinunkin ja sinun syntiesi tähden kärsi Vapahtajasi ja orjantappurakruunun alla ristillä verisesti Hänen otsansa, sinunkin puolestasi, sinä pieni, kurja, viheliäinen ihmisolento, jonka sielu, niin paljastettuna ja alastomana kuin me sen nyt tällä hetkellä näemme, tuntuu sinusta, lukijani, ja kenties minustakin, niin tympäisevältä ja inhoittavalta ja oudolta, että me melkein unohdamme, sekä sinä, lukijani, että minä, että mekin kaksi olemme samaa kudosta ja samaa kaistaletta olevia ihmisiä kuin pikku Emma Wigelstjernakin.

HERRA, EN PÄÄSTÄ SINUA…

Illan tullen rupesivat huonekalut haastelemaan, kertoilemaan muistojaan, vaihtamaan kokemuksiaan. Kasvot ja hahmot, joita vanhat sohvat ja tuolit vuosia ja vuosikymmeniä olivat kantaneet, syleilleet ja lohduttaneet, joiden soinnin ja vivahtelut ne olivat oppineet ymmärtämään elämän surun ja ilon, tottumuksen ja uudistuksen vaihteluissa, kaikki aivankuin irtaantuivat, tiivistyivät, tulivat eläviksi olennoiksi ja puhuviksi ääniksi huoneen hiljaisuudessa.

Nojatuolissa soikean mahonkipöydän ääressä luki oikeusneuvoksen ääni ääneen: »Världsmarknadenia», ja vanha piispatar Almgren istui suorana ja soreana keskellä isoa sohvaa, stramaljikirjailun kukkien kasvaessa hänen lujien, kerkeitten sormiensa välissä, ja taempana lautapelipöydän ääressä oven luona istui Ludvig Almgren ja virnisteli kaikessa hiljaisuudessa alamaisesti oikeusneuvoksettarelle ilmaistakseen, että nyt olisi totiveden juhlallisen sisälletuomisen aika — niin hauskoja, pieniä, avuttomia ja kunnioittavia virnistyksiä, että Marie-Louise Almgrenin melkein täytyi ääneen nauraa, maatessaan kuumeisena ja voimattomana isossa mahonkivuoteessa.

Mutta nyt nousi piispatar sensijaan, laski kädestään stramaljikehyksen, suoristi pukunsa laskokset, istuutui jälleen, pani ristiin isot, hyvinmuodostuneet kätensä, joissa raskaat kultasormukset kiiluivat, ja luki kirkkain, rauhaisin ääniin tavallisen iltarukouksensa:

»Oi, Herra, kaikkien sydänten tutkija, joka tutkit sydämet ja munaskuut. Sinä tiedät kuinka epävakaiset ovat ihmisten sydämet ja aivoitukset, paljon häälyvämmät kuin vedet, joita tuuli häälyttää. Oi, anna minulle hartautta, etteivät monenkaltaiset aatokset kuljettaisi minua sinne tänne. Oi, Sinä voit pitää sydämeni laivan hiljaa, Sinä voit kiinnittää sen ja ohjata sitä paljon paremmin kuin minä itse.

Nouse, Herra, nuhtele sydämeni myrskytuulta ja rauhatonta merta, jotta se olisi hiljaa ja lepäisi Sinussa, esteettömästi katsoisi Sinuun ja pysyisi Sinuun yhtyneenä. Vie minut hengellisiin autiomaihin, jossa en kuule enkä näe mitään, mikä maailmallista on, vain Sinua yksin, jotta Sinä puhuisit minulle yksinäisyydessä, että minä halulla suutelisin Sinua, eikä kukaan näe sitä ja pilkkaa minua. Uudista sydämeni, luontoni ja mieleni! Sytytä Sinun valosi minussa, jotta se valaisisi niin, että sydämessäni syttyisi ja palaisi Sinun rakkautesi ja hartautesi.

Ota pois kivisydän, että tuntisin Sinun henkesi liekin, rakkauden, lohdutuksen ja ystävällisen vastauksen!»

Ja oikeusneuvos oli kumartunut syvään äidin käsien yli ja suudellut niitä, ja hänen kirkkaassa, viisaassa äänessään oli ollut totisin ja syvin sointunsa:

— Hyvää yötä, rakas äiti, älä milloinkaan unohda rukoilla Jumalaa puolestani — muista, että sinun esirukouksesi ovat ainoat saatavat, mitkä minulla on siellä ylhäällä — ainoat saatavat — mutta tietenkin hyvin suuret ja kallisarvoiset saatavat — joita kukaan ei voi minulta hävittää — joita kukaan ei voi minulta pois ottaa.

Marie-Louise oli näkevillään, että pari isoa, kirkasta kyyneltä putosi piispattaren käsille, ja että hän nosti ne siunaten pojan kumartuneelle päälle, ja valkoiset kädet olivat käyneet läpinäkyvän hohtaviksi -kuin olisivat nämä silmäävät valkokädet olleet pari vedenkirkasta jalokiveä — ja Marie-Louisen täytyi huudahtaa:

— Oi, Gerhard, älä itke — ethän itke minun tähteni, Gerhard — rakas, rakas, Gerhard!

Mutta valkoinen, kirkas hohde piispattaren käsistä kasvoi ja täytti huoneen ja kohosi valoisan, laskevasta hämärän auringosta vielä loistavan pilven lailla kattoa kohden ja vei muassaan hänen näkyvistään kaikkien rakkaitten ja poismenneitten hahmot ja äänet. Ja jälleen seisoivat huonekalut isoina ja hiljaisina, raskaitten varjojen levitessä seinille ja permannolle yksinäisestä, Marie-Louisen yöpöydällä palavasta kynttilästä.

Oikeusneuvoksettaren väsyneeseen sydämeen ja raskaaseen päähän tuli ihmeellisen suuri ja suloinen ja valoisa varmuus. Hän risti ohuet, laihat kätensä rinnan yli ja huoahti syvään, syvään.

Niin, niin — nyt hän sen tiesi, niin hyvin, niin hyvin. Hehän rukoilivat hänen puolestaan — he odottivat häntä. Rajattomassa laupeudessaan ja käsittämättömässä hyvyydessään oli Jumala antanut heidän sielujensa pukeutua poispantuihin maallisiin hahmoihinsa, jotta he voisivat hakea hänet, lohduttaa häntä, tukea häntä, varoittaa ja valmistaa häntä.

Tuolla ulkopuolella pimeässä odottivat he nyt häntä, odottivat, että taivaallinen liekki erkanisi maallisesta kuorestaan, ja yhdessä — yhdistetyin voimin — kantaisivat he hänen valonsa omassa valossaan ylös iäisen valon porteille.

Kunpa hän vain ei kävisi heille liian raskaaksi, kunpa hän vain ei, maallisten syntien kuonan painamana, vajoaisi syvyyksiin ja kuiluihin, alas kuolemaan ja yöhön — jospa heidän esirukouksensa antaisivat heidän käsivarsilleen voimaa kantamaan häntä — heidän siivilleen voimaa nostamaan hänet!

Jälleen tunsi hän puolison läheisyyden, ja hän hapuili yöpöydältä norsunluukantista virsikirjaa, jonka hän oli saanut häneltä kymmenentenä hääpäivänään — siihen hän oli kirjoittanut joitakin englantilaisia runosäkeistöjä — tuossa — tuossa.

Marie-Louisen kuumeisten, kömpelöitten sormien onnistui avata hakaset — kirkkailla, laajenneilla silmillä hän joi sanat ja kuuli hänen äänensä — oli kuin hänen äänensä, hänen rakastettu äänensä olisi lausunut ne hänen omilla uskollisilla, muistavilla huulillaan:

We two will stand beside that shrine,
occult withheld, untrod,
whose lamps are stirred continually
with prayer sent up to God;
and see our old prayers, granted, melt
each like a little cloud.

We two will lie i' the shadow of
that living, mystic tree,
within whose Secret growth the Dove
is sometimes teit to be,
while every leaf, that this plumes touch
saith His Name audibly.

Voimattomat, väsyneet kädet päästivät kirjan luisumaan peitteelle. Marie-Louisen sormet hapuilivat hermostuneesti, kuin pari sokeata, pienoista eläintä lakanan pitseillä — rauhattomasi — etsien — neuvottomina.

Gerhard. Gerhard.

Hyvä Jumala, saisiko hän todella nähdä hänet jälleen? Oliko se mahdollista, suotiinko hänelle tämä onni — suotiinko hänelle todella tämä onni — oliko hän todella sellaisen onnen arvoinen?

Oi, hänhän oli elänyt kaikki nämä vuodet ajatellen saavansa nähdä hänet jälleen, saavansa yhtyä hänen kanssaan jälleen. Joka aamu ja iltahan hän oli rukoillut hänen puolestaan ja puhunut hänen kanssaan rukouksissaan. Mutta nyt tunsi hän äkkiä kuin ei hänen rukouksissaan ja hänen uskossaan sisimmältään ja pohjimmaltaan olisikaan koskaan ollut oikein elävää voimaa. Ne olivat olleet enemmän kevyitä, arkoja unelmia ja haavekuvia kuin todella elävää, sytyttävää, uskonvarmaa voimaa: rukoukseen järjestettyjä sanoja, mutta ei yhteen muurattuja kuin, kivet hengen temppelissä, joka voi kaiken, joka yksin voi kaiken. Heijastuskuvia olivat ne olleet, ei itse todellisuus.

Tämä hänen uskonsa jälleennäkemiseen ja yhtymiseen vainajan kanssa oli ollut enemmän ikäänkuin mielikuvituksen leikittelyä lohdun ja unohduksen saamiseksi kaikista päivän vaivoista, neulanpistoista ja huolista, kuin kirkkaille, tietoisille, uskonvarmoille silmille alati näkyvissä oleva päämäärä. Mutta nythän hän tiesi melkein peloittavan selvästi, että juuri tämä lohduttava haave ja houkutteleva kangastus oli alaston, pääsemätön todellisuus.

Tuolla oven ulkopuolella — kuolemanyön pimeydessä — siellä odotti häntä se, josta hän oli uneksinut niin monissa, häälyvissä, toivottomissa unelmissa. Hän tunsi melkein kuin se olisi ollut hänen huoneensa oven takana — kuin olisi kylmä, outo, jäätävä viima uhonnut sen raoista kuoleman ja iäisyyden avaruuksista. Ja juuri tämä varmuus, että vuosikymmenten haaveet ja heijastuskuvat olivat pääsemätöntä todellisuutta, täytti hänen sielunsa hämärällä, herpaannuttavalla hädällä.

Sillä nyt hän äkkiä tiesi, että hän itse istui tuolla ulkopuolella kylmässä, mustassa pimeydessä, että hänen raihnaisen, maallisen vaatetuksensa ylle lankesi jäätävän kylmä sade, että hänen sielunsa istui yksin ja vilussa värjöttäen yössä raskaan, suljetun oven takana, joka vei tuomion, paratiisin ja iäisyyden valtakuntiin. Sillä välin kuin sisäpuolella valossa olivat rakastetut edesmenneet, odottaen häntä valkein, lämpöisin vaattein, jotka olivat rukouksista kudotut, rakkauden kyynelillä puhtaaksi pestyt.

Mutta sinne vei tie vain Hänen kauttaan, joka on tie, totuus ja elämä, sielun Ylkä, ristillä vertavuotava maailman Vapahtaja.

Ja henkisen maailman läheisyydestä, henkielämän pääsemättömästä todellisuudesta kasvavan tietoisuuden ohella kasvoi hänen sielussaan tietoisuus siitä maailmasta, siitä elävästä todellisuudesta, joka kantoi nimeä Marie-Louise Almgren — siitä, että hän oli aivan erikoinen ihminen, ihmissielu, jolla oli juuri se nimi, jonka tuli tehdä tili Kaikkinäkevän ja Kaikkivoivan kasvojen edessä — jonka tuli vastata siitä, mikä oli hänen huostaansa uskottu. Elämähän ei loppunut kuolemassa, mutta niin ei myöskään elämän hedelmät, ihmisen teot: — Minä — Marie-Louise Almgren — saan vastata kaikesta — unohdetusta ja laiminlyödystä kuin myöskin rikkomuksista.

Rajaton ja nimetön hätä tunkeutui hajottavana koko hänen olentoonsa, ruumiiseensa ja sieluunsa — se oli sitä rajatonta tuskaa, joka vapisuttanee kasvia, kun sen juurisäikeet temmataan mullasta, jossa se on kasvanut kautta vuosien — hätä, joka vihloi kuin ruumiillinen tuska mielipuolisuuteen ja menehtymiseen asti. Ja melkein huutona hänen särkyvästä sydämestään puhkesivat hänen huuliltaan rukouksen sanat:

»Jumala — Jumala — Herrani ja Jumalani — pyydän Sinulta armoa — minä tiedän sen, minä tiedän sen — minä olen aivan arvoton Sinun armoasi saamaan — en ansaitse pienintäkään ropoa Sinun armostasi — olen huonompi maan matosta, Herra — sillä se ei koskaan noussut Sinua vastaan tottelemattomuudessa ja synnissä — Herra, tee kanssani mitä tahdot — olen koiraa kehnompi, sillä se on kuitenkin uskollinen herralleen — Herra, Herra, Jeesuksen Kristuksen tähden — armoa, armoa!»

Ei, hänen täytyi saada joku luokseen — hänen täytyi saada Eurydike rinnalleen — Eurydike, joka tiesi kaiken, joka ymmärsi kaiken — joka tunsi taivaalliset salaisuudet.

Marie-Louise nosti heikon, väsyneen kätensä ja löi sillä seinään viisi lyöntiä: Dl I! K! E! N! — ja jälleen viisi lyöntiä: D! I! K! E! N! Oi, jospa Jumala olisi armollinen! Antakoon Hän Eurydiken kuulla ne — antakoon Hän hänen ymmärtää ne.

D! I! K! E! N!

Hän tunsi tuskanhien jäätävän otsalla.

Isoon huoneeseen vievä ovi aukeni äkkiä — äänettömästi — ja Marie-Louisesta tuntui kuin olisi kuolema astunut hänen kynnyksensä yli pimeästä, joka ammotti mustana ja tyhjänä tuolla puolen. Mutta se olikin Eurydike, joka liukui esiin läpi huoneen hämyisän, heikon valaistuksen, ihmeellisen hauraana ja ylimaallisena. Valkoinen tukka otsan yllä loisti sädekehän lailla, ja hänen suurissa, syvissä silmissään oli lempeitten, viileäin kesäöitten vilpoisuutta, ja se ei ollut enää ihminen, vaan ihmisen elävä sielu, joka kumartui kalpean, voimattoman Marie-Louise Almgrenin yli.

— Marie-Louise -pieni — älä ole levoton — kuulen sinua, kuulen sinua niin hyvin. — Jumala on kanssamme, rakkaani — Jumala on luonamme. Oi, pieni sisareni, älä sure, älä sure — Kuinka voit surra, kun on olemassa Jumala. Ei ole olemassa surua, onhan vain Jumala.

Marie-Louisen ääni kuului käheältä ja heikolta kuivilla huulilla, kaukaiselta kuin hukkuvan ääni suurten, hiljaisten vetten yllä:

— Olen niin hädissäni, Diken pieni — olen niin levoton. — Voi, jospa tietäisin, että saan anteeksi — Eurydike — miksi, miksi olen laiminlyönyt mennä ripille niin pitkään aikaan. Tahtoisin niin mielelläni mennä ehtoolliselle — nyt — nyt — mutta on liian myöhäistä — liian myöhäistä. Tahtoisin niin mielelläni kuulla sinun lukevan minulle jotakin — jotakin sinun esi-isistäsi — niistä, jotka todella ovat eläneet — olleet ihmisiä kuten mekin — mutta voittaneet.

Raskaat, kuumat kyynelet polttivat kuin sulava, kalvava lyijy oikeusneuvoksettaren poskilla.

Nyt vastasi Marie-Louiselle sellaisen suvun jälkeläinen, joka kautta sukupolvien on elänyt yläpuolella kaikkien kirkkojen, Jumalan välittömässä läheisyydessä, ihmeellisen levollisella ja hymyilevällä äänellä, viileästi ja virkistävästi kuin lempeä iltatuuli, viisaasti ja ylimielisesti kuin salaisiin tietoihin vihitty ja kätketyillä voimilla varustettu:

— Oi, rakas, Marie-Louise -pieni — kenen papin luulet tulevan yöllä köyhän, tuntemattoman naisen luo — keskellä yötä. Tiedätkö miten hänet saisi hereille? — Onko heillä yökelloja kuten lääkäreillä? — Oi, ei, Marie-Louise, sinun täytyy mennä Jumalan luo ilman välikäsiä — — —.

— Eurydike — sinulla on niin kaunis ristiinnaulitun kuva sohvasi yläpuolella — tahtoisin niin mielelläni katsoa sitä — nyt — pitää se luonani — tässä vuoteella — katsoa sitä — katsoa sitä — koskea Hänen jalkoihinsa — vain kevyesti koskettaa Hänen jalkojaan — Jeesuksen jalkoja.

* * * * *

Marie-Louisesta tuntui kuin olisi Eurydike nopeammin kuin hänen sanansa kadonnut ja tullut takaisin, ja sijoittanut pystyyn pehmeälle, punaiselle silkkityynylle seinän ja vuoteen väliin kellahtavan norsunluukrusifiksin hänen eteensä — hänen silmiensä näkyville, kättensä ulottuville.

Valkoisista jäsenistä levisi valkea, pehmeä hohde, kuin jostakin juoksevasta ja kuitenkin hienon hienosta tomuhiukkasista kokoonpannusta aineesta — kuin juoksevasta, valkeasta harsovirrasta — kuin miljoonista himmeistä heikosti, heikosti hopeahohtoisista säkenistä — tulesta — eikä kumminkaan tulesta — aineesta ja kumminkin hengestä. Ja valkeat aallot leijailivat pehmeästi hyväillen Marie-Louisen koko olentoon ja olemukseen, nostivat hänet, kantoivat häntä, täyttivät hänet. Mutta väräjävän, valkoisen hiljaisuuden läpi lankesi Eurydiken ääni hänen luokseen kuin jostakin kaukaisilta viileiltä kukkuloilta:

— Otin mukaani pienen kirjan, jota sain lukea ääneen äidilleni hänen viimeisen sairautensa aikana se on äitini isän kirjoittama — hänen päiväkirjansa äidinäitini viimeisen sairauden ajoilta — hän omisti Hjulshammerin Västmanlannissa — hän ja äidinäitini olivat serkuksia — he olivat molemmat nimeltään Ehrencreutz — se oli yksi äitini lempikirjoista — ja luen sitä itse hyvin usein.

Eurydike piti ristityissä käsissään ohutta, kapeata ja pitkänomaista nidosta, joka oli sidottu hopeanharmaalla silkkinauhalla — kirja, jota hän kaiken muun lisäksi rakasti siksi, että se ikäänkuin jollakin salaperäisellä tavalla oli omistettu hänelle niiden sanojen kautta, jotka olivat kirjoitetut sen ensimmäiselle sivulle: Tämä kirja omistetaan rakkaalle tyttärelleni, jalosukuiselle rouva Ingeborg Stelleniukselle o.s. Ehrencreutz tänä 22. maaliskuuta 1848, jolloin hänen esikoisensa vietiin kasteelle ja sai nimen Marianne Christina Eurydike.

— Lue sinä, rakkaani — jospa tietäisit kuinka olen tyyni nyt — kuinka hyvä sinä mahdatkaan olla, Diken pieni, joka voit tuoda sellaisen rauhan tullessasi. Kuinka lähellä häntä lienetkään — sinä rakas pieni, kuinka hyvä sinä olet minulle — kuinka hyvä Jumala onkaan, joka salli sinun tulla minun tyköni tänä yönä.

Oi, kuinka olen levollinen — Herra Jeesus Kristus — niin levollinen, niin rauhallinen — Sinun läheisyydessäsi, Herra!

Lue minulle, Diken! Haluan niin saada kuulla niistä, jotka todella ovat olleet olemassa — jotka tuntee tai tunsi — sinun oma äitisi ja äidinäitisi. — — —

Ja Marie-Louisen silmien levätessä Vapahtajan kärsivillä kasvoilla, ja hänen käsiensä ollessa ristissä Hänen puhkaistujen jalkojensa ympärillä luki Eurydike Berg äidinisänsä päiväkirjaa kuolinvuoteen tuskista ja iäisyyden autuaallisuudesta kirkkain, hiljaisin äänin, joka oli kuin tuhansien pienten, hauraan kirkkaitten hopeakellojen kaukainen kaiku.

Marie-Louisen valtasi suuri, melkein horrosmainen rauha ja oli kuin hän olisi kuullut vain osia luetusta — mutta juuri nämä osat hän kuuli ja ikäänkuin näki ja eli äärettömän selvästi — sillä välin kuin hän jälleen pitkät ajat ikäänkuin vapautui ja unohti kaiken vaikeitten, kärsivien kasvojen edessä, jotka niin tutkivina mutta rakkaudentäyttäminä katsoivat häneen alas ristiltä.

»Toivoni on tämän kirjan avulla saada tytärtäni ja hänen jälkeentuleviaan varten säilytetyksi ne ajatukset ja sanat, jotka vaimoni sairautensa aikana puhui. Hänen lempeän äänensä sointua, jota tuskat eivät milloinkaan pystyneet kärjistämään, on minun ollut mahdotonta saada näihin lehtisiin. Vahvistakoon tämä yksinkertainen kertomus hänen kärsimystensä vuoteelta niitten uskoa, joilla on hänen vertaan sydämessään.

En ole voinut nähdä Jumalan hengen niin ilmeisellä ja näkyvällä tavalla vaikuttavan rakastetun puolisoni kidutettuun ja kuihtuneeseen ruumiiseen — en ole voinut kuulla niitä autuuden sanoja, joita Henki pani hänen huulilleen kesken kauhistuttavinta hätää ja kuolemantyötä, näkemättä näissä, epäilemättä hengellisissä tapauksissa voimakkaimpia todistuksia ylösnousemuksesta ja iäisestä elämästä.

Hjulshammar 8 kesäkuuta 1836.

Rakkaan vaimoni tila huononee. Sisäelimissä piillyt paha nousee yhä ylemmäksi. Hän tuntee itsensä sangen raukeaksi, ja ensi kertaa hän puhui avoimesti kanssani pikaisesta lähdöstään: »Herra kutsuu minua — olin toivonut saavani jäädä luoksenne vielä kauaksi aikaa. Ingeborg on niin pieni — rakasta ja hoida häntä hellästi — häntä täytyy ohjata rakkaudella. Meidän täytyy olla rakastavia.»

Neljäntenä päivänä hän kirjoitti lapsuudenystävättärelleen Clementine de Landas Wyborghille Amsterdamiin — hän kuuluu sukuun, joka on ollut meille läheinen kautta sukupolvien.

10 kesäkuuta.

Päivä on ollut tyyni ja hiljainen. Hän teki lopputilin itsensä kanssa, tutkisteli mennyttä elämäänsä, tunsi ja tunnusti syntisyytensä, mutta hänen katumuksensa oli Jumalan hyvän lapsen katumusta: »En ole ollut Herran palvelijatar — ei, minä en saa omistaa sitä nimeä.» Kuitenkin hän rauhoitti sydäntään toistamalla sanoja: »Jos teidän syntinne veriruskeat olisivat, niin heidän pitää lumivalkiaksi tuleman.» — »Oi», sanoi hän, »tämä on kylliksi, tämä on riittävästi, tämä on kaikki, mitä minä tarvitsen. Tahdon nähdä Vapahtajan, tahdon nähdä Jeesuksen — en voi sanoa itseäni Jumalan palvelijattareksi, mutta olen kumminkin Hänen lapsensa.»

Tämän päivän iltana ollessamme ulkona puistossa, jonne hän kulki käsivarteeni nojaten, horjuen ja heikkona, toisti hän vielä tätä kohtaa: »Jos minun syntini veriruskeat olisivat — — —.» Olemme alkaneet lukea Hebrealaiskirjettä. Varsinkin nämä sanat lohduttivat häntä: Taivaat ja maa pitää hukkuman, mutta sinun sanasi ei pidä hukkaantuman.

Eilen hän puhui tunnin Ingeborgin kanssa — vakavasti ja lempeästi — ja pyysi, ettei hän milloinkaan unohtaisi Kristusta: »Sinun täytyy pysytellä Vapahtajan luona, lapseni, on niin hyvä olla Hänen käsivarsillaan».

26 kesäkuuta.

Jo kuusi päivää ovat kaikki vatsan toiminnat olleet lamassa. Marianne ei voi syödä eikä juoda. Hänellä on kovia tuskia, kuten hän itse sanoo, paljon kovempia kuin lapsivuoteessa. Hän sanoi: »Minun on nälkä, minun on jano! Mutta minua vahvistaa se ajatus, ettei ole olemassa mitään kärsimystä, jota Jeesuksen ei olisi täytynyt kestää. Oi, mikä rakkaus! Hänhän meni vapaaehtoisesti niin suureen kärsimykseen.»

Iltapäivällä.

Tuskat ovat kovin kovat. »Kärsin marttyyrin lailla. En napise, sillä tiedän ansainneeni kaikki nämä kärsimykset, mutta olen liian heikko kestämään niitä. Oi, kuinka kärsin. — Pelkään, että mitta on liian kukkurainen, ja etten osaa ylistää ja kiittää Jumalaa tuskissani.»

29 kesäkuuta.

Illan tullen alkoivat tuskat uudelleen entistä ankarampina. Toisinaan tuntuu hänestä kuin kulkisi tulivirta hänen ruumiinsa läpi, toisinaan ikäänkuin viillettäisiin hänen ruumistaan molemmilta puolilta partaveitsillä; mutta kesken kaikkien näitten kauheitten tuskien ei hänen huuliltaan kuule vähäisintäkään nurinaa. Eilen illalla tuskien ollessa niin vaikeita, että hänen huuliltaan pääsi useita tukahdutettuja huudahduksia, hän sanoi: »Rukoilkaa puolestani, minulla ei ole voimia rukoilla». — Ja siitä huolimatta hän huudahti kohta senjälkeen hirvittävimmän ahdistuksen aikana: »Oi, Jeesus, Vapahtajani, armahda minua, ota minut käsivarsillesi.» — Hän sai hetkiseksi rauhan, mutta heti palasivat tuskat uudella voimalla jälleen: »Näen tässä Jumalan käden, mutta se pitelee veistä kuin Abraham uhratakseen lapsensa.»

Luin hänelle 22 psalmin.

Illalla hän kutsui Ingeborgin sisään, puhui kauan hänen kanssaan Jeesuksen iäisestä ja ihmeellisestä armosta, sekä ripusti lopuksi hänen kaulaansa hopearistiketjun, Ehrencreutzien morsiuskoristeen, jonka äitivainajani yksitoista vuotta sitten kyynelehtien kiinnitti Mariannen kaulaan — meidän hääpäivänämme. Saatoin tuskin hillitä liikutustani — meidän hääpäivämme. Mutta hän painoi vain Ingeborgin rintaansa vasten ja sanoi: »Katsos, näin kantaa Hän pieniä karitsoitansa.» Ajattelin sitä tunnuslausetta, jonka isoisäni isä oli antanut Ehrencreutzeille: »Mein' Ehr' ein Kreutz.»

1 heinäkuuta.

Kun yö tuli, jäi Marianne lepotuoliinsa ikkunan ääreen. Hän lepäsi siinä puoliksi makaavassa asennossa kuin ristillä, tekemättä ainoatakaan liikettä. Ikkunat olivat auki ja yö ihana; kuu levitti hohdettaan muuten pimeään huoneeseen, ja ilma oli viileä runsaitten sadekuurojen jäljiltä. Mutta jano ahdisti häntä sietämättömästi huolimatta tästä yön viileydestä. Hän ei voi nauttia teetä eikä vettä. Me pesemme hänen päätään ja kostutamme hänen huuliaan jääkylmällä vedellä, mutta jääkään ei tuntunut hänestä kyllin kylmältä: »Nyt voin tajuta niitä tuskia, mitä Vapahtajamme ristillä kesti, kun Hän huusi: minä janoon.»

Ajatus, että Jeesus hänen tähtensä ja hänen sielunsa pelastukseksi oli kestänyt samankaltaisia kärsimyksiä, lohduttaa ja vahvistaa häntä, niin, tekeepä hänet melkein ylpeäksi: »Oi, nyt tiedän paljon paremmin kuinka Hän on meitä rakastanut». Kahden aikana hän vaipui syvään tajuttomuuteen eikä luullut enää saavansa nähdä auringonnousua, mutta sitten hän heräsi, kun Kala-Antti astui veneeseensä laiturin luona lähteäkseen soutamaan ja pyydyksiään kokemaan. Hän heitti sangon veteen, nosti sen takaisin ja alkoi juoda. Marianne seurasi avatusta ikkunasta jokaista hänen liikettään: »Oi, jospa saisin juoda koko sangollisen».

7 ja 8 välillä luin hänelle joitakin jakeita Ilmestyskirjan viimeisestä luvusta. Sanojen jälkeen: »Joka janoo, se tulkoon, ja joka tahtoo, se ottakoon elämänvettä lahjaksi», hän huudahti: »On sanottu, että Karitsa itse on johdattava meitä eläväin vesilähteitten tykö». — Ingeborgille hän sanoi: »Ole aina Jumalalle kiitollinen siitä, että voit syödä ja juoda. Minun on nälkä, mutta en voi syödä. Minun on jano, mutta en voi juoda. — Mutta olen Jeesuksen jalkain juuressa. Minulla on vallan pienoinen ja ahdas paikka, mutta en pyydäkään suurempaa, vaan pyydän ainoastaan, että Hän pitäisi minut siinä.

»Tein yöllä syntiä, kun rukoilin Jumalaa heti ottamaan minut täältä pois ja vapauttamaan minut tuskistani. Minua murehduttaa, kun minulla on ollut toinen tahto kuin Herran. Oi, viiniköynnös on karsittava, jotta se antaisi hedelmää, ja timantti on hiottava, jotta se voitaisiin kiinnittää kuninkaitten kuninkaan kruunuun. Minusta tulee kivi Herran kruunuun».

6 heinäkuuta.

Olemme kaikki olleet valveilla koko yön. Tämän tästä pääsi häneltä lyhyitä huudahduksia: »Olen taivaassa — näen taivaan — puhu vain sydämelleni, Herra». — Hänellä on oikeastaan kaikkein ihanimpia kokemuksia. Pyhä Henki ilmoittaa hänelle kaikkein syvimpiä salaisuuksia Kristuksen rakkaudesta, jotka muutoin jäävät meille muille salatuiksi. Marianne nousee kirkkaudesta kirkkauteen, kuten Paavali sanoo kuvatessaan Jeesuksen Kristuksen kunniaa ja kirkkautta. Näin hänen huuliensa avautuvan ja siirryin lähemmäs vuodetta kuullakseni hänen sanansa:

»Oi, kuinka nyt sainkaan kokea Vapahtajani rakkautta. En ole milloinkaan tuntenut sitä niin. Oi, kuinka mielelläni soisinkaan, että kaikki ihmiset saisivat, kuten minä tällä hetkellä, tuntea kuinka Jeesus rakastaa.» — Jonkin minuutin kuluttua hän sanoi: »En ole milloinkaan pitänyt maata niin kauniina kuin tänä vuonna, ja kumminkin jätän sen iloiten — toinen maailma on vielä paljon kauniimpi. — Tiedätkö, olen niin iloinen siitä, että Clementine tulee.» — Nähdessään minun hämmästykseni, hän hymyili: »Ei, en houri, rakkain, Clementine tulee. — Voit luottaa minuun — aina.»

7 heinäkuuta.

Hän on surullinen ajatellessaan kaikkia niitä, jotka eivät ole yhtyneet Jumalaan Hänen Poikansa kuoleman kautta ristillä. Hän näkee iäisyyden edessään, mutta näkee sen kaksinaisena: taivaana ja helvettinä. Se rakkaus, jonka Jumala on pannut hänen sydämeensä, synkkenee tästä ajatuksesta. Hän mm. syyttää itseään siitä, ettei ole kyllin kestävästi ja vakavasti kehoittanut niitä monia, jotka hän tuntee, uskomaan Poikaan saadakseen iäisen elämän. Yöllä hän huusi äkkiä syvän vakavana: »On olemassa helvetti, niin, on olemassa helvetti — ja annetaan niin monien sielujen mennä kohti kadotustaan.»

10 heinäkuuta.

Tänään tuli Mariannen rakas ystävätär ja lapsuuden uskottu Clementine sekä hänen veljensä parooni Benedikt Hoogebom de Landas Wyborgh — he eivät ole säästäneet aikaa eikä rahaa ehtiäkseen tänne. He ovat neljättä polvea suvussaan, joka on ollut läheisimmässä ystävyys- ja liikesuhteissa Hjulshammarin Ehrencreutzien kanssa. Viisi vuotta sitten olivat he viimeksi täällä. — Herra, kuinka onkaan kaikki muuttunut siitä ajasta!

Marianne tuli heidän saapumisestaan ilmeisesti paremmaksi, ja hän ja Clementine ovat viettäneet koko päivän rukoillen. Vierashuoneen ikkunasta saatoin kuulla heidän äänensä — kyynelet virtasivat poskilleni. Milloinkaan ei saksan kieli ole soinut niin suloisena kuin heidän rukoilevilla huulillaan: »Du bist das Leben meiner Seele, Du der Jubel meines Herzens — — Möge ich hinabsinken in den Abgrund des Meeres deiner gütigsten Milde — — O verzehrendes Feuer, o mein Gott vernichte und verzehre mich ganz in Dir — — Wie gross bist Du, König der Könige und Herr der Herrscher, der Du den Sternen gebietest, und einem elenden Menschen, einer Braut von der Erde dein Herz schenkst».

13 heinäkuuta.

Viimeinen kamppailu on alkanut. Päivä lähenee loppuansa, yö joutuu, mutta Jumala, joka aina on ollut hänen aurinkonsa ja hänen kilpensä, pysyy sinä loppuun asti. Jeesus jää hänen lähelleen, Hän taistelee hänen kanssaan; Hän voittaa hänen tähtensä kuoleman. Hän kantaa häntä käsivarsillaan kuin rakkainta karitsaansa ja vie hänet siten ilman pelkoa kauhujen kuninkaan ohi. Sillä hetkellä, kun tuskat nousevat kovimmilleen, Jeesus lohduttaa häntä vuodattamalla hänen sydämeensä runsain määrin Pyhän Henkensä sisäisiä lohdunaiheita. Hän kuolee; niin hän kuolee! Mutta vielä kuolemassakin on hänen katseensa kiinnitettynä Häneen, joka on täyttänyt kaikki, ja hän painaa viimeistä kertaa päänsä Vapahtajansa syliin; Hänen, joka on ollut lävistetty, joka ollut kuollut, mutta jälleen ylösnoussut, joka elää iankaikkisesti, jolla on helvetin ja kuoleman avaimet, ja joka sanoo meille: »Minä elän, ja te myös elätte!»

14 heinäkuuta kello 10.

Hellästi rakastettu vaimoni vaipui horroksiin puoli kuuden paikkeilla, ja hänellä oli lähes parin tunnin lepo. Vähän yli seitsemän seuduilla väreili kirkastunut hymy hänen huulillaan, aivankuin hän olisi nähnyt Taivaallisen Isänsä käden ojentuvan häntä kohden, ja hän antoi Hänelle henkensä. Me lankesimme kaikki polvillemme hänen ympärillään ja rukoilimme Korkeuksien Herraa.

Meidän sydämessämme ei ole enää mitään muuta kuin sanomatonta rakkautta, pyhää iloa. Me emme suinkaan etsi kuolleitten parista häntä, joka elää. Hän on mennyt, kuten hän itse sanoi, vähitellen, vähitellen, Jeesuksen käden taluttamana, juomaan elävistä vesilähteistä. Ei, kuolemalla ei ole otaa, sillä ei ole voittoa. Voitto on meillä. On vain rauhaa ympärillämme, on vain siunausta. Taivaan portit ovat jääneet ikäänkuin raolleen hänen jälkeensä, joka jo on päässyt sisään. Olkoon meillä nämä portit aina päämääränämme, ja olemme kokevat, että taivaallinen rauha tunkeutuu meidänkin sydämeemme.

Hjulshammar 14 heinäkuuta 1837.

Hänen kuolemansa vuosipäivä. Oi, Jumala, anna hänen muistonsa tulla pyhityksen välikappaleeksi, joka Pyhän Henkesi kautta valaisee minua tielläni ja uudistaa elämäni. Sillä tuskien vuoteella, jolta hän nämä uskon, toivon ja rakkauden sanat puhui, jotka näillä lehdillä olen tallettanut, oli sen ristin muoto, jolle Sinä itse olit naulittuna.

»Täytyy olla rakastava, hyvin rakastava», toisteli hän lakkaamatta. Oi, Herra, olkoon tämä kaunis kehoitus aina elävänä edessäni! Kun minun on kestettävä hyökkäyksiä toisten taholta, kun kärsimättömyyden tai vihan tunne hiipii sydämeeni, oi, jospa silloin hänen kanssaan toistaisin: »Täytyy olla rakastava, sangen rakastava. »Älköön tämä usko, jonka hän piti kuolemaan asti, ja joka teki hänet valkeaksi kuin lumi, milloinkaan lakatko muistuttamasta minua siitä, että Sinun verelläsi, oi, Jeesus, on voimaa pestä minut puhtaaksi kaikista synneistäni. Antakoon varmuus Sinun suuresta uskollisuudestasi minun viime hetkilleni suuren voiman muistuttamalla kaikkea sitä, mitä Sinä olet ollut ja tehnyt rakkaalle puolisolleni.

Se mikä aina oli hänen toiveittensa esine, sen hän nyt näkee — mitä hän aina on anonut, sen hän nyt omistaa. — Minä — — minä en vielä näe, minä en vielä omista. Oi, Herra, auta minua elämään uskossa, vyöttämään kupeeni, pitämään öljyä lampussani, aina, oi, Herra Jeesus, ilolla odottamaan sitä siunattua hetkeä, jolloin Sinä olet tuleva — jolloin Sinä olet muuttava tämän raihnaisen majan kunnian asunnoksi ja vievä meidät Sinun valtakuntaasi jäädäksemme siellä iäiseen autuuteen.

Kuin kaksi kirkasta, hiljaista tähteä lempeän elokuun yön pimeässä loisti Marie-Louise Almgrenin silmäpari sanomattomassa ja rajattomassa rauhassa. Oli kuin nämä tähtisilmät näkisivät kaiken, maailman ja iäisyyden, Hänen haavojensa läpi, Hänen, jonka kuva täynnä yliluonnollista voimaa ja puhtautta seisoi hänen edessään vuoteella.

— Kuinka Jumala onkaan hyvä — määrättömän ja rajattoman hyvä — Hän kun antoi sinun tulla luokseni tuo kirja mukanasi juuri tällä hetkellä — juuri se kirja, jota tarvitsen. Katsos, Diken, on ollut vallan erikoisen ihmeellistä ja vahvistavaa kuulla näistä ihmisistä, jotka ovat eläneet, joitten nimet ovat tunnetut — ja jotka ovat osanneet kertoa, kuinka he ovat ajatelleet ja tunteneet, ja että he ovat ajatelleet ja tunteneet juuri tällaista — jota me kaikki luonnollisesti sisimmässämme tunnemme, vaikkakin niin heikosti ja kalpeasti ja pelokkaasti — ja jota me tuntisimme niin voimakkaasti ja varmasti ja valtavasti, jos me saisimme puhua juuri näiden kanssa, jotka ovat ajatelleet ja tunteneet samoin kuin me, mutta voimakkaammin kuin me.

Tiedätkö, Diken pieni, en tiedä mitään niin raukkamaista ja heikkoa ja häälyväistä ja epäluotettavaa kuin minä itse. On ihmeteltävää, että Jumala todellakin voi ja tahtoo auttaa tällaista. Ajattelehan, ettei milloinkaan voi antaa Hänelle edes murto-osaa siitä rakkaudesta, jota Hän lahjoittaa, jota Hän tuhlaa kehnoimmalle ja kurjimmalle meistä.

Tietysti olen uskonut Jumalaan ja pitänyt Hänen isällistä armoaan kunniassa — ja kaikkea sitä, mitä on sanottu ja uudelleen sanottu vuosisadasta vuosisataan, suvusta sukuun — mutta kuinka, Diken — ja kuinka usein ja kuinka kauan. — Tiedätkö, miten minä olen Jumalaa rakastanut? Niin, aivan kuten rikas ja huomattava, kiltti ja hyväsydäminen, korkea henkilö kohtelee köyhää sukulaistaan: joskus kun on aikaa ja todella tahtoo tuntea olevansa hyvä ja kelvollinen ja vanhurskas, kutsuu hänet luokseen yhtenä päivänä vuodessa pienoiselle päivälliselle ja on ystävällinen hänelle ja antaa hänen lähteä kotiin iltapäivällä ja menee itse illalla teatteriin mitä syvimmin tuntien turvallisuutta, tyydytystä, omantunnonrauhaa ja autuaallista itsetyytyväisyyttä.

Juuri niin olen kohdellut Taivaallista Isäämme — Häntä — joka antoi ainosyntyisen Poikansa orjantappuroin kruunattavaksi ja ristiin naulittavaksi meidän syntiemme tähden — minun syntieni tähden — minun heikkouteni tähden ja minun raukkamaisuuteni tähden ja minun penseyteni tähden. — Sillä luonnollisesti tahdoin olla Jumalan lapsi ja tulla sellaisena palkituksi ja päästä taivaan ihanuuteen, mutta en todellakaan tahtonut nähdä vaivaa sen takia — vaivasta tahdoin päästä. Oi, Gerhard toisti usein erään vanhan englantilaisen sanoja: »Taivaaseen tahtoisi jokainen koira tahraisine käpälineen mielellään päästä.» — Ja niin se juuri on — emme puhdista itseämme — emme pese pois kaikkea syntiä ja likaa ja häpeätä ja himoja ja mukavuutta ja oikkuja, vaan menemme suoraan sisään tahraisine käpälinemme ja ryvettyneine karvoinemme ja kieriskelemme isolla, valkoisella, suloisen pehmeällä matolla kaikkein kauneimmassa huoneessa — — — juuri sellainen on ihminen — juuri sellainen olen ainakin minä.

— Muista Jesajaa, Marie-Louise -pieni: Jos teidän syntinne veriruskeat olisivat, jos te taivutte ja kadutte, niin niiden pitää lumivalkeiksi kuin villa tuleman. Sillä pahan nielee Jumalan viha kuolemassa; ja hyvä orastaa kuin taimi viljelemättömässä maassa.

— Oi, sinä pieni, rakas, suloinen lapseni — jos olisin ollut niin viisas ja hyvä kuin sinä — niin lähellä Jumalaa! — Kuinka toisenlaista olisikaan silloin kaikki tänä yönä ollut…

Se Eurydike Berg, joka nyt istui Marie-Louise Almgrenin sairasvuoteen ääressä, oli hiljainen, viisas ja syvä nainen, jonka tummissa, raskaissa silmissä paloi koko hänen sielunsa loistaen kirkkaana, keskitettynä liekkinä, jota ei mikään tunnelmien tuulenviima tai ulkomaailman myrskytuuli enää voinut saattaa levottomaksi tai häälyväiseksi:

— Et tiedä miten minua pilkkaat — et tiedä kuinka häpeän sanojesi edessä — et tiedä kuinka nöyryytät minua. Olen kyllä monta kertaa kertonut sinulle kantaisästäni laivalla — kuinka hänen jälkeläisensä sukupolvittain ovat eläneet lähellä Jumalaa — meillä oli Ramsjöbergissä useita heidän jättämiään rukouskirjoja — joihin he olivat kirjoittaneet rukouksiaan, rukouksia, joita he olivat oppineet, ja rukouksia, joita Henki oli antanut heille rukoiltavaksi — hehän olivat kantaisältäni laivalla saaneet monta kaunista rukousta, joita hän oli keräillyt ja oppinut Saksassa oleskellessaan. Äitini opetti sangen varhain minulle useita niistä — äidilläni oli pieni rukousjakkara juuri tämän ristiinnaulitun kuvan edessä, ja siinä sain polvistua hänen edessään ja niin opetti hän minulle rukouksia — toisinaan rukoilimme vuorottain — toisinaan rukoili hän minun puolestani — joskus taas rukoilimme yhdessä kädet yhteen ristittyinä — silloin olivat rukoukset niin väkeviä ja palavia, että sulin ja vapisin ja unohduin niihin — toisia rukoilimme ikäänkuin tutkistellen — koska tahansa. Istuessamme käsitöinemme ulkona puistossa, saattoi äiti äkkiä panna työnsä pois ja rukoilla tuollaisen pitkän, suloisen rukouksen — oi, Marie-Louise — oli kuin olisi äkkiä lämpöinen, tuoksuva tuuli tullut jostakin, ja kukkien värit kävivät kauniimmiksi, eivätkä milloinkaan puut olleet niin vihreät ja taivas niin sininen kuin juuri äidin rukoillessa ja lukiessa sillä tavalla. Oi, äitini, äitini — tiedätkö, hän saattoi katsoa jotakin niin, että se tuli kauniimmaksi — hän saattoi hymyillä ihmiselle niin, että se ihminen näytti hyvältä ja oli hyvä sillä hetkellä. Ajattele sitä Jumalan käsittämätöntä, rajatonta rakkautta, että on saanut omistaa sellaisen äidin. Ja tiedätkö, en muista häntä milloinkaan vihaisena, mutta hän osasi nauraa niin, että tahtoi tanssia päiviä perästäpäin — tiedätkö, hänellä oli sellainen erikoinen kyky ymmärtää ihmisten naurettavia puolia — ei käynyt päinsä valehdella hänelle.

On niin hyödyllistä ja opettavaista saada nähdä kaikki sielun suuret juhlapäivärukoukset kirjoitettuina. Niistä voi ikäänkuin lukea, kuinka korkealla on, kuinka lähellä Jumalaa on. On aikoja, jolloin aivan pohjia myöten ymmärtää jokaisen yksityisen sanan syvän merkityksen niissä, jolloin ne ovat niin eläviä voimasta, että ne ovat kuin oman sydämen huutoja, kirjoitettuja omalla sydänverellä — että ne kantavat siipien lailla, että on niiden kautta kuulevinaan ylienkelien siipien suhinan. Mutta sitten voi tulla aikoja, jolloin ne ovat aivan kuin sadun kulta — muuttuneet — ikäänkuin kuiviksi lehdiksi — pelkiksi kuiviksi lehdiksi — niin että melkein tahtoisi hymyillä niille — ja hymyillä omalle, sokealle typeryydelleen. — Ja niin oli minun laitani, vaikka en silloin edes ajatellut sitä.

Sillä ajattelehan, että minä, joka olin hänen jälkeläisensä, josta luimme — minä, kaikkien näitten rukousten lapsi, minä kuljin niin kauas pois Jumalasta — minä elin niin syvällä ja kaukana maailman pimeydessä, niin heidät unohtaen, että Jumalan täytyi kuolettaa kaikki se, jota minä maailmassa rakastin, jotta minä voisin tulla takaisin Hänen luokseen. Ajattelehan: Hän otti isäni kodin ja puolisoni kodin — Hän otti puolisoni ja isäni — Hän otti tyttären ja Hän otti pojan — sitten otti Hän terveyteni ja maallisen voimani. Ja vasta kun Hän oli ottanut minulta kaiken tämän, vasta silloin heräsin — vasta silloin ymmärsin, että olin kulkenut eksyksissä maailmassa aina kuoleman ja helvetin porteille saakka — ja niin tulin takaisin omieni luo ja löysin Jumalan jälleen. — — — Ja sitten sinä tahdot ylistää minua ikäänkuin jotakin erikoisen hyvää ja kunnollista ihmistä.

— Kerro enemmän, Diken — tahdon kuulla kaiken — sinun sanoistasi lähtee voimaa ja rauhaa ja lepoa ja siunausta.

— Oi, rakas, pieni Marie-Louise — on sinun ansiotasi, että tänä iltana näen niin selvästi! Taivaan portit ovat jo puoliavoimina — on niin totta se, mitä oli äidinisän päiväkirjaan kirjoitettuna — ja mitä lähemmäs Jumala minua lähestyy, sitä kirkkaammaksi ja viisaammaksi ja vanhemmaksi minä tulen.

Tiedätkö, kun ajattelen itseäni siinä veneessä — niin selvästi en ole koskaan nähnyt elämää, nähnyt itseäni — en aikaisemmin enkä myöhemmin. Siinä oli pieni vene ja siinä rannaton, ääretön valtameri, jonka yllä polttavankirkas tuliaurinko hitaasti vaelsi äärettömällä taivaalla — ja tällä pienellä puupalasella keskellä tätä meren ja taivaan loputtomuutta Eurydike Berg alastomana Jumalan silmäin edessä. Tiedätkö, oli vuorokausia, jolloin täydellisesti tunsin, kuinka Jumala katsoi minuun — voin vieläkin tuntea sen heikkona aavistuksena. Oli kuin olisin ollut neulaan pistetty hyönteinen tutkijan suurennuslasin alla — niin piti Hän minua silmäinsä alla — kuin olisi Hän ollut leikkuupöydän ääressä oleva lääkäri, joka kumartuneena sairaan yli ajattelee vain: leikkaanko vielä syvemmältä — vielä yksi leikkaus — vai onko jo kylliksi?

Niin istuin yötä päivää Laupiaan silmäin alla — ja käsi Hänen kädessään astuin alas pohjattomiin syvyyksiin — astuin kuoleman valtakuntaan — ja palasin — puhdistuakseni ja jalostuakseni — vieläkin arvottomaksi löyttynä.

Oli kuin olisi Eurydike Berg hiljaa sammunut — kuin olisi hänen sielunsa liekki kutistunut — kuin olisi hänen sielunsa vetäytynyt kokoon kuin väsynyt ja auringonpaahtama kukkanen yönviileyden tullessa, ja ääni, joka puhui, sai äkkiä väsyneen keskustelusävyn:

— Kyllä on ihmeellistä, kun ajattelee, että minä, joka tässä istun, olen ajelehtinut seitsemäntoista päivää Intian valtamerellä perämiehen, kolmen malajilaisen ja neekerikeittiöpojan seurassa. — Niin, niin — voit käsittää, että sellaisessa syntyy omituisia tilanteita ja mutkallisia kysymyksiä, jotka täytyy ratkaista. — Oi, niin, on ihmeellistä miten luonnollisen häveliääksi, luonnollisen yksinkertaiseksi ja luonnollisen arvokkaaksi ihminen voi tulla — oi, niin, voi olla yksinäisenä ladynä veneessä haaksirikkoutuneitten merimiesten kanssa, mutta pikku Emman kainous Christina Nilsson -onnettomuudessa, se täytyy panna pois — se on oikeata paholaisen kainouden ivailua — katsos, ei ole olemassa ainuttakaan hyvettä, jota ei paholainen koettaisi matkia — ja siitä tulee vain pilakuvia. — —

Älä sano mitään pahaa Emmasta nyt — sehän on minun syyni, että hän tuli tänne — koeta sietää häntä minun tähteni — Clara Almgren saa luonnollisesti huonekalut ja kaikki — kaikki. — Eurydike — eikö hän voisi saada asua täällä poikineen — kun minä nyt menen pois.

— Hän on saava asua täällä, Marie-Louise — hän ja poika — ole varma siitä, että minä ja Rosalie huolehdimme siitä kaikesta.

— Lupaatko sinä sen todella?

— Sen lupaan sinulle, Marie-Louise, että me pidämme huolen heistä!

Oli kuin olisi tuli hänen sisimmässään äkkiä leimahtanut uudella voimalla ja väkevyydellä. Eurydike pani kätensä ristiin polville, ja laajenneina ja kirkkaina koettivat hänen silmänsä jälleen ikäänkuin kannattaa ja nostaa kuolevaa ystävää, niin täynnä voimaa, täynnä viisautta, täynnä armahtavaista laupeutta:

— Katsos, Marie-Louise — olen kaiken tiennyt, kaiken aavistanut — olen tuntenut, että tämä kaikki on tapahtuva — että sen täytyisi tapahtua. — Jumala vaatii meiltä uhria — ja mitä me olemme uhranneet näinä vuosina? Emme mitään — emme kerrassaan mitään. Minä en ainakaan tiedä mitään. Nyt särkee Hän piirimme koetellakseen meitä jälleen ja karkoittaakseen meidät jälleen rannattomalle merelle — jälleen ovat myrskyt vinkuvat ja aurinko pistävä kuumuudellaan, ja suuri hätä on meillä oleva, mutta myös suuri rauha ja ilo hengessä.

Ihminen on niin heikko, niin pelkurimainen ja unhoittavainen! Hän huutaa häpeämättömässä sielussaan: Herra, ei täten, Herra, ei juuri nyt! Herra, minähän olen jo kärsinyt niin paljon.

Oi, Marie-Louise — minä, joka olen levännyt Hänen sylissään ja jota Hänen käsivartensa ovat kantaneet — minä, joka olen tuntenut Hänen sydämensä sanomattoman, pohjattoman rakkauden — kuinka pelottoman ja lujan minun tulisikaan olla. Ja minä pelkään kaikkea — minä pelkään toimeentuloani ja minä pelkään terveyttäni. Minä pelkään kaikkea — minä pelkään miestä, jolla on häijyt silmät, ja hevosta, joka nousee takajaloilleen kadulla. Minä parun ja huudan sydämeni lamauttavassa kauhussa: Anna minun olla onnellinen vielä, Herra, vain hetkinen vielä!

Ruumiini on särjetty ruoko, sydämeni on tuskan asumus, mutta henki minussa voi aina ja sen tulee aina huutaa yli tuskien ja hälinän: Tapahtukoon Sinun tahtosi, ei minun!

Oi, minä, joka olen tuntenut ja maistanut Hänen rakkautensa sanomattomia, ihmeellisiä salaisuuksia — kaikkea sielun salattua iloa, joista Hän on kieltänyt meitä puhumasta ja ilmaisemasta kenellekään — minä olen pelkuri, minä olen heikko — minä säikyn ihmisiä. Olen vaha maailman käsissä: jokainen käsi voi muovailla minua! Olen hauras korsi: jokainen tuuli taivuttaa minua. Mutta henkeni on iäisesti sidottu Hänen rakkautensa kallioon — olen Hänen nöyrä orjattarensa, ja Hänen suloisia kahleitansa en ole milloinkaan murtava — en ole milloinkaan kykenevä murtamaan.

Kaukaa etäisyyksistä ja tuntemattomista avaruuksista kuului äkkiä
Marie-Louise Almgrenin kirkas ja heleä ääni:

— Näetkö — kynttilä on palamaissaan loppuun — rukoile kanssani — kynttilä palaa loppuun!

Mutta Eurydiken oli tuulenviima jo nostanut pois avaruuksista ja syvyyksistä ja hän makasi polvillaan vuoteen vieressä:

— Oi, Herra Jeesus, jää Sinä luoksemme ja sydämeemme ja opeta meitä ajattelemaan, että elämämme ilta on joutumassa. Ole sinä kanssamme tiellä ja johdata meitä kotiin Sinun luoksesi.

Oi, Herra, Sinä kaikkein pyhin valo. Anna mieleni asua Sinun esikartanoissasi, että se riemuitsisi siitä loisteesta, joka Sinusta virtailee. Anna sen iankaikkisesti pysyä Sinussa, ja johda ja vie se pyhien enkelien yhteyteen.

Lupaukseesi vajoan, rakkauteesi sulaudun, veressäsi pelastun.

Herra — valo valossa — valo valosta — minä olen Sinun — iäisyydestä iäisyyteen — Sinun!

— Lue Raamatusta — Raamatusta.

— »Ole uskollinen kuolemaan asti, niin minä annan sinulle elämän kruunun.

Älä pelkää, sillä minä olen sinut lunastanut, minä olen sinut nimeltäsi kutsunut, sinä olet minun. Jos sinä vesissä kuljet, niin minä olen sinun kanssasi, ja jos virtain kautta, niin eivät ne sinua hukuta; jos käyt tulen läpi, niin et sinä pala, eikä liekki sinua sytytä.

Minä olen ylösnousemus ja elämä; joka uskoo minuun, hän elää, vaikka olisi kuollut, ja jokainen, joka elää ja uskoo minuun, hän ei kuole iankaikkisesti.»

Marie-Louise oli äkkiä noussut silmät kiinnitettyinä ristiinnaulitun kuvaan, ja huoneen läpi, avaruuksien läpi, Iäisen sydämelle asti tunkeutui hänen riemuitsevan uskonvarma äänensä:

— Herra! En päästä Sinua, jollet siunaa minua!

INHIMILLISTÄ, LIIAN INHIMILLISTÄ.

Sen huoneen viereisessä huoneessa, joka oli ollut oikeusneuvoksettaren makuuhuone, ja jossa Marie-Louise Almgrenin katoavainen tomumaja vielä lepäsi, hautausta odottaen — ja ylösnousemusta ja tuomiota odottaen — istui nyt kolme vanhaa naista kesäillan hiljaisuudessa.

Rosalie Pistolschiöld oli vanhalla paikallaan oikeusneuvoksen isossa nojatuolissa, pieneen kulmasohvaan painautuneena, pyöreän pöydän ääressä pöyhkeili suorana ja mustapukuisena pieni Emma Wigelstjerna, sillä välin kuin Eurydike Berg oli hiipinyt lepotuoliin, ja hänen raskaat, mustat silmänsä kuvastivat kesätaivasta, joka loisti sinisenä ja heleänä Nelosen valtavan pihan yläpuolella, jossa juustot ja sillitynnyrit tuoksuivat rankaisematta ja häiriintymättä, ja josta kaikui katunaisten äänekäs, julkea nauru, katunaisten, jotka ajankulukseen liehittelivät tai antoivat ajuri Olssonin liehitellä itseään alhaalla tallinkäytävässä.

Näissä huoneissa ei Marie-Louise Almgren enää milloinkaan oleskele eikä kulje — näitten huonekalujen parissa, jotka ovat läpi elämän häntä seuranneet, ei hänen suora, siro olentonsa enää milloinkaan liikuskele — ei enää milloinkaan. Ne seisoivat nyt surevina, tyhjinä ja avuttomina, kuin vanhat uskotut palvelijat valmiina vanhuudessaan ja turvattomuudessaan häädettäviksi ulkona pauhaavan, myrskyävän elämänmeren tuuliin ja aaltoihin.

Huomenna pitäisi olla hautajaiset — maallinen todistus, virallinen vahvistus siitä, että niitten omistajatar on vaeltanut siihen maailmaan, jonne ihmisen täytyy mennä ilman muuta omaisuutta kuin omat tekonsa: täytetyt velvollisuudet — harha-askelet, rikokset ja ansiot.

Niinollen oli Marie-Louise Almgren poissa — poissa Nelosen lintuhäkistä — ja kuten hätääntyneet, pienet häkkilinnut istuivat nämä kolme vanhusta kokoonkyyristyneinä ja värjöttävinä, laulamatta ja äänettöminä — liikkumattomina — käsittämättömään vajonneina, vieläkin kiehdottuina ja lamautettuina sen vallan taikapiirissä, jonka herruudesta ihmislasten yli musta arkku viereisessä huoneessa oli raskaimpana, katkerimpana ja kouraantuntuvimpana todistuskappaleena.

Pohjattomassa armossaan ja laupeudessaan on Meidän Taivaallinen Isämme määrännyt niin viisaasti, että vain rikkaat tai sangen vahvat voivat jakamattomasti ja häiriintymättä omistautua rakastetun olennon poismenon aiheuttamalle surulle.

Kuolema ei muodostu miksikään tuskan mysteerioksi, ei miksikään hengellisen tutkistelun levoksi: useimmille ihmislapsille se on käytännöllistä huolehtimista ja taloudellisia huolia, jotka viivyttelemättä karkoittavat sielun kuolinhuoneen pyhätöstä hätyyttääkseen sen edelleen heti maailman turhille teille — sen turuille ja toreille — puoteihin ja virastoihin.

Kuolema antaa vain uusia tehtäviä: syvä ote kuluneeseen kukkaroparkaan, säästettyjen pennien viimeiset rippeet, jotka haihtuvat olemattomiin, tai viimeiset muistot menneestä hyvinvoinnista ja menneestä rakkaudesta, jotka päätyvät panttilainastoon tai antiikkikauppiaalle — ellei ole turvauduttava kerjuumatkaan parempiosaisten omaisten ja ystävien luo.

Ja kun hautaus on ohi ja multa peittää arkun, ja laskut on maksettu ja kaavakkeet täytetty, silloin on useimmin jäljellä vain suuri väsymys ja huojennus siitä, että jotakin erikoisen vaivalloista on tullut tehdyksi. Ja kiihkeä tuska on kuihtunut paljon ennemmin kuin seppeleitten kukat haudalla.

Se syntyi katoavaisuudesta — se kuoli katoavaisuudessa.

Nelosen lintuhäkissä oli kaksi, jotka olivat saaneet kantaa ulkonaisen todellisuuden ja maailmanelämän raskaat velvoitukset näinä päivinä: Rosalie Pistolschiöld ja Emma Wigelstjerna.

Edellisen lujaa sydäntä ei ajallisuuden vaivannäkö ollut hetkeksikään pystynyt hämmentämään, turmelemaan tai huumaamaan. Hänen uskollisessa sankarisydämessään puhkesi tuskan jaloon ruusupuuhun päivin ja öin uusia vesoja ja uusia lehtiä, uusia nuppuja ja uusia kukkia. Hetkeksikään hän ei unohtanut, että vuosikymmenien aikainen, niin, koko hänen elämänsä ainoa ystävä ja luotettu oli poissa, ainaiseksi poissa. Ei koskaan enää hän saisi kuulla Marie-Louise Almgrenin kirkasta, viisasta ääntä — ei koskaan, koskaan kohdata loistavien, akvamariininsinisien silmien puhdistavan, kohottavan lempeätä katsetta, eivät he kaksi saisi enää koskaan uskoa toisilleen ajatuksiaan ja tunteitaan — he kaksi, jotka niin hyvin ymmärsivät toisiaan — he, jotka suopea ja armelias kohtalo armoitetulla hetkellä oli johtanut yhteen molemminpuoliseksi lohdutukseksi, molemminpuoliseksi tueksi läpi vuosikymmenien.

Pistoolin uljas, luja soturinsydän oli rakastanut Marie-Louise Almgrenia. Koko olemuksellaan hän oli omaksunut tämän ainoan ystävänsä, tämän ainoan luotettunsa. Hän oli lahjoittanut hänelle uhittelevan sydämensä kaikki salaiset rikkaudet. Karkean, tuiman pinnan alle kätki Rosalie Pistolschiöld rajattoman hellyyden, verevän, alkuperäisen ihmisluonnon kyvyn rakastaa ja omaksua ja kasvaa kiinni toiseen olentoon — ja ketään toista maallista olentoa kohtaan ei hän ollutkaan sellaisia tunteita tuntenut ennen, ei milloinkaan uhrannut ropoakaan ylpeän, urhokkaan sydämensä rikkaudesta. Ja ehkäpä hän oli niin itsetiedottomasti antanut, että hän nyt vasta käsitti, kuinka hän oli Marie-Louisea rakastanut.

Pistooli kärsi ja tuskitteli, ja hänen sydäntään särki, ja se oli raskas ja katkera kuin koiruoho, ja tuska repi ja raastoi hänen vahvan, alkuperäisen, rajun luontonsa jokaista hermoa ja säiettä.

Hänen toinen minänsä oli temmattu hänestä — jäsen oli reväisty elävänä hänen ruumiistaan, ja sielullisen leikkauksen koko karkean tuskan kestäessä kärsi koko hänen olentonsa ensi kertaa rajattomasti, hurjasti.

Sola et vidua — leski, yksinäinen ja hyljätty hän oli. Poismenneessä ystävässä hän oli kadottanut kaiken maallisen rakkaan, ja hänen tuskassaan kärsi ja suri nyt koko hänen inhimillisen olemuksensa keskitetty, kärsimyksen, uskollisesti muistavan, alati uudesti synnyttävän surun ja kaipauksen kyky ja voima.

Mitä nainen saa ja voi kärsiä puolison ja lapsen kuolinvuoteella, koko sen jättiläismäisen tunteitten sarjan koki hän kaikessa sen alkuperäisessä rajuudessa ensi kertaa Marie-Louisen ruumiin ääressä.

Ja niin syvästi inhimillinen oli tämä tuska, niin syvästi inhimillinen oli Rosalie Pistolschiöld, että tämänkin rajattoman surun täytyi synnyttää katkeruutta, kiukkua, vihaa toista maallista olentoa kohtaan, jota hänen sydämensä syytti, ylenkatsoi, halveksi ja moitti siksi, että se ei ollut yhtä uskollinen surussa, yhtä syvä kärsimyksessä, yhtä palava kaipauksessa kuin hän.

Tämä toinen olento oli Eurydike Berg. Miksi ei Eurydike ollut kutsunut
Rosalieta kuolevan ystävän rinnalle?

Se oli mustasukkaisuuden tuskaa siitä, että joku toinen ei ollut päästänyt häntä rakastetun luo. Se oli kaksiteräistä mustasukkaisuutta: Eikö Marie-Louise todellakaan ollut kaivannut häntä? Minkätähden — millä oikeudella Eurydike Berg oli tunkeutunut heidän kahden väliin — puun ja kuoren väliin? Miksi Marie-Louise ei ollut saanut vetää viimeistä henkäystään hänen sylissään?

Minkätähden oli häneltä sekin lohdutus riistetty?

Mutta vieläkin syvemmälle, vieläkin ongelmallisemmalle sielullisen elämän alalle olivat hänen vihamieliset tunteensa Eurydikeä kohtaan vieneet hänet näinä vuorokausina.

Eurydikehän ei surrut Marie-Louisea.

Hän ei surrut kuollutta — hän ei kärsinyt, ei tuskitellut eikä itkenyt sydämessään kaikkia kaipauksen ja tyhjyyden jäytäviä tuskia, ei tyhjentänyt pohjasakkaa myöten tätä katkeruuden myrkytetyintä juomaa: Marie-Louise on kuollut.

Sillä Rosalie Pistolschiöld ei ymmärtänyt Herran nöyrää palvelijatarta, ei ymmärtänyt sitä olentoa, jonka kanssa hän kohta kaksi vuosikymmentä oli jakanut hyvän ja pahan. Ja määrätyltä näkökannalta katsoen oli hän oikeassa tässä sydämensä rajussa, myrskyisessä syytöksessään:

Sinähän et sure!

Ei, Eurydike ei surrut maallisessa mielessä. Ja miksi pitäisi Eurydike Bergin surra kyynelin ja valituksin ja turhin tuskin ja hillittömän katkerana?

Hänellähän oli maailmassa olemassa vain kaksi käsitettä: »Jumala» ja »kuolematon sieluni», josta hänen oli vastattava Hänen edessään.

Tällä pehmeällä, taipuisalla vahalla, joka valitti, että jokainen tahto ulkomaailmassa saattoi painaa leimansa siihen, tällä sielulla oli myös vahan salaperäinen uskottomuus ja kyky heti haihduttaa pois jokainen vaikutus, jokainen jälki, jonka vieras käsi oli siihen pannut.

Mutta tämä uskottomuus ei myös koskaan ollut sitä kehnon ihmiseläimen itsekästä ja julmaa tietoisuutta, että vain sen omalla kärsimyksellä oli jotakin todellista merkitystä. Se ei ollut itsekkään maailmanihmisen Jumalan tuomitsemaa ja erikoisen vihaamaa, tyhjää erämaan kuivuutta: perkeleellistä kykenemättömyyttä ottamaan osaa toisen olennon tuskaan — kivisydämisen tarkoituksetonta ja epäinhimillistä kovuutta.

Ei, se oli todella Jumalalle antautuneen ihmissielun täydellistä alistuvaisuutta Taivaallisen Isän tahtoon, jonka Eurydike Berg oli voittanut kärsimyksissä ja tuskissa, jotka olivat olleet ainakin yhtä katkerat kuin ne, jotka nyt ensi kertaa lävistivät ja polttivat Rosalie Pistolschiöldin olemuksen jokaisessa säikeessä.

Mitä merkitsi enää kuolema maallisena suruna Ramsjöbergin tyttärelle, Ehrencreutzien jälkeläiselle, hänelle, joka oli nähnyt puolison ja lapset hukkuvan silmäinsä alla, ja jonka vieraat kädet olivat pelastaneet ja nostaneet veneeseen kuin kuolleen ja elottoman esineen — hän joka oli tuijottanut näkymaailman arvoitusten pohjalle ja niiden kautta, ja sormillaan koskettanut kuoleman portteja ja lyönyt otsansa verille sen järkkymättömiin kuparisalpoihin.

Kuinka voisi Eurydike Berg surra kuolemaa tai kuollutta — hän, joka hengessä oli jo kuollut katoavaiselle varjojen maailmalle ja jota suuren, toiselta puolen tulevan aamuruskon valo kokonaan valaisi.

Hurskaan ja hyvän sairaanhoitajattaren lailla hän oli istunut ystävättärensä kuolinvuoteen ääressä, armahtavaisena ja hellänä ja täynnä lohdutusta.

Hänhän oli yksinkertaisesti ollut pieni taivaallinen kätilö, valvoessaan siinä yöllä taistellen ja synnytystuskiin osaaottaen: olihan kysymyksessä ihmissielun päästäminen raihnaan maallisen ruumiin kohdusta ja sen laskeminen pelastettuna ja vapaana odottavien enkelien käsiin.

Ja hänhän oli täyttänyt tämän Herralta saamansa tehtävän, ja hänhän tiesi, että Marie-Louise Almgrenin synnit olivat anteeksisaadut ja hänen sielunsa pesty Vapahtajan Veressä ja että se nyt kiiti enkeliparvien ja valomaailmojen läpi Iäisen yhteyteen.

Marie-Louise Almgren oli autuaitten joukossa — Marie-Louise Almgren oli onnellisesti saanut jättää maallisen varjoelämän arvottoman ja raihnaan tomumajan.

Eikö olisi ollut tarkoituksetonta, rajatonta mielettömyyttä antaa omien, pienten, maisten harrastustensa ja kaipauksen ja tyhjyyden ja katkeruuden tunteittensa vaimentaa Jeesuksen Kristuksen ääntä, vapahduksen evankeliumia, autuuden sanomaa:

»Minä elän, ja te saatte myös elää.»

Mikä järjetön hullu olisikaan se olento, joka surisi repaleisen ja särjetyn kotelon jätteitä, perhosen noustua valkoisena ja loistavana pilviä kohti.

Kuolema, missä on otasi ja sinä, kuoleman valtakunta, missä on voittosi!

Pistooli käänsi katseensa huonosti salatulla ja voimakkaalla vastenmielisyydellä Eurydikestä kiinnittääkseen raskaan, tumman katseensa mieltymystä ja anteeksipyyntöä ilmaisten pieneen, totiseen ja hyvin huolestuneen näköiseen Emma Wigelstjernaan.

Kuinka toisenlaisena hän olikaan näyttäytynyt — kuinka väärin olikaan
Rosalie arvostellut häntä näinä vuosina!

Hän oli todella surrut serkkuaan.

Niin, tietysti oli pieni nainen omalla tavallaan surrut Marie-Louisen äkillistä poismenoa — omalla tavallaan ja kykynsä mukaan — mutta sellaisista syistä, joita Rosalie Pistolschiöld ei koskaan voinut aavistaa eikä ymmärtää. Emma Wigelstjerna pelkäsi kuolemaa kuin pelkurimainen ja tietämätön ihminen, kuin villi ja lapsi. Koko hänen pienessä kuivassa olennossaan ei ollut ainuttakaan atoomia, joka ei tahtonut elää — mistä hinnasta tahansa ja kaikilla tavoilla — ja hänen läheisyyteensä oli nyt jälleen Kuolema, salaperäinen, kutsumaton, häikäilemätön vieras iskenyt. Kuolema oli jotakin inhoittavaa ja häpeämätöntä, mahti, josta pikku Emmalla ei ollut vähäisintäkään henkistä käsitystä — kuolema oli kuin murhamies tai varas, järkiperäisen ja sivistyneen yhteiskunnan verivihollinen, jota vastaan lääkärit ja poliisit käyvät lakkaamatonta kamppailua suojellakseen kunnollisia ja kunniallisia, rauhallisia kansalaisia.

Ja mikäli hän pelkäsi kuolemaa, sikäli hän suri oikeusneuvoksettaren poismenoa. Marie-Louisen kuolemahan oli yksinkertaisesti peitelty uhkaus kunniallisen ja kunnollisen pikku Emma Wigelstjernan porvarillista ja erittäin vankkaa olemassaoloa kohtaan — kuolema oli kamala ja julkea jätkä, joka aivan odottamatta tyrkkää sinut alas katukäytävältä nenällesi katuojaan, kesken kaiken, kulkiessasi siivosti ja kiltisti kauniissa päivänpaisteessa.

Niin; pikku Emman oli yksinkertaisesti mahdoton sanoin selittää tai kuvailla itselleen sitä kuulumatonta inhoa ja voimakasta kuolemankauhua, joka täytti koko hänen olemuksensa.

Mutta samalla kuin hänen oikea kätensä nyt tottuneesti ja ikäänkuin hajamielisesti siveli pari kertaa suurta ja hyvinhoidettua nenää, pisti vasen käsi ketterästi pari piparmynttipastillia ohuiden, suippojen huulien taakse. Pikku Emma söi näinä päivinä Extra strongia kuin hevonen kauroja, niin että pikku naisen vatsassa nipisteli ja naukui sangen levottomuutta herättävällä ja kiusallisella tavalla — söi ja kärsi jo siitä asti kuin hän heräsi aamulla nukahtamiseen saakka illalla piparmynttipastilli kielellään. Extra strongin pitäisi olla jotakin aivan erikoista bakteerien tappamisessa, oli kauppa-apulainen vakuuttanut Lännen sekatavarakaupassa kulmauksessa. Ja silloinhan — — —.

Mutta kaiken tämän hädän ja vastenmielisyyden, kauhun ja pelästyksen ilmaisi hyvinkasvatettu ja moitteeton pikku Emma Wigelstjerna hiljaisin kyynelin, haikein ilmein ja syvin huokauksin hänen huultensa kuiskiessa: rakas pieni, rakastettu Marie-Louise — oi, että Marie-Louisen piti meidät jättää — Herra antoi ja Herra otti — niin, Jumalan tiet eivät ole meidän teitämme. — Pieniä, kaihoisia huudahduksia ja mietekatkelmia, jotka eivät koskaan edes sisältäneet vihattua sanaa kuolema. Ja yhä uudelleen ja uudelleen saattoi hän sanoa kaikkein murtuneimman tuskallisin ilmein: Ajatteles, että Marie-Louise todella on jättänyt meidät — pieni, tukahdutettu, surunpainama, uikuttava ääni, joka hänen sisimmässään kuului mielipuoleksi pelästyneen lapsen raikuvan hurjana huutona: entäs jos minunkin täytyy kuolla — entäs jos minä ehkä kuolen — apua, apua!

Yhtä sokea kuin viisas, yhtä julma kuin armelias »luonto» oli vastapainoksi tälle hurjalle pelolle ja nimettömälle kauhulle antanut uskolliselle tyttärelleen vastalahjana kaksi suurta lohdun- ja ilonaihetta, joita ilman pikku Emman pelko ja hätä olisivat vieneet hänet mielipuolisuuden partaille.

Hän se oli pääasiallisesti saanut huolehtia kuolemantapauksen käytännöllisistä ja yhteiskunnallisista seurauksista. Pikku Emma sai sanattoman Rosalien seuraamana vaeltaa puodeissa tilaamassa arkun ja seppelet ja kaikki kuoleman ja surun ulkonaiset merkit ja koristeet — puuha, joka salaisesti antoi hänelle tuhansia ilonaiheita ja ajanvietemahdollisuuksia sen valtavan voimantunteen lisäksi, joka täytti hänet sillä tietoisuudella, että hänpä se maksoi etukäteen kaikki nämä menot — etuanteina, jotka kaikki olivat salaisia kiinnityksiä Marie-Louisen huonekaluihin — käsipantteina siitä, että hän oli ottava haltuunsa oikeusneuvoksettaren huoneet — hän, eikä tuo tyhmä, näivettynyt rouva Almgren, saisi Marie-Louisen kauneimmat ja kalleimmat huonekalut.

Ja täydennykseksi ja seuraksi tälle ilolle saattoi pikku Emma mielikuvituksessaan hiljaa ja itsekseen haaveilla siitä, kuinka hän tulee siellä järjestelemään — luonnollisesti sitten kun on perusteellisesti pesty ja tuuletettu, niin että kaikki nuo hirveät, iljettävät basillit ovat kuolleet, oikein perusteellisesti kuolleet — yleispuhdistus ja suursiivous, jonka luonnollisesti Marie-Louisen kuolinpesä on saava maksaa.

Runsas piparmynttiravinto — tai joku helvetin piruista olisi tietävä ehkä sanonut — nipisti samassa niin kovasti pikku Emma Wigelstjernan sisuksissa, että hänen kasvonsa miltei vääntyivät tuskasta ja hyvän, jalon ja hämäräsilmäisen Rosalien täytyi sanoa hänelle jotakin lohdutukseksi — sanoja, jotka samalla olivat pelkkää palavaa moitetta sydämetöntä ja unhoittavaista Eurydike Bergiä kohtaan.

— Minäkin kärsin, pikku Emma — tiedän, kuinka vaikeata on, kun on todella rakastanut jotakin ihmistä.

Ja pikku Emma osasi vilpittömästi ja rehellisesti voihkaista vastauksen, joka oli todellisen tuskan läpitunkema:

— Oi, kuinka onkaan vaikeata, Rosalie — oi, Rosalie, se on kauheata — toisinaan en tiedä mihin joudunkaan.

Eurydike Berg oli äkkiä luonut suuren, syvän kaukokatseensa toisiin, kaukainen ja outo tuska sai hänen huulilleen äkkiä väreilemään raskasmielisen, tuskantäyteisen hymyn kuin surullisen enkelin, ja siitä maailmasta, josta heidän äänensä olivat hänet havahduttaneet, vastasi hän omien ajatustensa kysymyksiin:

— Niin, tiedätkö, Rosalie, sen pitäisi olla kristityn ihmisen suurin suru ja suurin ilo — ainakin minä niin luulen — nyt. Jospa olisi saanut elää täällä maan päällä Jeesuksen persoonallisessa läheisyydessä — jospa olisi saanut olla Maria Magdaleena — ja hän lankesi itkien polvilleen Hänen jalkainsa juureen, ja hän kasteli niitä kyynelillään ja pyyhki ne päänsä hiuksilla, ja hän suuteli Hänen jalkojaan ja voiteli niitä hajuvoiteella! — Kun ajattelee kaikkia turhanpäiväisiä kyyneliä, joita on itkenyt, jospa olisi saanut käyttää niitä täten — jospa olisi saanut koskettaa Hänen kalliita, rakkaita jäseniään — oi, olisin niin mielelläni kantanut kaikki Maria Magdaleenan surut ja synnit ja kaiken hänen häpeänsä sen autuuden takia — ja kukapa ei olisi tahtonut kantaa niitä ilolla sellaisen palkkion takia — onko olemassa kristittyä joka ei sitä tahtoisi?

Mutta sydämensä pohjasta sanoi pikku Emma nyt äänellä, jolle vatsannipistys oli antanut palavan vakuutuksen paatoksen:

— Hyi, sinua, Diken, sinä olet hirveä! Kuinka voit noin sanoa — Maria
Magdaleena!

— Kaikki hänen surunsa ja kaiken hänen häpeänsä — oi, niin kevyesti, niin kevyesti sen hetken autuuden rinnalla — niin, minä en milloinkaan uskaltaisi uneksia olevani Maria ja saavani istua Hänen jalkainsa juuressa kuulemassa Hänen sanojaan — kuinka uskaltaisi syntinen ihminen uneksia sellaista. Tiedättekö, Mauritius-saaren katolilainen pappi sanoi muuten jotakin, mikä mielestäni oli niin totta ja niin lohdullista — hän arveli, että Jeesus rakasti Mariaa enemmän kuin Marttaa vain siksi, että Maria oli heikompi ja tarvitsi Häntä enemmän — sentähden, että Hän oli tullut maailmaan parantamaan sairaita ja tukemaan heikkoja — mutta että Martta oli hänelle hengellisesti arvokkaampi, siksi että hän osasi rakastaa ja palvella Häntä, kantaessaan päivätyönsä painoa ja vaivoja — Martta oli hengellisesti vahva ja valittu — niin sanoi ainakin père Mathieu — Marian ollessa pieni, heikko ihmislapsi-parka kuten me muutkin — suitseva kynttilänsydän ja särjetty ruoko — — —.

Eurydiken äänessä oli jotakin raskasta ja kaukaista, joka hillitsi sanat Rosalien huulilla, jotakin, joka pani hänen vihansa väistymään, jotakin joka lamautti ja karkoitti pois kaikki ne moitteen ja katkeruuden sanat, jotka olivat hyökkäykseen valmiina hänen haavoitetussa ja kärsivässä sydämessään. Ja hänen täytyi sanoa mitä hän ei aikonut sanoa, äänellä, jolla ei olisi tahtonut, ja jonka lempeätä sointia hän vihasi:

— Diken rakas — jos ajattelemme Marie-Louisea — jos todella häntä ajattelemme — etkö luule, että hän oli sekä Martta että Maria — että Herramme täytyi häntä rakastaa — — — joskin — vaikka en luulekaan, että hän — niin, senhän sinä tiedät paremmin kuin minä — sinä, joka —.

Ääni petti ja hän käänsi katseensa pois.

— Rakas — oi, kuinka voitkaan olla varma — kuinka kaikki saammekaan olla varmat siitä, että Marie-Louise on omiensa luona Herrassa — niitten parissa, jotka saavat nähdä Hänen kasvonsa ja kantaa Hänen nimeään otsallaan — »eikä yötä ole enää oleva, eivätkä he tarvitse kynttilän valoa eikä auringon valoa, sillä Herra Jumala on valaiseva heitä, ja he hallitsevat iankaikkisuuksien iankaikkisuuksissa» — oi, kuinka siunattu ja ihana onkaan kuolema, Rosalie — oi, kuinka vahvaksi ja onnelliseksi tuleekaan sellaisen kuolinvuoteen ääressä kuin Marie-Louisen — jossa saa tietää, jossa todellakin saa tietää, että kaikki kauniit ja ihanat sanat ovat yhtä monta kaunista ja ihanaa totuutta — kun saa nähdä, että unelma on todellisuutta — että se mitä on toivonut ei ole kangastusta, vaan elävää elämää — me nimitämme sitä illaksi ja se onkin aamusarastuksen ensi säteilyä. — — Herra, kun epäilen, Herra, kun tulen heikoksi, anna minun vain muistaa kirkkauden heijastusta Marie-Louisen silmissä — anna minun muistaa tuulahdusta enkelten siivistä, heidän vilvoittaessaan hänen otsaansa.

Kyynelvirta vieri Rosalie Pistolschiöldin poskea pitkin — auvoisa, armahtava itku, johon kaikki hänen katkeruutensa suli ja katosi — nyyhkytyksetön itku — suvisen sateen kaltainen itku — uudensyntymisen pesu — anteeksiannon ja uudistumisen pesu hänen kiusatulle, surunsairaalle sydämelleen. Ja hän pystyi vain sammaltamaan jotakin, jonka piti olla anteeksiannon rukous ja sovituksen kädenojennus, mutta josta tuli vain puoleksi tukahdutettu kuiskaus:

— Diken — oi, Diken.

— Tiedätkö, kuinka hyvä hän oli — tiedätkö, mitä hän viimeisimmäksi muisti — josta hän uudelleen ja uudelleen muistutti minua — niin, Rosalie — kaikessa autuudessaan ja ilossaan, Herran läheisyyden tunnossa ajatteli hän vielä meitä muita: muista, että Clara Almgrenin pitää saada minun huonekaluni — muista, että annatte Clara Almgrenin ottaa haltuunsa minun huoneeni — että otatte hänet vastaan kuin sisaren minun tähteni — että autatte pientä isätöntä poikaa — että pidätte heidät luonanne — aina — ja autatte heitä — hän on suvun viimeinen — ehkäpä hän saa tulla Jumalan palvelijaksi kuten isoisänsä — ehkäpä hän saa tulla oikeamieliseksi välittäjäksi kuten setänsä —.

— Oi, kuinka hän saakaan olla varma siitä, että hänen tahtonsa täytetään — oi, Diken, kuinka tuleekaan olemaan hauskaa saada ottaa heidät vastaan.

Pikku Emma Wigelstjerna oli noussut puoliksi ja jälleen istuutunut. Hän oli käynyt suoraksi kuin hiilihanko, ja hänen suunsa oli rajattomassa tarmossa yhteenpuristettuna kuin bulldoggin puraisu saaliinsa kimpussa. Hänen lumikonsilmänsä leimahtelivat viheriäisinä ja pahansuopina, ja hänen äänensä leikkasi terävänä kuin partaveitsi surun painostaman huoneen hiljaisuutta:

— Anna anteeksi, kiltti Rosalie — mutta minullakin on ehkä sananen sanottavana — omasta mitättömästä puolestani — tässä asiassa. Onhan se sangen kaunista, mitä Diken sanoi — kuten kaikki mitä Diken sanoo, on aina hyvin kaunista — mutta en sentään usko, että Dikenillä olisi niin hirveän paljon ymmärrystä — niin eihän ole varmaa, että hän on ymmärtänyt Marie-Louisea. Ja joskin Marie-Louise olisi niin sanonut, on se tietenkin ollut kuumeessa — hänhän oli niin sairas ja heikko — enkä todella voi uskoa, että hän tiesi mitä sanoi — on aivan kuin ei hän ollenkaan olisi muistanut minua.

Pistoolin ääni oli kirkas ja levollinen kuin taistelukäsky ja läpitunkeva kuin torventoitotus:

— Mitä Emma oikein tarkoittaa — en ymmärrä mihin sinä tahdot tulla?

— Mihinkö minä tahdon tulla? En tahdo tulla mihinkään — tahdon vain saada sanotuksi, etten milloinkaan tule sallimaan minun oikeuksiani loukattavan.

— Sinun oikeuksiasi?

— Niin, minun oikeuksiani, pikku Rosalie — saat antaa anteeksi, eihän luonnollisesti ole paikallaan väitellä tästä nyt ja täällä — tahdon vain huomauttaa, että pikku Diken on ollut niin — uskallan todella sanoa niin ajattelematon, että on ruvennut puhumaan rakkaan Marie-Louisemme jälkeenjättämästä omaisuudesta ennenkuin hänet on edes haudattu — mutta koska kysymys kerran on vireillä, täytyy minun saada sanotuksi, että minulla on ennen Clara Almgrenia oikeus sekä huonekaluihin että huoneeseen.

— Mutta sinähän kuulit, mitä Diken sanoi.

— Ei, kuulepas nyt, kiltti pikku Rosalie — saat suoda anteeksi, mutta tunnenpa melkein halua nauraa — luuletko sinä, että yksikään tuomari maailmassa välittäisi Dikenin todistuksesta ja puheista — myöntänet kai kaikessa tapauksessa itsekin, ettei Dikenin pikku pää ole mikään — anteeksi, että sen sanon — erikoisen tunnettu järjestään tai selvyydestään tai arvostelukyvystään.

Eurydike Berg hymyili hiljaista ja kaukaista hymyään, hänen herkän, tuntehikkaan suunsa nytkähdellessä itkusta ja tuskasta. Mutta hänen surunsa ei johtunut suinkaan pikku Emman sanoista. Hän kärsi siksi, että tuntui kuin muurahaiset olisivat polttaneet ja pistelleet koko hänen ruumistaan, siksi että koko huone täyttyi äkkiä kuin mustasta noesta, että kaikki esineet ja huonekalut menettivät hohteensa ja värinsä, että ilma, jota he hengittivät, oli kuin hienoa, tukahduttavaa hiekkaa. Pahat, kadotetut henget olivat äkkiä tunkeutuneet jostakin Nelosen pieneen, turvalliseen, hyvään, puhtaaseen maailmaan.

Nyt oli Paratiisi menetetty — ainaiseksi menetetty! Suuri synti oli tehty — pahat voimat olivat tulleet. Tämä oli onnettomuus, jota hän oli odottanut. Marie-Louisen kuolema ei ollut ollut se suuri suru, jota hän niin kauan oli aavistanut. Nyt se oli tullut.

Hän ei ymmärtänyt sanaakaan siitä, mitä Rosalie ja pikku Emma sanoivat toisilleen. Hänen korvissaan soi ja suhisi, hänen silmiään hämärsi. Hän käsitti vain, että heitä odottivat suurimmat koettelemukset, että jotakin oli ainaiseksi kuollut ja poissa poismenneen ystävän keralla.

Nyt Marie-Louise oli kuollut — nyt oli »Nelonen» mennyttä.

Hän ei jaksanut kauempaa kuunnella heidän ääniään ja heidän sanansahan merkitsivät niin vähän — hänhän tiesi tuon hetken lyövän nyt juuri — ja sen rinnallahan oli kaikki muu merkityksetöntä.

Mutta kulmasohvassa istui totta totisesti pikku Emma ja polki jalkaansa, kaikkein ihanimpien ja täysipainoisimpien kyynelten virratessa pitkin hänen kasvojaan, joissa tällöin oli todellakin pahanhengen kiukkuista ja julmaa päättäväisyyttä:

— Sanon sinulle, Rosalie — etten anna teidän varastaa itseltäni — tahdon saada oikeuteni.

— Sinun oikeutesi on se huone, jonka olet saanut Marie-Louisen rukousten tähden — jonka me — Diken ja minä — annoimme sinun saada Marie-Louisen hyvyyden tähden — rakkautemme tähden häneen. Voit olla vakuutettu siitä, pieni kultanuppuni, että minä kyllä tiesin, minkä hengen lapsi sinä olit — ja sen sanon sinulle, pikku Emma, että jos poljet jalkaasi, ei kukaan välitä siitä — mutta jos aiot sitä jatkaa, otan ja vien sinut ulos — sanon sinulle, että olen tottunut käsittelemään vauhkoja hevosia, äkäisiä koiria ja häijyjä lapsia — ettäs sen tiedät. Mene nyt huoneeseesi ja häpeä, ja muista, että Marie-Louisen huoneissa saavat Clara Almgren ja hänen poikansa asua.

— Silloin minä menen poliisin luo!

— Sen voit tehdä — ja kysy samalla heiltä, ovatko he ennen nähneet paholaisen isoäitiä — mutta varo katsomasta itseäsi kuvastimessa, pikku Emma — ainakaan omassasi — se voisi mennä rikki, näetkös — ja kuvastimet ovat kalliita korjata.

Eurydike oli jo jättänyt huoneen. Hänestä tuntui kuin hän olisi tukehtunut tässä pahuuden polttavassa, tomuisessa ilmassa, ja omassa huoneessaan lankesi hän hädissään vuoteen yläpuolella olevan ristiinnaulitun kuvan eteen yhdessä ainoassa tuskantäyteisessä huokauksessa:

Herra, armahda meitä! Herra, anna meille anteeksi!

Ja rukouksen ja tutkistelun kera väistyi myös kauhu ja pelästys hänen sielustaan vähitellen, ja hänen sydämessään kasvoi sisäinen varmuus siitä, että nyt oli suuren koettelemuksen hetki tullut — että nyt tahtoisi Kaikkivoipa koetella ja tutkia heidän sydämiään ja munaskuitaan — nyt oli suuri koetus edessä — suuri ratkaisu — Getsemanen vaatimus ja Golgatan kehoitushuuto: Ota ristisi ja seuraa minua! Nyt oli osattava uhrata kaikki, voittaakseen kaikki.

Uhrin hetki oli lyönyt. Herra kutsui omiansa jälleen taisteluun ja kärsimykseen. — Ja tuntikausia rukoili Eurydike Hänen vertavuotavan Poikansa kuvan edessä voimia ja kestävyyttä tekemään Hänen tahtonsa.

Mutta tänä iltana nukahti hän turvallisena ja levollisena ja onnellisena se rukous huulillaan, jonka hänen äitinsä oli hänelle lapsena opettanut:

Müde bin ich, geh' zur Ruh',
Schliesse beide Äuglein zu:
Vater, lass die Augen Dein
Über meinem Bette sein.

Hab' ich Unrecht heut gethan,
Sieh' es, lieber Gott nicht an,
Deine Gnad' und Jesu Blut
Macht ja allen Schaden gut.

Alle, die mir sind verwandt,
Gott, lass ruh'n in Deiner Hand.
Alle Menschen, gross und klein,
Sollen Dir befohlen sein.

Kranken Herzen sende Ruh',
Nasse Augen schliesse zu;
Lass' den Mond am Himmel stehn
Und die stille Welt besehn.

Ja juuri nukahtamisen hetkellä hän kuuli suhinan isänkodin vaahteranlatvoista, ja Ramsjöbergin suojelusenkelit ja autuaasti nukkuneitten esi-isien henget pitivät vartiota hänen yksinäisen vuoteensa ääressä ja täyttivät unen hetkinä hänen sielunsa Maailmojen Herran voimalla ja väkevyydellä, jotta hän arvokkaasti ja ylevästi voisi täyttää Hänen tahtonsa eikä olisi suvustaan huonontunut, vaan olisi yhtä voimakas kuin he, jotka karkotetulla aluksella olivat pelastaneet sielunsa ja joitten palavista ja urhoollisista sydämistä oli vielä jäljellä maallinen heijastus ja muisto kätkettynä hopearistiin hänen rinnallaan.

Mutta unessa oli hän olevinaan ensimmäisessä lastenhuoneessaan Ramsjöbergissä, pienessä päätyhuoneessa, jossa aurinko oli herättänyt hänet niin monena suloisena, aamuna hänen maatessaan hiljaa valveillaan pienessä vuoteessaan ja tuijottaessaan vaatimattomaan ristiin, joka riippui mademoiselle Berthen vuoteen yläpuolella, kuinka se loisti valkoisempana ja valkoisempana nousevassa päivänkoitossa. Unessa oli pieni huone ollut vallan tulvillaan päivänpaistetta ja äiti oli seisonut ikkunan edessä, mutta Eurydike ja Marie-Louise olivat olleet hänen pieniä lapsiaan, ja he olivat langenneet polvilleen pienissä yöpaidoissaan Ristiinnaulitun kuvan eteen, ja he olivat rukoilleet erään lastenhoitajan pienen laulun, jonka Eurydike jo aikoja sitten oli unohtanut elämässä, mutta joka nyt jälleen virkosi eloon hänen ja Marie-Louisen huulilla:

Plus on contredit mon amour,
Plus cet unique bien m'enflamme.
Que l'on n'afflige nuit et jour,
On ne peut l'ôter à mon âme.
Plus je souffrirai de douleur,
Plus il s'unira à mon coeur.

Ja Eurydike oli kääntynyt kiertääkseen käsivartensa Marie-Louisen kaulaan — oli ollut niin ihmeellisen auvoisaa omistaa sisar — mutta hänen vieressään olikin Rosalie Pistolschiöld ollut polvistuneena, ja kun hän hämmentyen etsi silmillään Marie-Louisea, huomasi hän, että huone oli täynnä pieniä, valkopukuisia lapsia — ja siellä olivat Baltzar Emanuel ja Signe Christinakin. Mutta nyt ei oltukaan enää Ramsjöbergin lastenhuoneessa, vaan matalassa, ahtaassa »aluksen» hytissä, ja oli kylmä syysyö, ja pienen katossa olevan naurisöljylampun valossa häämöitti lapsensynnyttäjän piirteet — kalpean ja väsyneen — ja lapsensynnyttäjä oli Eurydike Berg, ja rajaton ilo ja sanomaton auvo värisytti häntä, hänen miehensä näyttäessä hänelle lasta — hänen poikaansa.

Mutta se ei ollutkaan Baltzar Emanuel — se oli Sten Almgren.

Ja kyynelten virratessa poskille, ja sydämen jyskyttäessä hädästä heräsi Eurydike Berg, ja kesti joitakin hetkiä, ennenkuin hänelle selvisi missä hän oli. Mutta unessa oli hän ristinyt kätensä pienen, rinnallaan olevan hopearistin ympärille, ja kun hän tämän huomasi, täytti suuri ilo hänet äkkiä, ja suudellessaan sitä pimeässä, hän mutisi itsekseen uudelleen ja uudelleen runosäkeitä, jotka hän unesta muisti — jotka hän aivan äkkiä oli niin monien vuosien unhoituksen jälkeen muistanut:

Plus que souffrirai de douleur,
Plus il s'unira à mon coeur.

HÄVITYKSEN MERKEISSÄ.

Spe modo vivitur et Sion angitur a Babylone.
Nunc tribulatio, tunc recreatio, sceptra coronae.

Kamariherra Ludvig Björnsköld oli tavoilleen uskollisena ollut kaupungissa yli vuosineljännesvaihteen ja istui tänä kauniina, lämpimänä heinäkuun päivänä ison kirjoituspöytänsä ääressä työhuoneessaan, jonka avonaisista, markiiseilla suojatuista ikkunoista hän saattoi nähdä Nybrovikenin lianvihreän veden ja saada pilkahduksen Skeppsholmenin ja Djurgårdenin tummasta keskikesän vihannuudesta.

Mutta ei Strandvägenin haloillalastatut jaalat, saarien vihreys tai raitiotievaunujen kilinä ja ratasten räminä kadulta saaneet minkäänlaista vastavaikutusta aikaan kamariherran silmissä tai korvissa, hänen hitaasti kääntäessään pienen, numeroilla täytetyn muistiinpanokirjan lehtiä.

Kapea, ohut vartalo oli moitteettomasti mustiin puettu. Varhain harmaantunut, suorajakauksinen ja syntymästä asti harva tukka ei pystynyt peittämään sangen huomattavaa kaljupäisyyttä, ja istuessaan nyt siinä taaksepäin nojaten syvässä kirjoitustuolissaan, olisi syrjäinen katselija epäilemättä luullut häntä kuudenkymmenen korvilla olevaksi mieheksi. Ja kuitenkin täyttäisi kamariherra vasta tänä vuonna neljäkymmentäseitsemän, ja hänen vanhanmiehen ulkonäkönsä oli, kuten sekä samanaikaiset ystävät että kadehtijat usein olivat todenneet, synnynnäinen.

Kukaan hänen polvestaan ei ollut nähnyt häntä nuorena. Ludvig Björnsköldillä oli nuorena lakitieteen ylioppilaana Upsalassa ollut sama arvokas ja hillitty käytös, sama työssä ja numeroiden parissa vanhentuneen, ylhäisen kanslianeuvoksen ilme kuin nytkin. Hän ei ollut koskaan pillastunut, ei koskaan häpäissyt itseään, hän oli aina ollut moitteeton, mutta oli samalla osannut varjella itseään pienimmästäkin velttouden, ikävyyden, viekastelun tai kiipeilyn pilkahduksestakin.

Ei, päinvastoin — hän oli ollut hyvä ja kunnioitettu toveri, joka alun pitäen oli saanut osakseen monien luottamuksen — joka oli auttanut hyvillä neuvoilla enemmän tai vähemmän vakavien rettelöiden ja ristiriitojen sattuessa ja joka jo oman polvensa ylioppilaitten keskuudessa oli tehnyt itsensä tunnetuksi välittäjän ja rauhanrakentajan ihanteena — henkilönä, joka pehmeimmällä kädellä ja pettämättömällä tahdikkuudella osasi selvittää kiusallisimpiakin tilanteita ja vakavimpiakin ikävyyksiä ja joka mielellään otti hoitaakseen sangen arkaluontoisia ja vaikeasti käsiteltäviä asioita.

Ludvig Björnsköld oli varhain ymmärtänyt herättää aikalaisissaan suurta arvonantoa ja hämmentämätöntä kunnioitusta ja vakiinnuttaa heissä kaikissa sen ihmisen menestykselle suuriarvoisen käsityksen ja luulon, että hän oli »tulevaisuuden mies», »henkilö, joka on pääsevä pitkälle».

Sentähden olikin herättänyt suurta huomiota ja hämmästystä, että hän aikaisin suoritetun hovioikeustutkinnon ja varatuomarinarvoa varten suoritettujen käräjätehtävien jälkeen ei ollutkaan mennyt hovioikeuteen, tuomarinuralle eikä mihinkään keskusvirastoon, vaan oli tyytynyt jäämään Tukholmaan jonkinmoiseksi »praktiseeraavaksi juristiksi» — asianajajahan oli vallan liian pahakaikuinen sana, jotta sitä olisi voitu käyttää niin säädyllisestä, hienosta ja moitteettomasta miehestä — sillä välin kuin hän helposti ja luontevasti vähitellen oli saanut haltuunsa isänsä, varatuomari Hjalmar Björnsköldin monet kummalliset ja yksityiset luottamustehtävät ja sihteerinvirat, niin että hänellä kolmenkymmenen ja neljänkymmenen iässä oli jo monia tuottavia asiamies-, toimitsija-, tilintarkastaja- ja johtokunnanjäsenyystoimia säätiöissä ja rahastoissa, vanhoissa, arvokkaissa yhtiöissä ja liikeyhtymissä sekä suuri praktiikka sekä suurten että pienten omaisuuksien omistajain neuvonantajana. — Sillä kamariherra ei suinkaan väheksynyt vähätuloisia asiakkaita eikä vähäisiä tulolähteitä: juriidinen neuvo, pesäluettelo jonkun vanhan herran tai naisen parikymmentuhantisen pääoman pesässä antoi myöskin varman palkkionsa. Hänen avioliittonsa yhteydessä ent. maaherra ja ensimmäisen hovimarsalkan von Wernerin ainoan tyttären kanssa hankittu kamariherranarvo oli vahvistanut ulkomaailmalle kumoamattomasti sen tosiasian, että Ludvig Björnsköld oli »homme arrivé», samalla kun ei kenenkään päähän olisi pälkähtänyt vähimmässäkään määrässä tehdä häntä epäilyksen alaiseksi tai syyttää hänen olevan kiipeilijän, onnenonkijan tai kylmän, häikäilemättömän maailmanorjan.

Päinvastoin, vanhempien ja samanaikaisten toverien piirissä, joista ei kyennyt intohimottoman viisaasti ja hienovaistoisesti tajuamaan sitä yhteiskunnallista ja taloudellista mullistusta, jonka läpi ruotsalainen yhteiskunta kaikessa hiljaisuudessa parastaikaa kävi, oli alusta pitäen ollut se tietoisuus, että Ludvig Björnsköld oli ollut vaatimaton ja syrjäänvetäytyvä, niin, suorastaan melkein sielullisesti liian ylhäinen halutakseen heittäytyä ankaralle ja kovalle virkamiesuralle, vaan oli tahtonut mieluummin vaatimattomammissa paikoissa ja enemmän syrjässä käyttää eittämättömiä ja harvinaisia lahjojaan.

Ainoa todella »julkinen» tehtävä, jonka hän oli ottanut vastaan, oli sekin aikaisin saatu kaupungin valtuusmiestehtävä, sillä välin kuin yksityiset ja puolijulkiset tehtävät vuosittain olivat tulleet yhä lukuisammiksi ja tuottavammiksi. Hänen kamariherran arvonsa ja hänen asemansa ent. maaherra von Wernerin vävynä ja perillisenä oli tehnyt hänestä useitten suurtilanomistajien ja tehtaanpatruunain luotetun »homme d'affaires'in», samalla kuin hänen asiamies-, hallituksenjäsenyys- ja tilintarkastajatehtävänsä kaikenlaisissa laitoksissa, hypoteekkikassoissa, henkivakuutusyhtiöissä ja muissa yrityksissä olivat tehneet hänestä verrattoman kiinnitysvälittäjän ja pääomainsijoittajan.

Vuosien vieriessä ja hänen ikätoveriensa niin vähitellen noustessa askelelta toiselle, palkkausasteelta toiselle virkavaltaisilla ja yhteiskunnallisilla Jaakopinportailla, oli kamariherra Björnsköld kaikessa hiljaisuudessa neljälläkymmenelläseitsemännellä ikävuodellaan mies, josta kaikki olivat vakuutetut, että hän on varakas, mutta josta kukaan ei aavistanut, että hän jo kauan sitten oli sivuuttanut senaikaisiin ruotsalaisiin olosuhteisiin nähden hämmästystäherättävän ensimmäisen miljoonan ja että hän pian oli saavuttanut toisenkin.

Mutta kulissien takana kyllä yksi ja toinen tajusi hänen mahtinsa ja merkityksensä ja koetti saada omiin yrityksiinsä ja harrastuksiinsa hänen korkeasti kunnioitetun nimensä tai hänen kallisarvoisen työkumppanuutensa, ja niin hyvin hän oli luovaillut tässä kovassa ja vihamielisessä, juorunhaluisessa ja kateellisessa maailmassa, että tästä huolimatta yleisenä mielipiteenä yhtäkaikki oli se, että Ludvig Björnsköld oli harvinaisen hieno ja viisas ja virheetön ja vaatimaton ja miellyttävä ihminen, erikoisen tunnollinen ja luotettava auttaja, neuvonantaja ja välittäjä. Ja näkyvänä ilmaisuna siitä luottamuksesta, jota hän antoi ja sai, oli hän vuosi tätä ennen monien muokkaamisten jälkeen suostunut vastaanottamaan ensimmäisen kamarin jäsenyyden, vaikkei hän millään muotoa ollutkaan puolueihminen, joskohta hänen mielipiteensä pohjaltaan — sehän hänen täytyi luottamuksellisesti myöntää — täydellisesti sopivat yhteen…

Niin — kenen ja minkä kanssa — niin, hän ei tietenkään koskaan lausunut julki senkaltaista — siihen oli hän vallan liian varovainen — mutta se, jonka kanssa hän puhui, erosi hänestä aina vakuutettuna siitä, että hän kyllä sisimmässään oli samaa mieltä juuri hänen kanssaan, joskin hänen asemansa, hänen vaatimattomuutensa, hänen rauhallisuutensa, hänen rajaton objektiivisuuden tunteensa, ja hänen monet arkaluontoiset ja monimutkaiset luottamustehtävänsä tekivät hänet haluttomaksi millään tavalla astumaan esiin ja avaamaan suutaan, kun hän kerran saattoi antaa paljon vakavampaa ja varmempaa apua kaikessa hiljaisuudessa kulissien takana.

Omistaen tämän syvän, varman vaiston Ludvig Björnsköld oli niinollen ennen viittäkymmentä täytettyään päässyt pitemmälle kuin hän milloinkaan oli uneksinut ja pitemmälle kuin useimmat hänen aikalaisistaan milloinkaan saattoivat aavistaa. Ja jos voisi sanoa, että hänellä jossakin asiassa on todella ollut huono onni, niin ei kumminkaan kukaan muu kuin hän itse tietänyt, missä se huono onni oli: kamariherran surunlapsi oli ollut eräs vanha talo jättiläismäisine tontteineen, jota hän appi-isänsä oikullisten testamenttisäädösten tähden ei voinut sen mahdollisuuksien mukaan käyttää hyväkseen. Mutta koska hän kykeni hiljaisesti ja levollisesti odottamaan ja malttamaan mielensä, kyky, joka oli ollut yhtenä perussyynä hänen menestykseensä tässä elämässä, osasi hän hillitä ja salata surunsa: ihmisethän eivät voi iankaiken elää — ei edes vanhat naiset, vaikka toisinaan saattoikin siltä näyttää — ja tänä päivänä oli hän tyynellä mielin lukenut Stockholms Dagbladista pikku-uutisen leskirouva Marie-Louise Almgrenin hautauksesta.

Niin, nyt oli kaksi jäljellä. Jos aikaa kuluisikin, niin nousisihan kuitenkin Nelosen tontin arvo vuosittain.

Ludvig Björnsköld hymyili itsekseen hiljaista, leppoisaa hymyä ja pani pois pienen kirjan monine numeroineen: kymmenessä vuodessa olivat Malmberginkadun neljän ostotarjoukset huomattavasti kohonneet. Kukapa tietää, kuinka olisi laita kymmenen vuoden kuluttua. Ei mitään pahaa, jossa ei jotakin hyvää.

Ovelle koputettiin, ja mustapukuinen, pitsimyssyinen palvelijatar hiipi sisään:

— Siellä on eräs vanha nainen.

— Mitä hän tahtoo — kerjääkö hän?

— Ei, kamariherra — lieneekö ehkä hakemassa jotakin ritarihuone-eläkettä — hän mainitsi nimen, luulen, että se oli Himmelstjerna.

— Pyydä häntä tulemaan sisään, Lotten — ja ilmoita aamiainen kymmenen minuutin kuluessa!

— Hyvä on, kamariherra.

* * * * *

Ovesta purjehti hikisenä ja mustapukuisena pieni, siro nainen, joka kaikkein rakastettavin virnistys kuumenneilla kasvoillaan selitti olevansa neiti Emma Wigelstjerna.

Wigelstjerna — se hullu Fabian — kapteeni Thure, hullu hänkin — maltapas, nyt hän sen varmaan keksi — rouva Almgren oli ollut omaa sukua Wigelstjerna — pääsotakomisariuksen tytär.

— Millä voin palvella neitiä — aikani on hyvin vähissä — olkaa hyvä ja istukaa!

Vanha nainen istui ilmeisin, tuolin hienoudesta johtuvin mielihyvän tuntein kamariherran nojatuoliin vastapäätä kirjoituspöytää ja siloitteli hameensa kainosti ja totisena.

Hänessä on köyhän tuoksu, ajatteli kamariherra — varmaan ritarihuoneen eläkkeestä — ja kohteliain ilmein — kohteliaisuus kuului hänen ulkonaiseen esiintymiseensä, hän hymyili rohkaisevasti ja rakastettavasti.

— Nii-in, sanoi pieni nainen ja näytti hyvin päättäväiseltä ja varmalta ja vakavalta, olen Marie-Louise Almgrenin — oikeusneuvoksettaren — lähin sukulainen — kamariherra tietää — niin, hän otettiin meiltä nyt — Herra antoi ja Herra otti.

— Niin, minä näin sen — Herran tiet eivät ole meidän teitämme, neiti Wigelstjerna — kamariherra hymyili lempeästi ja taitavasti — millä saan palvella?

— Niin, olen tullut tänne pyytämään oikeutta — vain pyytämään yksinkertaista oikeutta.

Vanha nainen kiikutteli päätään edestakaisin sivullepäin ja niisti äänekkäästi ja uhkaavasti isoa nenäänsä.

— Saanko pyytää neiti Wigelstjernaa esittämään asian suoraan — neiti voi täysin luottaa — aikani on hyvin täpärällä — joka hetkeni on edeltäkäsin varattu.

— Niin, kamariherra tietää, että Marie-Louise Almgren-vainaja disponeerasi — (se oli hieno ja hyvä sana) — kahta huonetta Nelosessa.

— Kyllä, sen tiedän.

— Niin, nyt ne tahtovat ottaa ne minulta pois!

— Kutka ne?

— Rosalie Pistolschiöld ja Diken Berg.

Kamariherran ohuille, verettömille huulille tuli kova piirre. Hän muisti, kuinka hän vuosia sitten oli turhaan tarjonnut heille kokonaisen kerroksen eliniäksi toisessa talossa, jos he vain sovinnolla tahtoivat myöntyä Nelosta koskevan testamenttimääräyksen kumoamiseen. Pari itsepäistä ja yksinkertaista härkäpäätä naista, joita ajattelemasta ja tapaamasta hän oli välttynyt enemmän kuin yhteen vuosikymmeneen ja joilta hänen varaisäntänsä neljä kertaa vuodessa otti vuokran vastaan — henkilöitä, jotka todellakin olivat saaneet kirkas- ja selväjärkisen ihmisen sapen kiehumaan. Kamariherran ääni kävi kuivaksi, melkein töykeäksi:

— Niin, nimet ovat kyllä tutut — mutta minä en oikein ymmärrä neiti
Wigelstjernaa — tahtovatko ne ottaa huoneet teiltä?

— Kyllä, voiko kamariherra ajatella sellaista — ne tahtovat, että Clara
Almgren saisi ne.

— Clara Almgren — oliko oikeusneuvoksettarella tytär — sitä en saata muistaa.

Kamariherra tunsi kylläkin testamenttilisäykset ulkoa, mutta säännöllisenä ja huolellisena ihmisenä hän meni heti kassakaapilleen, avasi sen ja otti eräästä lokerosta esille käärön.

— Ei — Marie-Louisella ei ollut lapsia — ei kylläkään — ei, se on Marie-Louisen langon leski — se oli joku renttu, joka ryypiskeli ja kuoli Linköpingissä.

— En tunne.

Kamariherra luki: »Elvira Rosalie Anastasia Pistolschiöld, Marianne
Christina Eurydike Berg, o.s. Stellenius — Marie-Louise Almgren o.s.
Wigelstjerna — tässä ei ole muita.

— Ei — sitä en uskokaan — ja kumminkin ne tahtovat ottaa huoneet minulta joka tapauksessa.

— Missä neiti Wigelstjerna asuu?

— Missä minä muka asun — Nelosessa tietysti.

— Vai niin — missä siellä?

— Huoneistossa tietenkin — minähän sain Marie-Louiselta haltuuni pienen huoneen, jota hän ei lainkaan tarvinnut — hänellähän oli alkujaan kolme.

— Kas vain — koska se oli?

— Oi — siitä on kauan — luulen, että se oli vuonna kahdeksankymmentäkuusi — äitini kuoli Kristina Nilsson-onnettomuudessa.

Pikku Emma piti muutamia sekunteja nenäliinaa hienotunteisesti ja moitteettomasti silmiensä edessä, joka vielä enemmän esti häntä näkemästä ja vielä vähemmän ymmärtämästä tutkivaa, kamariherra Björnsköldin pienien kirkkaitten silmien selvää, miettivää katsetta.

— Vai niin — mitä neiti maksaa vuokraa?

— En minä maksa mitään vuokraa.

— Vai niin — vai ei — asuu ilmaiseksi — vai niin — ne eivät ole ottaneet minkäänlaista vuokraa!

— No, se vielä puuttuisi.

— Eikö neiti millään tavalla ole suorittanut minkäänlaista korvausta?

Pikku Emma melkein suuttui, kun tuollainen pikku seikka ilmeisesti saatettaisiin lukea heidän hyväkseen.

— Niin, olenhan minä ollut sangen ystävällinen heille — heillähän on aika ahtaat olot — ja minähän sain koko lailla periä isältäni — mutta ne tahtovat nyt, että Clara Almgren poikineen pääsisi sinne asumaan ja sehän ei voi olla oikein.

— Ei — siihen ei heillä ole oikeutta.

Kamariherran kasvot näyttivät umpimielisiltä ja miettiväisiltä.

— Heillä ei mitenkään voi olla oikeutta siihen — heillä ei ole oikeutta huoneistoon muuta kuin itseään varten.

— Niin, sitähän minä sanoin heille, ja he eivät tahtoneet uskoa minua!

Pikku Emman kasvot kirkastuivat voitonriemusta, kun ovelle koputettiin ja sitä raotettiin:

— Aamiainen on katettu, kamariherra!

— Niin, neiti Wigelstjerna saa suoda minulle anteeksi — minä tulen kyllä palaamaan asiaan.

— Mutta mitä minä sanon heille?

— Minä kyllä puhun itse heidän kanssaan.

— Kiitos, kiltti kamariherra — ja anteeksi, että olen vaivannut — mutta katsokaas, minun täytyi puhua tästä — oli niin epäoikeutettua —

— Hyvänen aika — oli vallan erinomaista, että neiti tuli — hyvästi!

Kamariherra Björnsköld söi tänä päivänä aamiaisensa aivan erikoisen levollisessa ja onnekkaassa mielentilassa ja antoi tarjota kahvin työhuoneessaan, jossa tavallista vahvempi ja hienompi aamiaissikari oli tämän hyväntuulen näkyvänä merkkinä.

Hyvä suunnitelma, hieno suunnitelma kypsyi kamariherran päässä, sitä punnittiin, harkittiin ja käänneltiin savupilvien kohotessa kattoon. Tässä oli joka tapauksessa pienoinen mahdollisuus, jota hyvällä onnella ja diplomaattisella tahdikkuudella saattoi käyttää hyväkseen.

Nyt aikoivat nuo kirotut mamsellit ilmeisesti antaa Almgrenin huoneet tuolle sukulaiselle: — heillähän ei ollut mitään oikeutta vuokrata huoneita — tai antaa niitä pois — huoneistoa saivat vain he käyttää, mutta ei kukaan muu. Jos hän nyt uudistaisi vanhan ehdotuksensa, että he saisivat toisen yhtä ison huoneiston, johon he voisivat ottaa rouva Almgrenin — sen rouvan he ilmeisesti haluavat saada, koska olivat niin riidelleet — korvaukseksi siitä, että suostuisivat julistamaan testamenttilisäyksen mitättömäksi. — Ei, ensin on paras uhata heitä — oikein säikyttää — ei ole mitään, jota vanhat naiset niin pelkäävät kuin lakia — oikeudenkäyntiä ja poliisia. Sehän oli yksinkertaisesti jo testamenttirikos, että he olivat pitäneet luonaan tuota vanhaa neitiä, joka haisi niin ummehtuneelta. — On parasta takoa silloin kuin rauta on kuuma.

Hänen on todella jäätävä kaupunkiin vielä pariksi päiväksi — tässähän on mahdollisuuksia. Niin, enemmän kuin mahdollisuuksia. Hän tunsi sen ilmassa, hän tiesi, että hän onnistuisi.

Kevyinä ja ilmavina kuin kamariherran ajatuksetkin liukuivat savupilvet ikkunasta loistavan sinisiin äärettömyyksiin. Ludvig Björnsköld oli nyt onnellinen mies. Hänen hyvinhoidetuilla, hienoilla vanhanmiehen kasvoillaan oli nautintorikkaan rauhan kevyt loiste: pulma, joka vuosikymmenien ajan oli kiusannut häntä, lähestyi äkkiä ja odottamatta ratkaisuaan. Riemun tunne melkein värisytti häntä: hän tunsi huumausta kärsivällisen odotuksen hitaasta, varmasta voittokulusta — intohimoisen kalastajan tunnetta sinä hetkenä, kun kala nykäisee koukussa.

Pikku Emma Wigelstjernakin oli tänä päivänä onnellinen, voitonriemuisa olento. Nelosen pienessä kyyhkyslakassa, joka lähes viikon oli ollut melkein sudenpentujen pesänä, hän ei kauemmin voinut pitää iloaan salassa. Hänen täytyi puhua Rosalielle ja Dikenille, vaikka he olivat sopineet keskenään, etteivät puhu sanaakaan toisilleen. Nyt heidän täytyi joka tapauksessa saada tietää, että hänellä oli ollut oikeus puolellaan — että hän saisi Marie-Louisen huoneet.

Hän tapasi heidät Eurydiken huoneessa, ja syvässä, valtavassa, huonekaluilla täytetyssä huoneessa, jossa Kristuskuvat puhuivat näkyvää kieltään, ja jossa ilma oli hiljainen ja puhdas lukemattomista rukouksista, hän seisoi kaikesta piittaamatta — lujana, voitonvarmana ja kovana aivan kuin Ludvig Björnsköld konsanaan.

— No, pikku Emma — sinä olet kuin takiainen — täytynee varmaan lakaista sinut pihalle — eikö ole mahdollista saada olla rauhassa.

— Sen tulette varmasti saamaan, rakas Rosalie, niin paljon kuin suinkin tahdotte, mutta pidin velvollisuutenani kertoa teille, että olen tänään ollut kamariherran luona ja puhunut hänelle — — —.

— Mitä tarkoitat?

— Niin, sitä tarkoitan, ja niin olen tehnyt, ja sanon teille, että hän sanoi minun olevan oikeassa — eikä teillä testamentin mukaan ole vähäisintäkään oikeutta sallia Clara Almgrenin asua täällä — ei — ja hän oli muuten ihastuttavan rakastettava — oi, niin hieno ja miellyttävä mies — ja niin aistikasta oli kaikki — tiedättekö, siellä oli hienon hieno nahkanojatuoli ja siihen hän pyysi minun istuutumaan: istukaa ja levätkää vähän, kiltti neiti Wigelstjerna, neiti näyttää olevan niin kuumeissaan, saako olla vähän mehua ja vettä — ja seinällä oli iso, kuningasta esittävä maalaus — ja hänen kirjoituspöydällään oli kuninkaan kabinettikuva, johon oli kirjoitettu Oskar — omakätinen nimikirjoitus — ja niin rakastettava hän oli, että kysyi, missä minä asuin ja kuinka viihdyin — se on oikea hoviherra se — ja kuningattaren valokuva myös nimikirjoituksineen — ja marmoriportaita ja matto messinkitankoineen ylös asti — ja hän sanoi, että hän tulee puhumaan teidän kanssanne — teillä ei ole minkäänlaista oikeutta määrätä Marie-Louisen huoneista — teillä ei ole mitään oikeutta pitää ketään asumassa täällä.

Pikku Emma syventyi jälleen kuvailemaan kamariherran asuntoa mykistyäkseen ja jäykistyäkseen äkkiä kokonaan Rosalie Pistolschiöldin vastauksesta:

— Niin, rakas Emma, ellei meillä ole oikeutta ottaa Clara Almgrenia asumaan tänne, niin totta totisesti ei meillä ole suurempaa oikeutta antaa sinun asua täällä.

— Mitä — Rosalie — tarkoittaa?

— Ei saa uhata — Rosalie-kulta — oi ei, ei — ei — ei aiheuttaa enempää pahaa — ei enää — Rosalie — Jumala ei siedä kaikkea tätä vihaa ja riitaa — Rosalie, pyydä häntä vain menemään.

— Mitä Rosalie oikein tarkoittaa?

— Voit mennä huoneeseesi ajattelemaan sitä hetkeksi — tule, menkäämme minun puolelleni, Diken.

— Hyvänen aika, hyvänen aika — en enää häiritse teitä.

Pikku Emma meni ulkonaisesti reippaana ja arvokkaana ovelle, samalla kuin pienoinen ajatus kasvoi hänen aivoissaan äkkiä lähenevän ukkospilven hirvittävällä nopeudella. Kun hänen kätensä oli ennättänyt ovenlukkoon, oli se jo aika isona ja raskaana hänen tietoisuudessaan, ja hän käänteli ja väänteli lukkoa saadakseen syyn jäämiseen ja selvityksen saamiseen.

Toisten vaikeneminen ärsytti ja kiusasi ja härnäsi häntä aivan erikoisesti — siinä oli jotakin luihua ja kavalaa — jotakin vihamielistä ja pahaenteistä — yksinkertaisesti jotakin uhkaavaa. Mutta pikku Emma ei totisesti ollut niitä, jotka ensi hädässä antautuvat, ja joka ei ainakaan voinut päästää käsistään tilaisuutta kiusoittavan vastauksen antamiseen Rosalie Pistolschiöldille:

— Niin, tahdon vain sanoa sinulle, pikku Rosalie, että kamariherra sanoi nimenomaan, että minä saan huoneet.

Ja tyytyväisenä valheeseensa ja vastaukseensa hän jätti oven raolleen saadakseen iloita Rosalien vastauksesta. Sitä ei tullutkaan, ja pikku Emman täytyi hitaasti ja vastahakoisesti painua pimeään ja hiljaisuuteen ja tyhjyyteen. Mutta huoneensa hiljaisuudessa kasvoi pikku Emman sydämessä suuri hätä:

— Mitä Rosalie oikeastaan oli tarkoittanut?

Hän ei tahtonut ajatella ajatusta loppuun — siinä oli jotakin mustaa ja ilkeätä ja likaista, joka oli ylen vastenmielistä, niin, jopa jäätävääkin. Ja hänen pienen mehiläissielunsa ajatukset vaihtuivat ja häntä alkoi kovasti kiusata ja surettaa Dikenin ja Rosalien rajaton julmuus ja pahuus: tämä äkillinen, selittämätön kiukku kilttiä, sävyisää pikku Emmaa kohtaan, joka niin arvoituksellisesti oli vallannut heidät Marie-Louisen kuoleman jälkeen — niin, eikä hän voinut liioin ymmärtää, kuinka Marie-Louise oli voinut olla niin sydämetön ja ajattelematon häntä kohtaan, että oli tahtonut jättää huoneet Clara Almgrenille.

Niin, eikö ollut aivan kuin koko maailma olisi liittoutunut häntä vastaan — molemmat hänen vanhat ystävänsä olivat pettäneet hänet — molemmat — kaikki tahtoivat tehdä hänelle pahaa — kaikki tahtoivat ajaa hänet ulos — ei kukaan ollut hyvä hänelle — ei kukaan — ei kukaan.

Pikku Emma alkoi itkeä hillittömästi hämärässä sohvannurkassaan — varmasti syvempiä ja todempia kyyneliä kuin koko elämässään. Hän tajusi äkkiä huimaavan tuskallisesti, kuin olisi hän pudonnut pohjattomiin syvyyksiin, oman sielullisen yksinäisyytensä — jäätävän kodittomuuden tunteen, jonka pohjalta nousi salaperäinen, vertahyydyttävä, arvoituksellinen kysymys:

Kuka olen ja miksi istun tässä ja itken aivan yksin pimeässä?

Hänen sydäntään kouristi. Entäpä, jos hän on tulemaisillaan sairaaksi!

Mitäpä, jos ne eivät tulekaan sisään kysymään hänen vointiaan. Totisesti, kun he olivat sairaina, meni hän heidän luokseen makeisineen — mutta he — ajoivat hänet ulos, kun hän oli sairas — melkein työnsivät hänet ovesta. — —

Nyt pikku Emma itki hillittömästi ja kuolemaan saakka epätoivoissaan.

Mutta Eurydike Bergin huoneessa loistivat kynttilät Kristuskuvien alle sytytettyinä, Rosalie Pistolschiöldin istuessa nurkkasohvassa etäisimmän ikkunan luona, jossa kierrekaihdin oli vielä alasvetämättä suojelevien kukkaruukkurivien eteen.

— Minun mielestäni Jumala on julma meitä kohtaan — minun mielestäni Hän on tarpeettoman kova — olemmeko sinun mielestäsi todella ansainneet tämän — tämänkin viimeisen?

— Oi, rakas Rosalie — mitäpä ihminen ei ansaitsisi? Katsos, ihminen on niin heikko ja unohtavainen, ettei hän koskaan muista, kuinka syntinen hän on — ei ole yleensä mitään, joka niin unohdetaan kuin omat synnit. Etkö koskaan ole tuntenut, että olemme aina Jumalan velallisia? Olemme synnin ja surun lapsia — mutta olemme ostetut ja lunastetut Hänen jumalallisen Poikansa veren kautta — rajattoman ja sanomattoman tuskan uhrin kautta. Etkö koskaan ole tuntenut ääretöntä Golgatan tuskaa — etkö koskaan ole kauhistunut ja vavissut ja tuntenut itseäsi särjetyksi tämän tuskan painon ja hillittömyyden alla. — Oi, tunnen sääriäni murskattavan ja jäseniäni raadeltavan — koko maailma on mustana varjona tämän tuskan alla — mutta tämä kaikkien rikosten rikos — häpeällisin, kauhistuttavin, sen antoi Hän tapahtua Pojalleen, jotta maailmalla, jotta jokaisella ihmisellä olisi mahdollisuus pelastukseen — sovitukseen — vapahdukseen — jotta sinulta ja minulta ja pikku Emmalta ei hetkeksikään puuttuisi kättä nojataksemme, ystävää johdattajaksemme.

Ajattelepas, että koko maailman koottu synti ja häpeä voidaan pestä puhtaaksi tämän veren yhdellä ainoalla pisaralla. Oletko koskaan käsittänyt sitä rajatonta ihmettä, joka Meidän Herramme Jeesus Kristus on? — Salli minun huutaa Sinun rajatonta armoasi — miksi Sinä et antanut minulle ääntä julistaakseni ja puhuakseni maailmalle — kaikelle kansalle?

Ylenmääräisessä liikutuksessaan Eurydike oli heittäytynyt rukousjakkaralle hopeakrusifiksin eteen yhä uudelleen ja uudelleen toistaen ristiinnaulitun pyhää nimeä sammaltelevin, uskonpalavin huulin. Pistoolin suun ja silmien ympärillä värähteli ja nyki, ja hän käänsi pois kasvonsa liikutuksen vallassa; rajaton ujous ja hellyys taistelivat hänen vaistomaisen uskonnollista hurmostilaa vierovan tunteensa kanssa, koko hänen karmean luonteensa puritaanisen vastenmielisyyden ja kiihtyneiden tunteitten epähienoa häpeämättömyyttä kohtaan tuntemansa vihan kanssa. Mutta hän hymyili hymyä, joka oli niin rakkauden täyttämää, niin tuskan painamaa, niin nöyryyden läpitunkemaa, että se vielä tuomiopäivänä muistetaan!

— Niin, rakkaani — minä olen kyllä niin kova ja kiivas, etten koskaan voi ymmärtää anteeksiantamuksen ihmettä — silmä silmästä ja hammas hampaasta, niin ajattelen — ja sitten olen tehnyt syntiä kuten esim. sinua kohtaan — ajatuksin ja tuntein — näinä päivinä — enkä ole edes sitä ajatellut — saatikka sitten surrut, vielä vähemmän katunut — mutta toisille mittaankin kukkuramitoin.

— Tiedätkö — kun palasin takaisin Ruotsiin — silloin — jäljestäpäin — silloin oli minulla tuska, joka mielestäni oli aivan liian julmaa ja kohtuutonta Herramme puolelta — ja se oli se, että olin tullut melkein sokeaksi ulkona merellä auringonpaisteessa — en voinut lukea — niin, tuskin nähdä — ja minähän olin rakastanut kaikkea kaunista maailmassa — minähän saatoin unohtaa surun kauniin kukkasen nähdessäni. Niin, se oli vaikeaa — mutta se opetti minua katsomaan itseeni — se opetti olemaan unohtamatta syntiä kauniin näköalan edessä — katsomaan itseeni joka päivä. Ja tiedätkö, siten sain nähdä paljon enemmän — ja sitten tulivat silmäni koko hyviksi — mutta ne eivät enää estä minua näkemästä sisimpään — ne eivät hämmennä.

— Mutta, Diken-pieni, sano minulle eräs asia — Jumalahan tietysti antoi meille järkemme, jotta käyttäisimme sitä: miten ajattelet ja uskot meidän nyt täytyvän tehdä. Ajattele joka tapauksessa, miten vaikeaksi Emma on tilanteen tehnyt — emme luonnollisesti voi ottaa Clara Almgrenia ja hänen poikaansa tänne — tuo Björnsköld on aivan oikeassa — ja kuinka hän voikaan rettelöidä kanssamme.

— Lupasin Marie-Louiselle, että pidämme huolen Clarasta ja pojasta — ja se lupaus minun tietysti on pidettävä.

— Niin, tietysti — mutta ellei meillä nyt ole laillista oikeutta ottaa häntä tänne?

— Niin, mutta olen luvannut huolehtia Clarasta ja pojasta!

Rosalie Pistolschiöldin sulkeutuneille kasvoille levisi väkinäisesti hiljainen, hellä hymy. Hänestä tuntui niin äärettömän koomilliselta, että Eurydike Berg huolehtisi Clara Almgrenista — sokea karitsan kaitsijana.

— Ja sinä käsität, että kun on luvannut jonkin asian, täytyy lupaus täyttää — muutenhan kadottaisi kaiken uskon itseensä.

— Niin — niin — mutta otaksu nyt, että on kuten hän sanoi — testamentti ei salli meidän ottaa häntä tänne asumaan: kuinka tahdot menetellä? Voit olla varma, että Ludvig Björnsköld tulee tänne poliisin kanssa ja häätää hänet ja ehkäpä meidätkin — siitä pojasta uskon mitä tahansa.

— Niin, silloin muutan.

— Muutatko sinä?

— Kyllä, sen teen.

Rosalie tajusi äkkiä, voimatta salata hämmästystään, että Eurydike Berg oli hänelle tuntematon olento — ihmeellisen rohkea ja päättäväinen olento — harvinaisen arkailematon ja tarmokas ihminen. Hän ymmärsi, että tällä lempeällä ja vienolla äänellä puhui järkähtämättömin vakavuus ja arkailemattomin päättäväisyys. Ja hän sai sanotuksi ensimmäisen vastaväitteen pikemmin saadakseen huoahtaa kuin itse omaksuen sen:

— Mutta onko sinulla todella varoja siihen — sehän maksaa paljon rahaa!

Eurydiken silmissä välähti ja sammui veitikkamainen ja ovela hymyn häive.

— Oi, sinä rakas — olen tuntenut, että jotakin tällaista tulee tapahtumaan — jo useita päiviä — niin olen ajatellut asian valmiiksi samalla kun kuulin pikku Emman ilmoituksen. Näetkös, se antiikkikauppias Janson on juossut täällä melkein joka päivä kuolemantapauksen jälkeen, ja hänhän tahtoo ostaa kaiken, mitä hän näkee, ja mitä jyrkemmin sanoo ei, sitä korkeampia hintoja hän tarjoo.

— Niin, mutta, Diken-pieni — tarvitaan paljon rahaa.

— Oi, tiedätkö, hän on tarjonnut minulle niin paljon, ettet ikinä voi uskoa. Tuosta pienestä kirjoituspöydästä esim. — sen on tehnyt eräs puuseppä, jonka nimi on Haupt ja joka eli Kustaa III aikana — siitä hän on tarjonnut minulle 500 kruunua.

— Viisi — sataa — kruunua.

— Niin kyllä — ja noista isoista, itäintialaisista maljakoista — tuhannen kruunua, Rosalie-pieni, ja hän alkoi sadalla. — Niin, tiedätkö, olen laskenut, että voisin kyllä saada huonekaluistani melkein kymmenentuhatta kruunua — ja kuitenkin jää minulle vuode ja kirjahylly ja pesupöytä jäljelle. — Niin, krusifiksejahan en milloinkaan myy.

— Onko todella mahdollista, että hän on tarjonnut viisisataa kruunua tuosta pienestä kirjoituspöydästä — mutta, Diken-pieni, ei hänellä ole varaa maksaa sitä — hänhän on niin kehnosti puettu — varo vain, ettei hän petkuta sinua!

— Ensin maksu, sitten tavarat!

Rosalie Pistolschiöld unohti sulasta suurien summien herättämästä hämmästyksestä kerrassaan ihmetellä Dikenin päättäväisyyttä ja rohkeutta. Niin, oikeastaan hänellä ei teoreettisesti ollut mitään muistutettavaa hänen ajatuksenjuoksuaan vastaan. Dikenhän oli luvannut — ja niinpä — —. Maailmallisesti katsoen sellaiselle Donquixote-luonteelle kuin Pistoolin — s.o. turmeltumattomalle ja moraalisesti terveelle luonteelle — ei Eurydike Bergin ajatuksenjuoksussa ja julkilausumassa päätöksessä sinänsä ollut mitään liioiteltua tai haaveellista. Koko Rosalien ensimmäinen epäilys koski nyt vain antiikkikauppias Jansonin vakavaraisuutta ja maksukykyä suorittaakseen käyvällä rahalla mielettömät lupauksensa ja tarjouksensa. Kummallakaan vanhalla naisellahan ei ollut kaukaisinta aavistustakaan siitä, että antiikkikauppias Janson kerran myisi Eurydike Bergin pienen kirjoituspöydän tulevalle Ruotsin kuninkaalle ja että se lopettaisi päivänsä Tukholman linnassa.

Mutta Ramsjöbergin tytär ei mietiskellyt enää niin turhanpäiväisiä asioita kuin huonekalujen myyntiä ja rahasummien maksamisia:

— Näetkös, Rosalie, muitten virheitten ohessa on meillä ollut se virhe — ettemme ole koskaan valmistautuneet lähtemään täältä pois — olemme asuneet täällä kuin saisimme asua täällä ikuisesti — ja tämähän on vain telttamaja — tilapäinen lepopaikka matkan varrella — mitä ovat Ramsjöberg ja Sainte-Marie-aux-Magnolias ja Nelonen muuta kuin majapaikkoja — joihin mennään lepäämään yöksi tai pariksi — mutta niihin ei ole pysähdyttävä — sielun täytyy eteenpäin, sielu ei saa koskaan pysähtyä — korpivaellus luvattuun maahan, sitä on elämän oltava.

— Mutta näetkös, kun on sen unohtanut ja kuvittelee löytäneensä oikean kodin — kun on heittäytynyt lepoon ja unohtanut päämääränsä, silloin ojentaa Jumala kätensä ja panee suuren onnettomuuden tai vaikean valinnan ihmisen tielle ja sanoo: Muista päämäärää — valitse nyt.

Ja silloin on valittava — jäädäkö paikalleen ja kuolla maallisen asumuksen pirstaleiden alle, kun Hän kumminkin sen kerran murskaa — tai tarttuako Hänen käteensä ja kulkea eteenpäin läpi vaivojen, jotka eivät vaivoja olekaan, kunnes Hän ehkä suo uuden lepopaikan tai sallii päästä luoksensa kotiin.

Rosalie Pistolschiöld hymyili:

— Rakas ystävä — ei minulta ole täällä Nelosessa puuttunut koettelemuksia eikä kärsimyksiä eikä huolia. — Minun mielestäni on ollut kylliksi työtä ja vaivaa täällä elääksemme — ja tulematta aivan liiaksi poljetuiksi.

Mutta hymy syveni ja kävi katkerammaksi ja raskaammaksi Pistoolin huulilla, tunteitten noustessa yhä rajumpina hänen sydämeensä ja ajatusten yhä rauhattomampina kasvaessa ja vuorotellessa hänen aivoissaan.

Heräsi tuskallinen tietoisuus, katkera tunne siitä, kuinka käsittämätöntä ja vähäarvoista kaikki hänen uhrautuva työnsä Nelosen tulevaisuuden hyväksi oli ollut Eurydiken kaltaiselle luonteelle, ja kuinka merkityksettömäksi ja tarkoituksettomaksi tämä vuosikymmenien työ kävisikään, jos tämä maailma nyt lyötäisiin pirstaksi ja luhistuisi kokoon.

Hän ei kuitenkaan voisi tuntea niinkuin Eurydike Berg. Hänelle eivät Refvelstan linna ja Rauhankadun koti tai Nelosen neitsytkammio olleet tilapäisiä asuntopaikkoja, telttamajoja, jotka pystytettiin yöksi purettaviksi aamulla liikkeelle lähtiessä, hänelle ne olivat olleet valtakuntia ja linnoituksia, joita piti puolustaa viimeiseen veripisaraan asti, ja joitten kadottaminen oli tappio ja nöyryytys ja häpeä — sielullisia alusmaita, joiden menettämistä hänen urhoollinen ja muistava sydämensä aina surisi ja tuskittelisi, ja joihin hän oli kiinnitetty kamppailun ja työn ja vuosikautisten huolehtimisien tuhansilla ja taas tuhansilla katkeamattomilla siteillä.

Ja hänen lahjomaton todellisuudentajunsa, hänen tämän maailman olemuksesta ja laadusta niin syvästi tietoinen sielunsa näki samassa edessään sen alastoman totuuden, ne pääsemättömät tosiasiat, jotka olivat Eurydike Bergin palavien ja värisevien sanojen takana. Hän näki Nelosen hävitetyt ja tyhjät huoneet, hän näki rakkaat huonekalut ja koruesineet, koko elämän läpi seuranneet toverit, kautta sukupolvien periytyneet, uskolliset palvelijat, jotka nyt vaelsivat vankeuteen ja alennukseen, panttilainastoon tai antiikkitavarainkauppaan. Hän näki niitten vaeltavan nälkäisinä ja kodittomina syyssateessa pitkin valaistuja katuja — hän näki aterian köyhyyden ja mustan kylmyyden jonkin vuokrakasarmin parissa huoneessa — hän tunsi nöyryytykset — hän kuuli pistosanat — hän punastui naurun kaikuessa.

Hän näki kaikki uhrin seuraukset, ja nähdessään ne selkeästi ja leppymättömästi ja asiallisesti, hän näki myös katkeran selvästi kuinka kevyeksi kaikki tämä kävisi hänen ystävälleen, kuinka rajattoman vähän Eurydike Berg ymmärsi ja tulisi ymmärtämään, mitä kärsimyksiä tämä uhri toisi Rosalie Pistolschiöldille, ja hän kuunteli melkein halveksien ystävättären sanoja:

— Niin, sinähän olet työn tehnyt, Rosalie — mutta me muut olemme eläneet kuin Gosenissa — mehän olemme eläneet itsellemme ja säästäneet itseämme ja olleet mukavuutta rakastavia. Mutta nyt tulee Jumala rajattomassa armossaan ja antaa meille päämäärän ja tehtävän — tilaisuuden lyhentää vähän syntivelkaamme: tässä köyhä leski poikineen — pitäkää huoli heistä.

Eurydike Bergin kasvoille syttyi syvä, kirkas valo, ja suuret, mustat silmät loistivat säteilevän kirkkaina ja näkyjä näkevinä:

— Tiedätkö, ehkäpä Jumalalla on jokin aivan erikoinen tarkoitus sen pojan suhteen — ehkä Jumala tahtoo hänestä jotakin suurta — että juuri me saisimme antaa hänelle mahdollisuuden tulla joksikin suureksi. Ja silloin me emme ole turhaan eläneet, ja tuomiopäivänä, jolloin tuskanhiki valuu yli ruumiimme, voimme kumminkin Kaikkivaltiaan kasvojen edessä sanoa: mekin olemme hoitaneet leskiä ja isättömiä — mekin olemme koettaneet uhrautua toisille.

Pistooli käänsi hitaasti kasvonsa ystävään ja katseli hievahtamatta ja tutkivasti valoisia, säteileviä kasvoja, jotka nyt loistivat kuin sädekehän hohteessa. Raskaasti ja hapuillen ja hämärästi heräsi ja liikkui hänen sisimmässään sumunomainen, epämääräinen mielikuva — valtaava ajatus taisteli siellä valoon, selvyyteen ja tietoisuuteen päästäkseen. Ehkäpä Diken oli oikeassa! Ehkäpä tämä oli oikea tie! Taistella pojan puolesta hänen tulevaisuutensa luomiseksi Ehkä taistelu Nelosen puolesta olikin ollut vain taistelua heidän itsensä ja muistojensa puolesta — menneisyyden puolesta. Mutta tässä oli paljon suurempi ja valtavampi tehtävä — taistelu, jolla on oleva vaikutuksensa ja tuloksensa kauas heidän itsensä yläpuolelle, kauas tulevaisuuteen — Sten Almgrenissa he taistelivat tulevaisuuden puolesta — »me voisimme antaa hänelle mahdollisuuden tulla joksikin suureksi».

Pistoolin sydän jyskytti raskaasti, niin että hän oli kuulevinaan sen lyönnit, sillä välin kuin hän yhä selvemmin tajusi, että jotakin suurta ja todellisen tärkeätä tulisi nyt tapahtumaan.

— Mutta sehän ei muuten olekaan mikään uhri — sehän on vain iloa… saada tehdä Jumalan tahdon mukaan. Oi, kuinka äärettömän hyvä Jumala on — kun antaa ihmisen tehdä sitä mitä Hän toivoo. Rosalie — miksi en minä saa julistaa Jumalan ihmeellistä armoa maailmalle — herättää ihmiset näkemään ja ymmärtämään — avata heidän silmänsä — kolkuttaa heidän sydämelleen.

Etkö sinä kuule, Rosalie, että Jumala tällä hetkellä kolkuttaa sydämellemme?

— Kyllä, uskon sen, Diken — ainakin kun sinä sen sanot. Mutta miksi hän ei kolkuta pikku Emman sydämelle samalla — se ei ehkä olisi pois tieltä — ja olisi niin hurjan hauskaa saada nähdä mikä, seuraus siitä olisi.

— Oi, rakas ystävä, etkö koskaan ole käsittänyt Natanin nuhdesaarnaa? Rikkaalla oli lampaita ja karjaa, mutta köyhä ei omistanut mitään muuta kuin pienen karitsan, jonka hän oli ostanut ja kasvattanut, ja se kasvoi hänen lastensa rinnalla ja se söi hänen leipäänsä ja joi hänen pikaristaan ja nukkui hänen sylissään ja oli kuin hänen tyttärensä.

Mutta rikas mies otti köyhän miehen ainoan karitsan.

— Niin, hän tekee sen aika usein ja rankaisematta!

— Oi, rakas Rosalie, rikas mies-parka saa totisesti rangaistuksensa!

— Mutta olisi koko hauskaa joskus saada nähdä sitä — saada olla sen täytäntöönpanon todistajana. Kun olin lapsi, saivat ihmiset mennä katsomaan mestauksia, jotta kansa oikein pääsisi selville siitä, että rikos on jotakin hyvin epäterveellistä. Olisi hauskaa, jos Meidän Herramme…

— Hyi, Rosalie!

Eurydiken väriseville kasvoille ilmestyi äkkiä suuri, raskas, sisäänpäinkääntynyt tuska. Valo häipyi, varjot tihenivät!

— Etkö tiedä, kuinka Jeesus kärsii jokaisesta syntisestä? Jokainen ihmissielu, joka lähtee Hänen luotansa, täyttää Hänet samalla tuskalla, kuin me tuntisimme, jos elävä jäsen reväistäisiin meistä. Jokaisen syntisen, jokaisen synnin tähden kärsii Hän uudelleen kaikki ristin tuskat. Oletko milloinkaan käsittänyt sitä? Etkö tiedä, että Vapahtajamme pesi opetuslapsien jalat, ja kun tuli Juudaksen vuoro, Vapahtaja itki kumartuneena hänen jalkainsa yli ja suuteli niitä suullaan — mutta Juudas ei edes nähnyt sitä, sillä Jeesuksen kiharat olivat valahtaneet alas ja peittäneet hänen kasvonsa pettäjältä. Mutta Jeesus ei kärsinyt näin siksi, että Hänet petettäisiin, vaan tuskasta, siksi, että tämä sielu oli riuhtaissut itsensä irti Hänestä ja tulisi tuomituksi. Ja Vapahtajamme rukoilee vieläkin joka päivä taivaassa, että Hänen Isänsä antaisi anteeksi niille, jotka pettivät Hänet.

Sellaiset olivat rakkaan Vapahtajamme tunteet Juudasta, pettäjää kohtaan — ja sinä, Rosalie — sinä vihaat pikku Emmaa siksi, että hän on antanut meille tilaisuuden palvella Jumalaa teoilla ja vaivoilla — tehdä Hänen tahtonsa — heittäytyä lujemmin Hänen käsivarsilleen.

Rosalie Pistolschiöldin sydäntä värisytti tällä hetkellä valtava, koko hänen olemustaan nostattava uhrimieli. Hän ei ymmärtänyt ystäväänsä, mutta hän ymmärsi itseänsä, ja siksi että hänellä oli enemmän uhrattavaa ja vaikeampi uhrata, ymmärsi hän voimakkaammin ja tietoisemmin kuin ystävä Ristin todellisen merkityksen, rajattoman, jättiläismäisen, maailmaavoittavan sankaruuden todellisen kristinuskon olemuksessa: että Golgatan uhrityö oli sankarityö, jonka rinnalla kaikki muut teot kävivät itsessänsä merkityksettömiksi, ja merkityksellisiksi vain sikäli kuin ne olivat olleet sen hengen läpitunkemat. Hän tunsi nyt äkkiä riemuitsevin, uhmailevin, ylpein mielin, että Jeesus Kristus oli sankarien sankari — että Jumalan Poika oli myös Ihmisen Poika — ihminen, joka Getsemanen tuskanyönä sai voiton kaikesta inhimillisestä synnistä ja heikkoudesta, ja joka uhrikuolemallaan vahvisti tämän riemuvoittojen riemuvoiton ja vahvisti sinetillä sen, että tämä oli totuus, että tämä oli ihmisen ainoa tie maailmassa ja maailmasta: taistelu ja uhri — voittaa itsensä ja uhrata itsensä.

Suurena ja pitkänä ja majesteetillisena nousi Rosalie Pistolschiöld paikaltaan ikkunan äärestä ja meni ystävänsä luo:

— Olen liian iso ja kömpelö ja vanha ja tottumaton langetakseni polvilleni — mutta sensijaan tahdon juuri nyt kiittää sinua, Diken — ja anna minun suudella sinua — poskelle ja molemmille poskille — ja otsallekin.

Pistooli ei onnistunut koettaessaan estää ivallista hymyä leviämästä kasvoilleen. Isot, valkoiset, raskaat imperaattorinkasvot värähtivät, ja muutamia kyyneliä vierähti hitaasti ryppyisiä poskia pitkin.

— Sinä ja minä, Diken — nyt olemme yhtä — me huolehdimme pojasta ja
Clarasta — me kaksi.

Nyt hänen onnistui vihdoinkin hallita tätä vihattavaa, sopimatonta, hillitsemätöntä hämmennystä ja vääntää kasvonsa hymyilyyn:

— Niin, sanon, kuten kreivi Lichtone Yxtabergissä sanoi varsalle, kun hänen lempitammansa kuoli neljäntenä päivänä varsomisen jälkeen — »äitiä ei pikku elukalla ole, mutta isän se saa minusta» — sen sanon minäkin pojasta.

Mutta hänen täten hymyillessään täytti hänet samalla sisäinen riemuntunne. Aitoprotestanttisessa selkeässä ja karmeassa sydämessään hän tunsi salaista tyydytystä siitä tietoisuudesta, että Herra ikäänkuin lohdutukseksi ja kehoitukseksi oli antanut hänen yhdessä ainoassa kohden nähdä syvemmälle Hänen salaisuuksiinsa kuin armoitettu Eurydike oli saanut nähdä: sillä hän tahtoi ja hänen täytyi todeta, että hän syvemmin kuin ystävätär tunsi ja käsitti äärettömän inhimillisyyden Vapahtajan olennossa ja teoissa, käsitti, että Hän ei ollut ainoastaan tosi Jumala, vaan myös tosi ihminen ja sen ohessa myös tosi sankari — oikea sankari — ainoa oikea sankari.

Ovelle koputettiin.

* * * * *

Ääni, joka äkillisen kovalla todellisuudellaan sai heidät molemmat jäykistymään miltei mystillisestä kauhusta: Kolkuttiko — Herra — ovelle?

— Sisään, sanoi Rosalie pitäen vielä Eurydiken käsiä kouristuksentapaisesti omissaan.

Mutta kynnyksen yli astui pikku Emma, kalpeana ja hätääntyneenä ja epätoivoisena, hänen kasvonsa olivat kuin raivokkaan ja mielettömäksi pelästyneen lapsen kasvot.

— Oi, olen niin sairas — niin sairas — miksi olette minulle niin häijyjä — oi, luulen, että kuolen — sydämeeni niin koskee.

— Sydämeen?

Pistoolin sotapäällikönkasvoille levisi valkea viha, ja hän heitti niskojaan ruhtinaallisen inhon elein, kun hän äkkiä tunsi Eurydiken kädet rukoilevina omissaan.

Tuli muutaman sekunnin äänettömyys, josta tuli Rosalie Pistolschiöldille yhtä monta tunteitten ja elämysten ja ajatusten ja päätösten ja selvyyden iäisyyttä, ja sitten hän käänsi katseensa pikku Emmasta ja katsoi syvälle Eurydike Bergin silmiin, ja hän kumarsi päänsä aivan kuin jotakin totellen — ensi kertaa — ja hän puhui hieman katkonaisesti ja työnnähtäen — katsoen pikku Emman pään yli — kauas pimeään toisella puolen:

— Tulemme kohta, pikku Emma — sinun luoksesi — jos olet sairas, on parasta, että menet vuoteeseen.

Mutta nyt oli Eurydike-pieni irroittanut kätensä Rosalien käsistä ja pannut ne sensijaan Pistoolin olkapäille, ja nyt hän oikaisi itsensä ja painoi hänen molemmille poskilleen pienoisen, nopean linnunsuudelman, ja tämä kaikki näytti ymmärtämättömästä katselijasta oikeastaan samanlaiselta kuin pienen mäyräkoiran osoittaessa ystävällisyyttä isolle bernhardilaiskoiralle.

Mutta hetkistä myöhemmin hän oli jättänyt ystävän kantaakseen sydämensä ylitsevuotavassa, myrskyisessä kiitollisuudessa ja ilossa kiitos- ja ylistysuhrinsa Kaikkivaltiaalle, joka oli lahjoittanut heille tämän tämän rajattoman ja sanomattoman armon ja autuuden, joka oli antanut heidän sydämensä ja sielunsa yhtyä tämän teon lupauksessa ja päätöksessä — tuntien tarvetta saada Iäisyyden sinetti tälle heidän sopimuksellensa kutsua Jumala todistajaksi tähän heidän sydämensä valaan.

Ja ojennetuin käsin ja kohotetuin päin rukoili hän Jumalan Pojan kuvan edessä, ylväänä ja riemuitsevana, äänin, joka oli niin autuuden läpitunkema, että se Rosalie Pistolschiöldin mielestä oli pikemmin enkelin kuin ihmisen ääni:

— Herra, Herra — tämän uhraamme Sinulle — tämän pienen, köyhän, poloisen tekomme — Getsemanen verihiestä — sotamiesten ruoskaniskuista — päätäsi ympäröineestä orjantappurakruunusta — ruumiisi haavoista — tuskasta ristillä — Herra, Herra!

* * * * *

Ei voi kieltää, että se kohtaus, johon Ludvig Björnsköld oli kutsunut rouva Eurydike Bergin ja neiti Rosalie Pistolschiöldin ystävänsä varatuomari Ursellin konttoriin, oikeastaan oli kamariherralle jonkinlainen laskuvirhe ja pettymys.

Koko hänen hyvin suunniteltu sotasuunnitelmansa meni heti alussa pirstaksi, hänen hyvin viritetyistä satimistaan ei ollut mitään hyötyä. Nämä kaksi vanhaa, hieman kummallista naista selittivät jo alussa, etteivät he koskaan olleet ajatelleetkaan rikkoa hyväntekijänsä maaherra von Wernerin testamenttia, ja että he aikoivat jo syksyksi muuttaa pois Nelosesta. Ja kun he täysin mielettömässä hupsuudessaan olivat allekirjoittaneet selityksen, että he vapauttivat kamariherran täyttämästä maaherra von Werner-vainajan testamenttimääräyksen 11 pykälää, ja Ludvig Björnsköld, joka oli sekä oikeamielinen että hieno ja ylen moitteeton mies, vapaaehtoisesti tarjosi heille samasta vuokrasta, jonka he Nelosen huoneistossa olivat maksaneet, käytettäväksi kolme huonetta ja keittiön eräässä kamariherran talossa Hantverkarekadulla, vastasi tuo pieni, kalpea, mustasilmäinen rouva Berg, joka silloin totisesti vaikutti kypsältä Konradsbergiin:

— Ei kiitos, kamariherra — teidän ja meidän välillämme on olemassa kuilu — pitäkää lahjanne!

Ja me emme olisi antaneet todellista kuvaa kamariherra Björnsköldin olemuksesta, ellemme lisäisi, että tämä selitys suuressa määrin esti häntä perästäpäin nauttimasta tuomari Ursellin rajattomista onnitteluista ja kateellisen ihailevista selityksistä, että jos kuka tämän maan päällä oli onnen lellilapsi, niin oli sitä totisesti Ludvig Björnsköld.

Kesti päinvastoin kokonaisen viikon, ennenkuin hänen onnistui unohtaa tämän kohtauksen epämiellyttävä vaikutus, siitä huolimatta, että niin arvossapidetty ja suuren oikeamielisyytensä ja moitteettomuutensa tähden yleisesti kunnioitettu mies kuin tuomari Ursell monta monituista kertaa oli sanonut hänelle, että hän oli esiintynyt täysin virheettömästi ja hienon miehen tavoin tässä tapauksessa, ja ettei kukaan ihminen, jonka kunniaa ja arvostelukykyä pidettiin arvossa, olisi toisin menetellyt.

Olihan tavaton häpeä, taivaaseen asti huutava rikos, että Malmberginkadun 4 kaltainen tontti makaisi käyttämättömänä vuosikymmeniä. Meidän pääomista köyhässä maassamme oli suorastaan kansallinen rikkomus, rikos yhteiskuntaa kohtaan, että sellainen on tapahtunut, ja se, mitä kamariherra Björnsköld nyt toteutti, oli aivan yksinkertaisesti kansalaisvelvollisuus, kun hänen niin monen vuoden rappiotilan jälkeen vihdoin viimein onnistui tehdä tämä kuollut jättiläispääoma hedelmääkantavaksi.

KIRKASTUKSEN VUORELLA

Näiden ajatusten oikeaan käyttämiseen nähden on minulla lopuksi annettavana varoitus. Pidä varasi, ettet anna uskontosi tulla pelkän tunteen, vaan harjoittamisen asiaksi. Ihmiset voivat korkealentoisesti puhua muinaisaikojen pyhimyksistä ja pyhästä apostolisesta kirkosta antamatta hartautensa hehkun tai hienostuksen vaikuttaa omaan elämäänsä. Moni osoittaa mielellään jumalisuutta puhumalla hurskaalla ihastuksella, hän rakastaa hengellisiä kertomuksia ja ylistyslauluja, mutta hänestä ei silti tule parempaa kristittyä.

Enkelit ovat meille ilmestyneet, jotta taivas niin vähän kuin suinkin olisi tuntematon paikka mielikuvituksellemme… Pitäkäämme varamme, ettemme tee tutkisteluamme niistä pelkäksi tunnelmaksi ja jonkinmoiseksi mielikuvituksen hekumaksi. Tämän maailman on oltava vaivan ja toimeliaan elämän maailma; Jumala näyttää meille pilkahduksia kolmannesta taivaasta meidän virvoitukseksemme; mutta jos antaudumme niille niinkuin ne olisivat olemassaolomme päämäärä tässä ajassa, laiminlyömällä päivästä päivään puhdistautumisemme niiden täyteyden tulevaista nauttimista varten, muuttuvat ne vain sielunvihollisen juoniksi.

John Henry Newman.

PYHIMYKSIÄ JA SANKAREITA.

Lokakuun 6 päivä 1897 oli kaksinkertainen merkkipäivä Eurydike Bergille. Tänä päivänä kolmekymmentäneljä vuotta sitten hänen äitinsä oli haudattu Ramsjöbergin tehtaankirkkoon Stelleniusten hautakuoriin — 6 lokakuuta 1863 — ja päivälleen kolmekymmentäneljä vuotta tästä päivästä oli muutto suoritettu uuteen asuntoon Grevturekadun pihan perälle. Ja pikku Emma oli ensi kertaa vieraskäynnillä nähdäkseen, kuinka vanhat ystävät olivat järjestäneet olonsa.

Pikku enkeli itse, hänen rajattoman vihansa ja kiukkunsa siitä, että oli pakotettu lähtemään Nelosesta, hituisen lakattua riehumasta, oli päättävästi kieltäytynyt vuokraamasta yhteistä asuntoa Rosalien ja Dikenin kanssa. Näin menetellen hän estyi tulemasta pakotetuksi auttamaan ei vain heitä, vaan myös tuota inhoittavaa Clara Almgrenia, joka juuri oli pääsyynä hänen äärettömiin onnettomuuksiinsa.

Pikku Emma oli vuokrannut huoneen — ison, komean huoneen eräästä isosta huvilasta, jossa oli talouskoulu ja joka sijaitsi Sundbybergissä. Sehän oli kaukana Tukholmasta ja kaikista sen ihanuuksista — mutta huone maksoi täysihoitoineen kaikkineen viisikymmentä kruunua kuukaudessa, ja silloin sai pikku Emma kahvia tuoreen vehnäleivän kera vuoteeseen — ja aamiaisen lämpimine ruokineen ja suuret määrät leikkeleitä ja kahvia ja maitoa ja kaakkuja — ja sitten päivällisen kolmine ruokalajeineen — ja sitten kahvia runsaan kahvileivän kera kello viideltä — ja sitten kello puoli yhdeksältä illalla lämpimän ruoan ja voileipäpöydän ja leikkeleitä ja teetä ja maitoa ja kahvileipää.

Ja kaikki siellä olivat niin äärettömän kunnollisia ja kilttejä ja ystävällisiä ja kohteliaita hänelle: — Kun ne saivat tietää, että olen aatelia, joutuivat he vallan suunniltaan.

Pikku Emma oli muuttanut tähän maalliseen paratiisiinsa jo elokuun viimeisellä viikolla, ja ensimmäisten viikkojen alituisten vatsanväänteitten ja ähkyn ja ruoansulatushäiriöiden mentyä onnellisesti ohi, oli pikku Emma alkanut äkkiä lihota — muuttumisprosessi, joka ei millään tavalla lisännyt pikku vartalon kauneutta ja suloa, ja joka sen lisäksi aiheutti hänelle koko joukon vaivaa ja huolta, kun hänen ahtaat, ruumiinmukaiset vaatteensa tulivat näkyväksi ja tuntuvaksi todisteeksi siitä ikuisesta totuudesta, ettei pitäisi kaataa uutta viiniä vanhoihin leileihin.

Mutta Pistooli ajatteli hiljaa itsekseen: sinä tulet halkeamaan hyvistä päivistä, pikku Emma, ja se on oikein sinulle. — Niin ajatteli hän vain, sillä nyttemmin hän karttoi huolellisesti sananvaihtoa entisen riitatoverinsa kanssa, joka sensijaan ilman minkäänlaista valvontaa ja ilman vastaiskuja sai henkisesti levitellä itseään vanhojen ystävien edessä, kuten hän jo ruumiillisestikin oli alkanut pursua yli entisten rajojensa.

Pikku Emmalla ei muuten ollut vähäisintäkään tunnetta siitä, että hän millään tavalla olisi tehnyt väärin Nelosen vanhaa joukkuetta kohtaan — päinvastoin: hänelle oli tehty väärin. Mutta oli kaksi henkilöä, jotka olivat syypäät tähän häntä kohdanneeseen sanomattomaan vääryyteen. Toinen oli kalpea, näivettynyt, matelevan juonitteleva Clara Almgren, jonka pirullisessa luihuudessaan oli onnistunut eksyttää ja pimittää kiltin, hiljaisen ja lapsellisen Marie-Louise Almgrenin silmät — toinen oli kamariherra Ludvig Björnsköld, joka oli suurimpia konnia, mitä koskaan oli kahdella jalalla kulkenut ja jonka oikeastaan pitäisi istua Långholmenilla.

Mutta koska Ludvig Björnsköld ei mitenkään ollut pikku Emman koston ulottuvilla, sai Clara Almgren yksin vastaanottaa pikku Emman tunteitten purkaukset, joita hän ei kuten tavallisesti yrittänytkään salata.

Mutta tänä iltana oli hänellä ollut muassaan muutamia leivoksia sekä se vehnäleipä, jonka hän aamukahvistaan Sundbybergissä viikon varrella kätki saadakseen niillä joka sunnuntai ravita ja armoittaa vanhoja ystäviään. Ja juotuaan kahvin ja nautittuaan korvauksen hyväntekeväisyydestään viimeistä jyvästä myöten sekä harmikseen todettuaan, että Sten Almgren oli julkean ja halpamaisen äidin arvollinen poika, joka oli hotkaissut itseensä neljä vanhaa vehnäpullaa, nousi pikku Emma lähteäkseen.

Siellä hän tahtoi olla kotona paratiisissaan illallisaikana — ajatelkaahan, lämmintä ruokaa ja voileipäpöytä ja äärettömän paljon leikkeleitä ja teetä ja maitoa ja kahvileipää niin paljon kuin konsanaan tahtoo ja jaksaa. Pikku Emma itsetiedottomasti melkein pelkäsi lähteä sieltä — hänet valtasi hämärä kuvitelma, salaperäinen levottomuus, että hänelle kävisi kuin sadussa, että maallinen paratiisi olisi eräänä kauniina päivänä hävinnyt hänen Tukholmasta palatessaan.

Ja muuten ei oikeastaan ollutkaan enää niin hauskaa kuin ennen vanhojen ystävien luona heidän uudessa kodissaan.

Siellä oli vain kaksi huonetta.

Suurempi huone oli jaettu kolmelle naiselle niin, että Dikenillä oli puoli huonetta ja Rosaliella ja Clara Almgrenilla toinen puoli. Näkyväisen välimuurin muodosti kolme kallisarvoista, intialaista brokaadiverhoa, jotka Clara Almgren oli ommellut yhteen ja joka illan tullen pingotettiin parin koukun varaan, jotta Diken pieni tuntisi olevansa rauhassa muistoineen ja risteineen.

Ettei Pistoolia, joka koko elämänsä oli tottunut olemaan omissa oloissaan, mitenkään vaivaisi huoneenpuoliskon jakaminen hänelle ennestään täysin tuntemattoman rouva Almgrenin kanssa, oli asia, jota ei Pistooli eikä Clara Almgren ajatelleet tai josta he eivät olleet tietävinään. Pääasiahan oli, että Diken viihtyisi tai ettei hän tuntisi oloansa vaikeaksi: hän, jolla oli ollut sellaiset tottumukset.

Mutta Eurydike Bergin ainoa ajatus oli, että »poikasella» vain olisi hyvä olla!

Poikanen oli Sten Almgren, ja hänellä oli toinen huone yksin hallussaan. Hänhän oli niin vanha, ettei hän voinut asua äitinsä kanssa samassa huoneessa, ja sitäpaitsi hänellä täytyi olla huone opintojensa takia — hänhän oli sellainen kirjatoukka — ja hänenhän täytyi saada vastaanottaa tovereitaan häiriintymättä eikä hävetä ympäristöään.

Mutta Sten Almgren häpesi sydämessään — hän häpesi asuntoa ja huonettaan ja tätejään, ja hän pakeni niin pian ja niin pitkäksi aikaa kuin saattoi kirjojen maailmaan tai pitkiin, fantastisiin unelmiin, kuinka hyvä hänellä tässä maailmassa tulisi olemaan, kun hän tulee isoksi ja rikkaaksi ja saa vallan käsiinsä.

Hän antoi kuitenkin armollisesti täti Eurydiken palvoa ja hemmotella itseään, ja hän palkitsi kaikki tämän tunteet pienellä ystävällisyydellä ja hellyydellä silloin tällöin — ystävällinen katse, arka hyväily kädelle — pieniä hellyydenosoituksia, jotka nostivat Eurydike Bergin seitsemänteen taivaaseen.

Sillä Ramsjöbergin tyttärellä ja Ehrencreutzin jälkeläisellä oli oma erikoinen uskonsa Sten Almgrenista. Hän uskoi, ei, hän tiesi, että Jumala oli valinnut pienen Baltzar Emanuelin pojan suojelusenkeliksi, ja että kaikki se, minkä hän niinollen tekee Sten Almgrenin hyväksi, sen hän tekee pienen Baltzar Emanuelin iloksi.

Sten Almgren palkitsi myös täti Eurydiken — hän ei saanut koskaan sanotuksi täti Diken — joka suuresti mairitteli tätä.

Täti Eurydike oli ainoa, jota hän totteli — täti Eurydike oli ainoa, jonka mielipidettä hän kysyi tai jota hän noudatti. Äidistään hän viis välitti — täti Rosalieta hän karttoi ja täti Rosalien mielestä »poika» oli aika »vintiö», jolla kuitenkin oli eräs todellinen avu — ja se oli Pistoolin silmissä sangen suuri avu: Sten Almgren ei sietänyt pikku Emma-tätiä. Hän vihasi häntä, hän inhosi häntä, hän halveksi häntä, ja »pojalla» oli pirullinen kyky ärsyttää Emma-tätiä, näennäisen lapsellisesti ja ymmärtämättömästi sanoa hänelle myrkyllisimpiä ilkeyksiä — tehdä hänet naurettavaksi — tehdä itsensä naurettavaksi hänen kustannuksellaan. Täytyi myöntää, että pojalla oli todellista makua. Hän sanoi oikeastaan kaiken, mitä Pistooli olisi tahtonut sanoa — ja enemmänkin — ja hän saattoi toisinaan olla niin räiskyvän sukkela, niin demoonisen älykäs ja selvänäköinen, että hänen suoraa, leveätä selkäänsä pitkin kulkivat mielihyvän kylmät väreet, ja hän melkein kauhistui, että lapsi siinä määrin saattoi nähdä läpi kaikkien valheverhojen.

— Niin, on vallan varmaa, että poikavintiö on täynnä tärpättiä, saattoi hän sanoa Dikenille vilpittömin hyväksymisen elein, joka ilahdutti Eurydiken sydäntä, samalla kun sanamäärittely sai hänet värisemään vastenmielisyydestä — mutta hän ei ole voinut saada sitä äidiltään — niin kiltille ja sävyisälle ja harmittomalle ihmiselle on se uskomatonta — ja mitä pojan isään tulee niin — jos saa päätellä Claran kuvauksista — ja hänhän aviovaimona on luonnollisesti täysin todistuskelpoinen ja pätevä tuomari — lienee Ludvig Almgren ollut enkeli maallisessa hahmossa — s.o. enkeli, joka ei kieltäydy totilasista tai kolmestakaan, jos tarjottaisiin.

Ja Pistooli venytti alahuultaan ja kohotti ylähuultaan ja kaakotti tyytyväisenä, sillä totta puhuen hän oli mustasukkainen — eikä niin vähääkään — Eurydikelle hänen tunteistaan »poikavintiötä» kohtaan, samalla kun hän vähitellen alkoi katsoa maailmaa Dikenin silmillä — osittain siksi, että hän oli todellinen vaiva Emma Wigelstjernalle, pieni, verraton kiusanhenki —ja vihdoin viimein siksi, että hänen olemuksensa sisäisin tarve oli saada rakastaa kaikkea sotaisaa ja ylvästä ja palavaa; ja sisimpäänsä hän kätki salaisen vakaumuksen, että »poikavintiö» oli jonkinmoinen miehinen vastine hänestä itsestään.

Kun pikku Emma tänä iltapäivänä oli mennyt, kävi pienessä asunnossa niin ihmeellisen hiljaiseksi ja tyhjäksi ja ahdistavaksi. Varjot tihenivät omituisen raskaina vanhojen naisten huoneessa. Sanat kuihtuivat ja kuolivat heidän huulillaan, ja heitä kiusasi oman äänen kaiku.

Mutta sensijaan olivat vanhat huonekalut alkaneet puhua. Ne kysyivät toisilta hämmästyneinä ja peläten, missä ne olivat. Ne eivät tunteneet ilmaa — ilmapiirissä oli vieraita, tuntemattomia henkiä — ne kaipasivat vanhoja vuosikymmenien aikaisia ystäviä — niin, muutamia vuosisatojenkin vanhoja ystäviä.

Missä oli oikeusneuvoksen nojatuoli ja vanha, soikea mahonkipöytä, missä oli piispattaren työtuoli ja ompelupöytä, missä oli Ingeborg Stelleniuksen vanha kirjoituspöytä ja vuorineuvos Ehrencreutzin asiakirjakaappi, jotka olivat seuranneet toisiaan Hjulshammarista Ramsjöbergiin, Ramsjöbergistä Sainte-Marieaux-Magnoliaan, Sainte-Marie-aux-Magnoliasta Malmberginkadun neljään — missä oli vanha pelipöytä itäintialaisine posliinilevyineen, joka oli muuttanut Refvelstasta Rauhankadulle ja sieltä Rosalien keralla pois, jonka ääressä ylijuhlamenojenohjaaja oli istunut niin monina öinä — ja jonka kiinalaisilla kuvilla ja kummallisilla maisemilla ja taidokkaasti yhteenkiedotuilla ornamenteilla koristetun levyn päällä Refvelstan maa vähitellen oli häipynyt olemattomiin, sillä välin kuin sen himmeä lasitus korkeitten hopeakynttiläjalkain lepattelevien liekkien valaisemana oli kuvastanut ylijuhlamenojenohjaajan ylhäisen jäykkiä ja kohteliaasti hymyileviä kasvoja — poissa pelipöytä, poissa hopeiset kynttilänjalat — poissa oli pääsotakomisarius Wigelstjernan suuri sifonjeeri, jonka lukemattomissa lokeroissa hänen yksityiset paperinsa olivat olleet yhtä järjestelmällisesti lajiteltuina kuin konsanaan asiakirjat hänen virkahuoneessaan — ja missä oli oikeusneuvoksen vanha, isiltäperitty kustavilainen kirjoituspöytä, jonka ääressä hän oli istunut työskentelemässä niin monia iltapäiviä ja ehtoita, hänen totuuttaetsivän henkensä kamppaillessa maallisen oikeuden raskaitten ja vaikeasti ratkaistavien probleemien kanssa — ja jossa hänen isänsä, piispa, oli ennen häntä istunut hurskaisiin tutkisteluihin kumartuneena kirjojen kirjan yli, valmistuessaan harjoittamaan kutsumustehtäväänsä — missä olivat kynttiläkruunut ja kuvastimet, jotka olivat valaisseet ja häikäisseet toisiaan juhlallisessa kilvoituksessa ja jalossa kaksintaistelussa pitkinä juhlaöinä Hjulshammarissa ja Ramsjöbergissä, Refvelstassa ja Renbyholmissa?

Työn muistot ja juhlan muistot, turhuuden muistot ja hurskauden muistot — poissa — poissa — ainaisesti poissa ja erotettuina — tuulten ja aaltojen hajalleen heittäminä hylynsirpaleina — hylynsirpaleina ja merihylkyinä kuten niitten viimeiset omistajatkin maan päällä.

Ei ja taasen ei — niitten viimeiset omistajat elämässä eivät ajelehtineet missään maallisissa virranpyörteissä. Huoneen pelastetun hylkytavaran kirjavan kokoelman yläpuolella loistivat valkeina ja hiljaisina, hohtavina ja kirkkaina krusifiksien pyhät kuvat maailman Vapahtajasta ja Herrasta — vertavuotavasta Jumalan Pojasta — Lunastajasta ja Sovittajasta — kärsivien ihmissydänten elävästä ankkuripaikasta — kaikilta maallisilta myrskyiltä suojaavasta varmasta satamasta — lujasta ja järkkymättömästä kalliosta, jota vastaan kaikki maailman aallot ja tuulet voimattomina raukenevat.

Saevis tranquillae in undis — rauhallisina raivokkaiden aaltojen keskellä.

Ja vaistoten syvällisesti henkielämän salaperäisistä asioista Eurydike Berg tunsi äkkiä, että hänen täytyi voittaa tämä rajaton raskasmielisyys, joka kasvoi tuskallisen lamauttavalla voimalla huoneen hämärissä — että hänen täytyi antaa toisten nähdä ja muistaa, ketä he palvelivat ja kelle he kuuluivat — että heillä ei ollut oikeutta surra ja pelätä — että uskollisuuden ja kiitollisuuden, ilon ja rauhan tuli täyttää heidän sydämensä ja kohottaa heidän huulensa rukoukseen ja kiitokseen.

Hän hyväili pienellä, aralla, kainolla, hellällä käden liikkeellä kevyesti, kevyesti Sten Almgrenin kättä — liike, jossa koko hänen sydämensä pidätetty ja puoleksi unohdettu hellyys poikaansa kohtaan heräsi eloon ja puhkesi kukkaan:

— Sten pieni, mene ja sytytä kynttilät suuren Kristus-kuvan alla!

Ja sillä välin kuin poikanen hieman vastahakoisesti, hämmentyneenä ja epävarmana, kainona ja kömpelönä täytti hänen antamansa tehtävän, rukoili Eurydike hiljaa ja palavasti hurskaassa sankarisydämessään: Herra, pidä huoli poikasesta — opeta häntä palvelemaan Sinua, tottelemaan Sinua, rakastamaan Sinua — anna hänen hyväkseen tekemämme uhrin tulla Sinun kunniaksesi tehdyksi uhriksi!

Nyt Rosalie katkaisi hiljaisuuden, ja iso, arvokas imperaattorinpää oli ihmeellisen voimakkaan hehkun kirkastama:

— Jos jää rahaa ja varoja, kun olen kuollut, tahtoisin saada tämän virrenvärsyn hakatuksi haudalleni:

Vuoks' leivän, onnen, maineen on taisto tarpeeton. Pois pienet huolet heitä, ah, aika lyhyt on.

Vaan murheen, ilon päivin käy Herran polkuja. Tee oikein kuoloon asti: muun hoitaa Jumala.

Mutta nyt hymyili Eurydike Berg onnellisinta ja kirkastuneinta hymyään, hymyä, jonka veroista hänen ystävänsä eivät milloinkaan olleet nähneet hänen huulillaan, ja hän puhui äänin, joka oli vapauttavan riemun täyttämä, särkymiseen saakka innoituksen läpitunkema, innoituksen, joka vastustamattomassa, ylimaallisessa voimassa sai kaikkien heidän sydämensä värisemään.

— Ajatteletko kuolemaa nyt? — Minusta tuntuu kuin alkaisin vasta nyt elää uudelleen — oikein elää.

Mutta hänen silmänsä eivät enää erottaneet muita huoneessa olevia; hän näki ainoastaan Vapahtajan piirteet ristillä sekä ne kolme kynttilää, jotka sytytti pitkä, laiha poika, jonka varjokuva kuitenkin tällä hetkellä ihmeellisellä tavalla ikäänkuin laajeni ja täytti koko huoneen, niin että hänen ja hänen vanhan ystävättärensä kasvot ja vartalot ikäänkuin kätkeytyivät ja häipyivät tähän aaltoilevaan, epämääräiseen hämäränleikkiin, tähän varjojen aavemaiseen, uhittelevaan kisailuun seinillä ja katossa — vertauskuva tuntemattomasta tulevaisuudesta, hämärän ja pimeän maailmasta, jonka yllä Ihmisen Pojan, Maailman Vapahtajan, rakkauden ja laupeuden Herran kuva tällä hetkellä loisti järkkymättömämpänä, lohduttavampana, virvoittavampana kuin koskaan.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VANHOJEN NEITIEN TALO ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VANHOJEN NEITIEN TALO

- SISÄLLYS:

- MAAILMA MAAILMASSA

- VANHA TALO.

- NELJÄ LUONNETTA

- PISTOOLI.

- PIKKU EMMAN TARINA.

- EURYDIKE BERG.

- ROUVA OIKEUSNEUVOKSETAR.

- SEKASORRON MAAILMASSA

- BELSASARIN PIDOT.

- EURYDIKE ON HUOLISSAAN JA RUKOILEE.

- SIIVEKÄS PERHO HAGASSA LIITÄÄ.

- HENGET PUHUVAT.

- HERRA, EN PÄÄSTÄ SINUA…

- INHIMILLISTÄ, LIIAN INHIMILLISTÄ.

- HÄVITYKSEN MERKEISSÄ.

- KIRKASTUKSEN VUORELLA

- PYHIMYKSIÄ JA SANKAREITA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE