Uskottomuus
Date: 2025-09-12T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish drama -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Uskottomuus

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Uskottomuus

3-näytöksinen draama

Author: Lauri Haarla

Release date: September 12, 2025 [eBook #76863]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1924

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK USKOTTOMUUS ***

language: Finnish

USKOTTOMUUS

3-näytöksinen draama

Kirj.

LAURI HAARLA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1924.

HENKILÖT:

ABRAHAM SVART, entinen kartanonomistaja.
ASSER, liikemies |
EELIS, maisteri | Abraham Svartin lapsia.
RAUHA, ompelijatar |
KAARIN, tarjoilijatar |
AGNES.
EERIK HERMALA.
PITKÄ-MARJA.
JALMIINA.

Tapahtuu Suomessa päättyneen vuosisadan viimeisinä vuosina.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

NÄYTTÄMÖ: Syrjäkaupungin ullakko-kamari, jonka matalahko katto taittuu taka-alalla vielä alemmaksi. Peräseinässä oikealla matala ja leveä, pieniruutuinen ikkuna, josta näkyy katonharjojen rykelmä, kaukana taustalla sininen meri. Ikkunanvieressä päittäin on kulunut, mutta vanhan-aikaista, hienoa tekoa oleva mahonkinen kirjoituspöytä ja tällä suuri joukko paksuja kirjoja, papereita sekä pari valokuvaa kehyksien varassa. Kirjoituspöydän takaisessa nurkassa on uuni.

Oikealla etualalla on nahkapäällyksinen sohva, selusta leikkauksin koristettu, mutta päällys vanhuuttaan kiiltävä ja pääpuolet värittömiksi hankautuneet. Sohvan lähettyvillä matala tupakkapöytä hujan hajan heitettyine kapineineen. Ja oikealla seinässä korkea ja sangen kapea yksiruutuinen ikkuna.

Vasemmanpuolinen seinä tekee taka-alalla ulkonevan kulmakkeen, joten sen etualalle muodostuu suojaisa syvennys, jossa on ruokapöytä ompeluksin koristeltuine liinoineen ja seinäpenkit sekä tuoli pöydän oikealla puolella. Tämä siisti ja viihtyisä kolkka, joka loistaa puhtauttaan, on kuin toista maailmaa verrattuna oikealla seinämällä olevaan ränsistyneeseen kalustoon. — Lattialla on yksinkertaisia mattoja. Peräseinässä vasemmalla ovi eteiseen ja vasemmalla ovi viereiseen huoneeseen. Oikealla keskiseinämällä on myös kapea ovi, joka vie pieneen huoneentapaiseen komeroon. — Takaseinällä kello, joka osoittaa seitsentä. Ja vasemmalla seinällä pienehkö maalaus Abraham Svartin vaimovainajasta, kauniista naisesta. On kevätilta. Ikkunoista tulvii runsaasti valoa, joka heittää aluksi vihreitä ja violetteja värisävyjä huonekaluille, mutta muuttuu vähitellen voimakkaan kellerväksi valovirraksi.

1. KOHTAUS: Abraham Svart istuu ikkunan luona pöydän ääressä. Hän on noin 50-vuotias lihavahko mies. Kasvojen profiilista näkee, että ne kerran ovat olleet säännölliset ja kauniit. Mutta nyt ovat silmänalukset turvonneet ja kasvolihakset veltostuneet, niin että enää vain korkea otsa antaa arvokkuutta hänen kasvoilleen. Hiukset ovat vielä täydet, mutta harmahtavat ja takkuiset. Samoin on paikoitellen harmaa leukaparta huonosti hoidettu. Mutta ohuet, leukapartaan yhtyvät viikset, jättävät täysin näkyviin paisuvat ja voimakkaat huulet. Kulmalliset ovat raskaat ja paisuneet ja kulmakarvat suhteellisen ohuet. Mutta kulmallisten kohotessa tulee silmiin vieläkin tuimuutta ja tulisuutta. — Hänen pukunsa on sekä keikarimainen että ränsistynyt: jalassa ratsuhousut ja kuluneet ratsusaappaat ja ratsupiiska työnnetty saappaanvarteen. Takki tavallista mallia, liivit huolimattomasti napitetut ja liian pienet, niin että kirjava paita, jonka kaulus on auki, näkyy myös housunkauluksen ja liivin välistä.

ABR. SVART panee korteilla pasianssia ja siemaisee pari kertaa sikarista sauhun.

RAUHA laulaa vasemmalta kamaristaan kirkkain ja voimakkain äänin, sanat selvästi lausuen, seuraavat virrensäkeet, ja vanhain akkain särkyneet äänet laulavat mukana:

»Herra tulee! Ken nyt tahtoo
Sotaan hänen puolestaan
Vastaan merta möyryväistä,
Myrskytuulta erämaan?

Kupehenne vyöttäkäätte,
Hengen miekka ottakaa,
Autuuden myös rautalakki,
Käykää vastaan maailmaa.»

ABR. SVART joka laulun alkaessa on kohauttanut harteitaan ja sen kuluessa työntänyt synkkänä kortit syrjään, toistaa lopulta kuuluvasti sanat:

»Käykää vastaan maailmaa.» (Pudistaa kärsimättömästi päätään, nousee seisaalleen.) Ajatus synkkä ja kamala. (Kävelee oikealle, retkahtaa sohvalle ja sytyttää tupakkapöydältä uuden sikarin, jonka aikana kuuluu Rauhan ja vaimojen laulama kolmas säkeistö):

»Kohta kaikuu voitonhuudot
Ikirauhan ihanan:
Kristukselle ijäisesti
Tuli vallat maailman.»

ABR. SVART ikäänkuin heittäen synkät ajatukset tiehensä on laulun loppupuolella ryhtynyt hyräilemään iloisen juomalaulun säveltä ja laulaa nyt kuuluviin sanat:

Tulehen, veljet, nyt sikarin pää,
pohjahan, veljet, nyt pikari tää,

RAUHA kuuluvalla äänellä: Polvistukaamme rukoukseen. (Alkaa kuulua hartaan rukouksen muminaa.)

Sionin kannel N:o 254.

ABR. SVART jatkaa römeästi, voimakkaalla äänellä, kuin taistellen vastaan:

Sikarin sytytät, tuhka vain jää,
naisen jos sytytät, ruhka vain jää.

(Yltyy nauraa hohottamaan, kohentautuu istumaan ja jatkaa hosuen tahtia molemmin käsin):

Kiertele, kaartele sauhujen tie,
hulmuvain helmojen luokse sa vie.

2. KOHTAUS: Rauha, Pitkä-Marja ja Jalmiina tulevat vasemmalta. — Rauha on lähes 30-vuotias nainen, mutta, huolimatta kalpeasta hipiästään, kirkkaina päilyvät silmät, raikkaat huulet ja nuortea vartalo osoittavat hänet voimakkaaksi naiseksi.

RAUHA moittivasti: Isä!

ABR. SVART jatkaa kuin humalassa:

Vaaksahan vaan, ihan vaaksa on vaan
Sodoman portista Gomorraan.

RAUHA jyrkästi: Lopeta nyt, se on Jumalan pilkkaa!

ABR. SVART koomillisen mahtavasti, käsiä levitellen: Minä levitän siipeni ylitse hänen piikansa — — —

JALMIINA: Niin, eikös sitä olekin sanottu, että ihmisen vihamiehet on hänen perheensä. Vaiva ja vastus — — itku ja huokaus on Rauha neidilläkin tästä herrasta ollut — — —

PITKÄ-MARJA: Niih — — ja kuun pitää muuttuman vereksi! Eikös herra ole kuullut sitä sanaa sanottavaksi? Nih, ni — i — i, vertymän sen pitää viimeisinä päivinä, että he tekisivät parannuksen ja — —

ABR. SVART: No — noo, te kääntymykseen tulleet saunapiiat. — Ettekö muista, mitä nuorena saitte? Leivän ja lemmen ja ruoskan! Vain ruoska on tallella. (Vetäen ratsupiiskan saappaanvarresta:) Heh, katsokaas, sama ruoska! Tämän herran perinnöistä ainoa jäännös, joka vielä on käyttökelpoinen. (Nousee uhkaavana.) Menkää, uskon varikset ja naakat!

RAUHA: Malta, isä, mielesi!

ABR. SVART: Pitääkö täälläkin nähdä nuo liejuiset naamat. Takaisin maalle! Lääviinne läkähtymään!

RAUHA: Lie parasta, että me poistumme täältä. (Ohjaa vaimoja ulko-ovea kohti.)

JALMIINA kääntyen vielä ovella, Abr. Kvartille; ilkeästi: Vaivaistaloksi aikoo, kuulema, kunta sen Leiklahden raketa. Sopii sitä sinne entisille mailleen Vartin herrankin tulla.

ABR. SVART: Pois!

RAUHA kiirehtien vaimoja lähtemään: Saatan teitä. (Rauha ja vaimot poistuvat ulko-ovesta.)

ABR. SVART istuen sohvalle, yksin: Varikset ja naakat — — kyyhötelkööt minun kartanoitteni raunioilla ja vaakkukoot viimeisen myllyni seisoessa ja lahotessa maahan — — Vaakkukoot ja huutakoot, että Abraham Svart on hävittänyt kaikki, tuhlannut isiensä maat ja mannut ja tarjonnut alustalaisten rakastamalle vaimollensa, Aurora Svartille, tarjonnut kuoleman sakramentin »kärsimyksen pikarista» — - muka kärsimyksen pikarista. (Ponnahtaa seisaalleen, kävelee kiivaasti, lyöden ruoskalla saapasvarteensa, peräovelle ja sieltä jälleen etualalle.) Valhe sekin. Viattomalle muka — —. Luulkoot vaan — — se on sittenkin valhe. (Jää tuijottamaan.)

3. KOHTAUS: Kaarin, Svartin tytär, puettuna hienoon päällystakkiin, joka on edestä auki, ja sen alta näkyvään tarjoilijatarpukuun, tulee kiireisesti ulko-ovesta.

ABR. SVART käännähtää tuimasti ympäri: Se on valhe!

KAARIN ilakoivasti: Juupelin hyvä, ettet puhu totuuksista, niinkuin korkeasti oppinut veljeni Eelis.

ABR. SVART: Sinäkö, sinä kaunis ja oikea tyttäreni! Tule isäsi ruhtinassyliin. (Pitäessään Kaarinia sylissään:) Valhetelkoot — — Sinut ja Eeliksen minä siitä valheesta pelastan. Muut minua rääkätkööt. Valhetelkoot — — —.

KAARIN yhä ilakoivasti: Mitä sinä taas siinä jankutat, isä. Valhe on ihanaa! Ja valhetta saa olla kaikki, niin kauan kuin on sydämessä hurma ja hurjuus. (Vetäen isänsä kädestä vasemmalle etualalle.) Kuulepas, isä, missä on Eelis?

ABR. SVART: Asemalla veljeänsä vastassa.

KAARIN: Kuules, poika, pujahdin sisään Rauhan huomaamatta. (Nykäisten isäänsä parrasta.) Ja nyt tehdään sopimus ikuisen valheen nimeen.

ABR. SVART: Ho — hoo, puhu valhetta omalla suulla. Sehän oli »ihanaa».

KAARIN puoliksi tosissaan, puoliksi ilakoiden: En osaa Rauhalle valehdella enkä uskalla Eelikselle. Ne katsovat kuin profeetat vanhasta kuvaraamatusta! Mutta sinä, vanha jäärä, sinä valhetta lasket kuin totuutta vaan. Ja seikka on sitäpaitsi ihan viaton ja mitätön.

ABR. SVART viheltää ja katsoo syrjäsilmällä Kaarinin käsilaukkuun:
Tyttö, miksi on käsilaukkusi siunatussa tilassa?

KAAKIN laulavalla äänellä: Aa — — du alter Geniesser, du kvartta Meukowia, ihan sitä vanhaa Leiklahden herran merkkiä. (Hyväillen ja hyvitellen.) Tämän saat, jos päästät huuliltasi pikkuruikkusen valheen.

ABR. SVART teennäisen mahtavasti: Ehei, tyttö, Leiklahden herran sanaa ei osteta. Jollet lahjoita ryypyllistä elämän riemua piinatulle isällesi — —.

KAARIN: Lahjoitanhan toki! (Antaa pullon isälleen, joka istuutuu sohvalle ja alkaa avata pulloa.) Mutta sanothan kumminkin, että menin ravintolaan ylityöhön — — ja — — ja, että voin viipyä myöhään, ehkä aamuun saakka.

ABR. SVART: Mihin sinä sitten menet?

KAARIN: Kaupungin hurjimman ja kauneimman kavaljeerin kanssa — — maskeraadiin, naamioitten leikkiin ja ihmisten nauruun. — Sanotko?

ABR. SVART: Mutta — — etkö tahdo nähdä pitkästä aikaa vanhinta veljeäsi?

KAARIN: Senkin saituri ja rahasäkki! Riittääpä teitä täällä riitelijöitä. Menen sinne, missä naamio peittää kapakkatytönkin häpeän. Olenpa kaunis, eikä minun tarvitse siltä herralta juomarahoja kärkkyä.

ABR. SVART: So — soo, älä suutu. Riemuitse mielesi mukaan. Minä vastaan kyllä. (Nousee ja vie konjakkipullon kirjoituspöydän kaappiin ja palaa Kaarinin mentyä sohvan luo, jonne istuutuu.)

KAARIN kuin vihassa reväisten auki vaatteitaan: Ja nyt pois nämä orjattaren ryysyt! (Kuulee oven käyvän eteisessä.) Muutan pukua vaatekomerossa. (Kiirehtii oikealle pienestä ovesta.)

4. KOHTAUS: Rauha tulee peräovesta.

RAUHA: Isä, teit väärin. Mutta tänään riita pois, sillä ihmeen päivä on tänään. Nyt on juhlapäivä!

ABR. SVART: Häät vai hautajaiset?

RAUHA: Hautajaiset tavallaan ja kuitenkin ihanimmat häät, mitä minun on suotu viettää täällä. — —

ABR. SVART synkästi ja ivamielellä: Varmaan taas — — niitten neitseellisten muistojen häät.

RAUHA sisäisellä riemulla; Isä, tänään on kymmenvuotispäivä.

ABR. SVART: Niinkö — — tänäänkö? (Kuohahtaen, nousten seisaalleen.) Ja sitä, sitäkö päivää sinä muistutat minulle!

RAUHA painaa tyynnyttävästi isänsä takaisin sohvalle, valoisasti: Odota, isä, niin kerron sinulle jotain. (Istuutuu vasemmalle pöydän luo.)

ABR. SVART: Joka viikon päivä te juotatte minulle sitä myrkkyä, ja joka vuosipäivä te sekoitatte sen pohjia myöten.

RAUHA: Kunnes myrkky siitä haihtuu, niinkuin minunkin sielustani on sen haihduttanut kymmenvuotinen rukous.

ABR. SVART: En siedä sitä rukouksen muminaa. Sinun pitää se muistaa!

RAUHA: Hetkisen kuuntelet ja sinä iloitset minun mukanani. Katsos, siitä vararikosta sain minäkin osani. (Tuijottaen muistojen vallassa kaukaisuuteen.) Muistathan, kun vasara paukutti huutokauppaa kotini porraskaiteeseen, silloin läksi Eerik Australiaan, sillä hän tahtoi ottaa minut vaimokseen vasta sitten, kun oli voittanut kultaa ja ostanut takaisin sukukartanomme. Hän oli sankari mieleltään, sillä hän ryhtyi siihen, mikä oli vaikeaa. (Sytyttävästi.) Eikö ollutkin, isä.

ABR. SVART: Se sankaruus likoo Sydneyn katuojissa. Nulikkana luvataan liikaakin. Se juttu tunnetaan. — —

RAUHA voittoisasti: Väärin, väärin. Hän on oikeana miehenä kuollut. Viime yönä, isä, viime yönä vihdoinkin sain siitä Jumalalta merkin. (Puoliksi itsekseen.) Miten kauan sainkaan odottaa. Kun parin vuoden kuluttua Eerikin lähdöstä kirjeet jäivät tulematta, silloin painui minun sieluni epäilyksen mutaan. Sairasta hikeä tihkuvat epätoivon yöt olivat kuluttaa minut hautaan kaksikymmenvuotiaana. Joka ilta ja yö minä rukoilin: Kristus, Jumalan poika, näytä kasvosi minulle, anna mulle merkki, ettei Eerik ole sortunut lokaan ja syntiin, anna minulle merkki siitä, että hän on murtunut ylenmääräisiin ponnistuksiin tai kaatunut vaaraan kaukana siellä. — Niin rukoilin. Mutta lukemattomat kerrat sain maata maassa vailla lievityksen pienintä pisaraa. Kuukausiin pitkiin en enää rohjennut langeta rukoukseen, sillä pelkäsin sieluni kapinaa taivasta vastaan.

ABR. SVART surumielisellä ivalla: Ja halveksimalla elämää sait palkaksi kelmeän pyhimysnaaman. Autuus sekin.

RAUHA: Minä vihasin elämää — olin kurja ja pieni — nyt kannan sitä kuin lintua kädellä. Sillä tiedä, eilisiltana, kun palasin kokouksesta kotiin ja näin, miten kevät oli jo nostattanut silmut puihin ja pensaisiin ja koko nurmi ja maa oli ikäänkuin lakannut pelkäämästä yötä ja kylmää, silloin sain äkkiä kirkkaan mielen ja sydämeni lievittyi. Tulin kotiin viivytellen, sillä tuntui, kuin olisi uskon käsivarsi hyväillyt minua pitkin matkaa ja antanut minulle uskoa äärettömiin saakka. Kun tulin huoneeseeni, ei ollut epäilyksellä mitään sijaa, enkä tarvinnut monta rukouksen sanaa. Näytä totuus, salli minun sydämeni kuolla tai autuudesta värähtää. Niin lausuin vain. (Hurmautuneena, ikäänkuin näkynsä uudestaan nähden.) Ja minuun virtaa valo! Ei ole huonetta, ei ole ympäri maailmaa. On korkeus ja holvi ja ihana ikkuna taivasta kohti — — kasvot nään, ah, jälleen nään — — (Ojentaen käsivarsiaan kurkoittavasti.) Ne on Eerikin kasvot, ja kauneus niillä on Kristuksen! (Hiljeten, sulkien silmäluomet.) Ja kuitenkin: ne oli Eerikin kerran. (Jää istumaan kuin unessa.)

ABR. SVART: Tyttö parka.

RAUHA kuin heräten, valoisan vakuuttavasti: Siinä oli uskoni voitto! Eerik on menehtynyt sairauteen ylenmäärin ponnistaessaan meidän puolestamme. Hän on eronnut täältä tahratonna sielu. Siksi on mulle hänen kuolemansa murhe ihanampi maallisia häitä. Iloitsethan, isä? — — Nuo unettomat yöt — — autuaitten unien öiksi ne muuttuvat nyt.

ABR. SVART: Nuo houreet olet saanut äitisi päästä.

RAUHA: Sen uskon, että onnettomin on lähellä Jumalaa, sen sain äidiltäni. Ja sillä uskolla olen kestänyt nämä kymmenen vuotta. Onko se houretta? Etkö näe, että kaikki, jotka rakastivat äitiäni, tulevat uskoon — —

ABR. SVART katkeralla ivalla: Ja varsinkin se akkain alkulieju! Siinä ei kivikkoon langennut se sinapin siemen.

RAUHA saaden kasvoilleen syyttävän sävyn: Niin, ne naiset, jotka tahrasivat sielunsakin riettauden tähden, ne äitini pelasti.

ABR. SVART: Pelasti — — pelasti. Mutta tiedätkö, kuinka paljon maksoi se pelastus? Et tietävän näy — — Se maksoi koko minun elämäni. — Etkö usko? Saatpa kuulla.

RAUHA: Vain omaa riettauttasi syytä.

ABR. SVART: Siitä minä juuri haastankin, siitä, kuinka rikoin kaikki aviollisen katkismuksen kiinalaiset käskyt ja horjahdin alustalaisteni tyttäriin. Sen tein! Mutta — —

RAUHA: Älä jatka enää. En tahdo kuulla. (Kääntyy vasemmanpuoliselle ovelle, jonne jää kuitenkin vielä seisomaan.)

ABR. SVART: Mutta mitä teki vaimo? Hän, hän yltyi hoitamaan heitä, kuin lähetyssaarnajatar Ovambo-maan pakanatyttäriä. Hän jakoi jauhotuokkoset mökistä mökkiin, supatteli aittojen ovilla, katsoi silmillään kuin kärsivä karitsa, ja naiset määkivät myötä kuin uhrilampaat saadakseen täyden maksun haureudestaan. Juuri noilla naisilla hän kehruutti villat ja kudotti kankaat, juuri ne hän otti apumuijiksi ja lapsenpiioiksi. Tottavie, hän liitti nuo naiset perheeseen, perheeseen! Ymmärrätkö, mitä tämä merkitsee?

RAUHA: Hänen tekonsa oli oikea ja jalo, sillä se oli varmaankin vaikeaa.

ABR. SVART häijyn terävästi: Juttu on sama, kuin jos — — vaimot täällä kaupungissa hakisivat miestensä rakastamat prostitueeratut ja ottaisivat lapsenpiioiksi. Tjaa!

RAUHA: Turha jatkaa. (Katsahtaa seinäkelloon.) Juna taitaa jo olla asemalla. Panen teeveden kiehumaan. (Menee ovesta vasemmalle.)

ABR. SVART hänen jälkeensä, ääntä koroittaen: Miksi hän ei pelastanut minun sieluani, vaan akkojen ja piikain?

Hetken vaitiolo.

5. KOHTAUS: Kaarin pistää päänsä esiin oikealta.

KAARIN: Sst, joko saarna loppui?

ABR. SVART tuijottaa väsyneenä eteensä.

KAARIN pyrähtää keskinäyttämälle, ojentaa toisella kädellä punaista naamiota isäänsä kohti; melkein kuiskaavasti, mutta kiihkeästi: Tässä on elämän liekki! (Astuu isäänsä lähemmäksi.) Mitä murjotat siinä! (Kumartuen hänen puoleensa.) Muista sopimus.

ABR. SVART nousee, laskien kätensä Kaarinin olalle; vaimennetuin äänin: Tytär, varjele vartesi nuoruus. (Puoliksi itsellensä.) Sielu kyllä pitää huolen itsestänsä — — —.

KAARIN näyttää tulevan liikutetuksi, silittää haparoivasti hyväillen isänsä hiuksia, kääntyy vaipunein päin ja kiirehtii peräovea kohti.

6. KOHTAUS: Rauha tulee kiireisesti vasemmalta ja pysähtyy äkkiä nähdessään sisarensa juhlapukuisena.

KAARIN sävähtää kuin kiinni saatuna pahasta teosta.

RAUHA tutkivasti ja vavahtavasti: Mihin aiot? Juhlimaanko taas?

KAARIN hermostuneesti: Omat juhlansa kullakin.

ABR. SVART istuutuu sohvalle: Ja eri ylistyslaulut! Anna tytön mennä.
Kyllä elämän kidassa kaikuu niin Sionin virret kuin kapakkalaulut.

RAUHA pyytävästi: Jää kotiin, Kaarin. Meidän on kaikkien taivutettava Asser auttamaan Eelistä vielä. Sinusta Asser pitää, sinulle hän varmasti heltyy.

KAARIN: Heltyikö hän, kun minun piti jatkaa koulua? Ei! Heitti orjattareksi. Mutta jollei se hirviö anna Eelikselle lukurahoja, ansaitsen ne hänelle minä vaikka omalla ruumillani.

RAUHA hätäisesti: Minne sinä menet?

KAARIN heilauttaen uhmaavasti naamiota: Menen minne haluan! (Poistuu ulko-ovesta.)

RAUHA: Mitä voin minä! Hän kerskaa kauhein sanoin, etkä sinä auta minua häntä hillitsemään. — Mitä vastaat? Äitini hengelle on meidän hänestä vastattava.

ABR. SVART: Totta jumalista! (Nauraa höröttävästi; viitaten vaimovainajansa kuvaan.) Nuo autuaat ovat pitkävihaisia. Eläissään se akkain aljo liitti lapsetkin minua vastaan. Ja nyt, vielä haudasta, usuttaa hän ne joka päivä isäänsä piinaamaan.

RAUHA sisäisesti kauhistuneena: Etkö kauhistu solvatessasi vainajaa?

ABR. SVART: En! Enkä anna Kaarinin poskilta kummitusten nuolla elämän punaa. Hän on minun luontoani hän, ja hän riemuitkoon. — Ja Eelis poika, luuletko hänestä saavasi kolportöörin?

RAUHA voimistuen ja kirkastuen: Eelis! Nyt iskit, kiusaaja, väärin. Ken oli äitimme rakkain poika? Kenen syntyissä lensi akkunaan onnekas lintu? Ken nautitsi totisimmin hänen särjetyn sydämensä leivän ja viinin? Eelis juuri. Hän sai hellimmän hoivan ja elävimmän hengen. Ja sen voimalla suorittaa hän vielä suuria hengen töitä. Hän on onnen poika. Työ on hänelle riemu. Ja morsian on hänellä kaunis ja uskollinen, maallinen varjelus kaikesta rumuudesta. Miksi kiusaat meitä.

ABR. SVART: Muistan liian tarkkaan sen äitisi »elävän hengen». Se siitti sen inhon, jonka tähden pakenin syrjätiloilleni ja hukkasin hurjuuteen kaikki. (Katkeran häijystä.) Katsos, minä muistan.

RAUHA syvästi suuttuneena: Muista sitten myöskin se, että äitini tähden olen tarjonnut sinulle kovalla ompelijattaren työllä asunnon ja hoivan, äitini tähden, joka antoi sinulle anteeksi kuolinvuoteellaan — —

ABR. SVART: Ja oletko varma, että tarvitsin sitä anteeksiantoa, jota kuolevain on tapana tyrkyttää eläville? Älä ole liian varma. Mutta — — siitähän ei ole kysymys enää, vaan tuosta hengestä juuri. Siitä minä poikani pelastan, sillä se on jokapäiväistä elämän murhaa. — Uskallatko sotaan hänen sielustaan?

RAUHA hiljaisesti, mutta lujasti: Uskallan.

ABR. SVART nousee seisaalleen: Oikein. Nyt alkaa sielusta sota! Ahtakaa aivoihin mitä tahansa, hänen suonissansa ei lakkaa minun vereni kohina. (Ovikello soi äkkiä ja hätäisesti.)

RAUHA: Tulevatko he jo?

ABR. SVART: Eeliksellähän on avain.

RAUHA rientää eteiseen jättäen välioven auki; avattuaan: Agnes! Terve tuloa maalta! (Syleillen häntä.) Koko tämän viikon on Eelis ollut kuin taivasta vailla. Riisu yltä. Juoksen sillä välin keittiössä tuolla. (Kiirehtii näyttämölle ja ovesta vasemmalle.)

7. KOHTAUS: Kaarin astuu sisään, sitten Agnes. Agnes on nuori tyttö. Hänen hiuksensa ovat tuuheat ja tumman ruskeat, otsa on kupera ja leveähkö. Silkkiset kulmakarvat tihenevät yhä tummemmiksi jyrketessään voimakkaasti kohti silmän sisäkulmaa. Ja kun myöskin yläiset luomet ovat hämärän tummat, on hänen silmäinsä ilme syvä, melkein uhmaava. Kasvojen kellervässä hipiässä on ikäänkuin jotain elotonta verrattuna katseen uhkuvaan tummuuteen. Varsinkin nyt, kun hänen huulensa ovat avoinna ja kasvoilla melkein tuijottava kauhu. Vartalo on nuortea ja pehmeä.

KAARIN isälleen: Tämä morsian raiska nojasi rappukäytävässä melkein pyörtyneenä kaiteeseen —. Piti raahaamalla raahata sisään.

AGNES tulee, tuskin tukahduttaa huuliansa tervehdykseksi ja katsoo hätäisenä ympärilleen, Svartille: Missä on Eelis?

ABR. SVART: Hän on varmaan jo asemalta tulossa. Asser poikani tuli äskeisellä junalla.

AGNES: Eihän se sitten — — kahden kesken — — — (Kääntyy ulko-ovea kohti.)

ABR. SVART istuutuu sohvalle.

KAARIN pidättäen Agneksen: Eihän toki — — täytyy hieman tointua ja levätä myös. (Ohjaa Agnesta vasemmanpuolista ovea kohti.) Täällä, Rauhan puolella. (Äkkiä pysähdyttää hänet, tutkivasti.) Mikä sinua vaivaa?

AGNES säikähtyneenä: Vaivaa? Väsyttää — — —

KAARIN: Olitko vappuna maalla?

AGNES äänessä tuskaisa sävy: Maalla — — nuoressa metsikössä — — kokolla!

KAARIN: Ja koska palasit?

AGNES hämmästyneenä: Tänään! (Hätääntyneenä.) Koko viikko siellä piti olla. (Teennäisen iloisesti.) Ja Eelis kun odottaa huomiseksi, mutta minäpäs tulin tänään — — Tänään minä tulin! (Kuin väsähtyen.) Niin kiireesti tulin, että näännyttää — —

KAARIN: Vai niin — — (Terävästi.) No, muotilehdet virkistävät, käy sinne.

AGNES poistuu vasemmalle.

KAARIN kääntyy hitaasti kirjoituspöytää kohti: Kummallista — — (Ottaa pöydältä käteensä Agneksen kuvan ja katsoo sitä aprikoiden.) Elääkö veljessäni se pyhä ja julma, jota rakastan ja pelkään, nyt se nähdään!

ABR. SVART puoleksi leväten sohvalla, selkä Kaariniin päin: Nuoret ovat aina julmia. (Nauraen.) Heillä on krokodiilin ahmari-siveys. Ja se on oikein. Mutta pyhyys! Se on narrille kolportöörin valtakirja.

KAARIN lyö äkkiä pitämänsä kuvan tuimasti maahan, niin että lasi särähtää rikki.

ABR. SVART kääntyy hämmästyneenä katsomaan: Noh, joko tuli maskeraadi-humala?

KAARIN osoittaen maassa makaavaa kuvaa; syyttävästi: Tuo morsian on valehdellut. Hän sanoi Eelikselle oleskelevansa maalla viikon. Hän viipyi vain vappupäivän ja -yön. Tuli seuraavana päivänä. Hän astui silloin asemalta ajuriin. Näin sen mennessäni iltavuorolle' Viisi päivää hän on ollut kaupungissa Eeliksen tietämättä, hän, joka muuten ei ole päivääkään käymättä meillä. Hän on valehdellut — ja Eelikselle!

ABR. SVART matkivalla äänellä, nauraen: Ja valhetta saa olla kaikki, niin kauan kuin on sydämessä hurma ja hurjuus — — kananko päästä lähti se samainen viisaus äsken?

KAARIN: Kapakkatytölle on valhetta kaikki. Likaisilla vesillä tarvitaan valheen ja petoksen purjeet. Mutta — olen mikä olen — Eelikselle en heittäisi valheen sanaa, vaikka henkeni menisi. Ja tuo letukka! Kuin ilmetty valhe oli koko sen naama.

ABR. SVART tarttuen nyt vasta kiinteästi asiaan: Olisitko nähnyt oikein?

KAARIN: Hänellä on jotain tunnustettavaa.

ABR. SVART nousee rähmälleen tupakkapöytää vasten; melkein raivokkaana:
Silloinhan — — sota sielusta! Se on käynnissä parhaillaan.

KAARIN: Mutta — — nythän olen jo myöhästyä.

8. KOHTAUS: Rauha tulee vasemmalta kantaen teetarjotinta, jonka laskee ruokapöydälle.

RAUHA kiireisesti: Pojat tulevat! Ajuri pysähtyi portille. (Poistuu eteiseen.)

KAARIN: Menen keittiön kautta. En halua nähdä sitä herra Mammonaa.
(Poistuu vasemmalle.)

ABR. SVART nousten: Hä — hä — hä — — taitaa tulla hengen ja mammonan kalabaliikki. (Hakee kirjoituspöydän kaapista konjakkipullon, siirtyy ruokapöydän luo ja sekoittaa seisaaltaan itselleen totilasin, hyräillen samalla juomalaulunsa säveltä. Kääntyy sitten lasi kädessä takaisin sohvan luo ja istuutuu. Eteisestä ulkoa kuuluu liikettä.)

9. KOHTAUS: Rauha, Asser ja Eelis tulevat. Asser on pitkähkö, noin 30-vuotias mies. Lihavahkojen kasvojen lihakset ovat ikäänkuin kuluneet ja venähtäneet tarmokkaiksi juonteiksi suun ympärille ja kulmallisten ylle. Hänen kasvoillaan on näin kuin tarmokkuuden naamari, joka vain joskus, kuin väkinäisestä ponnistuksesta, saattaa muuttaa muotoaan. Huulet ovat intohimoisesti kaartuvat ja leuka jäykästi voimakas. Eelis on tummahipiäinen ja tummatukkainen nuorukainen. Kasvot ovat säännölliset. Mutta laihat, hieman esiintyöntyvät poskiluut ja kasvojen kalvakkuus osoittavat rasittuneisuutta.

RAUHA: Tänne, pojat, pöydän ääreen. (Ryhtyy kaatamaan teetä laseihin.)

EELIS jää hetkeksi seisomaan kirjoituspöydän luo.

ABR. SVART on ojentanut kätensä, yhä istuen, Asseria kohti, joka tulee tervehtimään isäänsä; tervehdittäessä: Noo, miten pyörivät herra Mammonan tehtaat?

ASSER kylmästi: Paremmin kuin sinun laho myllysi Korpijoella.

ABR. SVART naurahtaa epävarmasti; kuin hämmennystään salatakseen, viitaten pöytään: Etkö juo iltatotia seurakseni?

ASSER: Kiitos, yhden lasin. (Menee pöydän ääreen, istuutuu kasvot kohti katsomoa ja sekoittaa nopeasti totilasin.)

RAUHA Eelikselle: Täällä, Eelis, teelasi sinulle. — Oitis olen takaisin. (Poistuu tarjotin kädessä vasemmalle.)

EELIS menee pöydän taakse seinäpenkille istumaan.

ASSER panee taskukellon pöydälle eteensä; lyhyesti: Niin, ajuri odottaa, aikaa neljännestunti.

EELIS: Niinkö? (Hieman epävarmoin äänin.) Käyn siis oitis asiaan. — Katsos — — suorittaessani kandidaattitutkintoa olen nyt kuluttanut sen lainaamasi summan — — —

ASSER: Ja tahtoisit lisää.

EELIS varmentuen: Tarvitsisin toisen lainan väitöskirjaa varten.
Minulla on suuri aihe, se on kohtalokäsite — — tuo. —

ASSER keskeyttäen: Pitkänkö ajan tuo työ vie?

EELIS: Luulen — — kaksi vuotta.

ASSER ärtyneesti: Luulet — — täytyy tietää varmasti.

EELIS värähtäen, mutta pidättäen sisäistä kuohahdustaan: Valehtelisin, jos sanoisin tietäväni varmasti. Elotonta saalista voidaan punnita ja jakaa. Minä en voi työtäni minuuteilla mitata.

ASSER: Hyvä veli, kaikki saalistavat. Mutta sinun aseesi ovat vanhanaikaiset. Ja siksi — älä pane pahaksesi — olet perin epävarma saatava.

EELIS innostuen: Tämä työ on minulle koko elämä. Katsos — — sattuma- ja kohtaloihmisten kummallinen, melkein kauhistava erotus — — se tarjoaa minulle aivan uuden lähtökohdan moraalifilosofiassa — — (Huomaa Asserin vähäksyvän ilmeen.) Niin, uskon tuohon työhön ja olen onnistuva.

ASSER tyynesti ja kylmästi: Tuota kieltä en ymmärrä. Pääsin onnekseni ajoissa irti tämän isämme konkurssipesästä ja säästyin uskosta ja hourailusta, mikä on vain raunioitten työntämää rikkaruohoa.

ABR. SVART: Maljasi! (Nauraa hohottaen.) Vahinko, että sait kasteessa kristillisen nimen, poikani Lurjus!

ASSER: Niin, luulen, että yhteiskunta ei tarvitse tätä sinun unelmaasi kohtalosta.

EELIS: Se tarvitsee ja meidän sukumme tarvitsee.

ASSER kuivasti ja terävästi: Tämä yhteiskunta tarvitsee vain sen, mitä raha ja minä tarvitsemme. Sillä filosofialla olen minä tullut »kohtaloksi» kaikille itseäni heikommille.

EELIS nousee ylös, halveksien, melkein kauhistuneena: En kykene jatkamaan keskustelua. (Kiertää pöydän editse kirjoituspöydän luo.)

ASSER ivallisesti: Tuollainen hieno lause on vain huonoa dialektiikkaa.
Jatkan siitä huolimatta tosiasioita.

RAUHA tulee vasemmalla ja pysähtyy taka-alalle.

ASSER kääntyy, edelleen istuen, Eelikseen päin: Minä tarvitsen insinööriä, joka rakentaa eläissäni tehtaat ja pyramiidit kuoltuani, tarvitsen parturit, räätälit ja teurastajat, vieläpä kuvanveistäjän, joka koristaa palatsini. Mutta haihattelijoita, niitä ei tarvitse raha eikä yhteiskunta. — Sinä olet väärällä uralla, hyvä veli. Sille tielle en pane rahojani pyörimään.

RAUHA moittivasti ja hätääntyneenä: Asser!

EELIS: Hyvä. Luulin, että olit jotain velkaa suvullesi ja siksi myöskin minulle — —

ASSER katkerasti: Suvulle! (Viitaten isäänsä.) Tältä patriarkalta perin vain vararikon tahraaman nimen, joka esti minulta luoton vuosikaudet. Henkirahan suoritan hänelle kuukausittain sikarirahoina. Sopiva maksutapa vanhalle nautiskelijalle! Vai mitä?

ABR. SVART nousee tulistuneena, ottaa vaistomaisesti viereltään sohvalta ruoskan, mutta antaa sen pudota tupakkapöydälle; tukahtuneesti: Minun nimeni on puhdas, älä revi sitä. Kuka lie jo syntymässä kalkinnut sinulta suonet, sillä pahasti on sinussa minun vereni pilaantunut. Tai! Hä — hä — hä — — niissä taitaa kiertää mustalaisverta. (Siirtyy, kuin aikoen poistua, keskinäyttämölle.) Sinun kuukausirahojasi en ota enää vastaan. (Kääntyy menemään vasemmanpuolista ovea kohti.)

ASSER: Ne tulevat edelleen, se on kohtuus ja tapa.

ABR. SVART palaten takaisin pari askelta: En ole pyytänyt lasteni suojaa. Minulla on vielä jäljellä — Leiklahden nykyisen omistajan armosta, ei teidän — on entisen myllärini mökki ja vieressä mylly. Menen sinne. Te riepoititte minut tänne tunkkaiseen kaupunkiin ja piinaatte päivästä päivään. Nyt se saa loppua. Lähden Korpijoelle.

RAUHA: Rauhoitu, isä.

ABR. SVART: Myllyni vesiratas kiertää kyllä sen verran vielä, että voin panna myllynkivet pyörimään tyhjää viimeistä kertaa ja polttaa koko röttelön isäntineen. (Asserille.) Pane mieleesi, poika, että kivet pyörikööt minun kuolemaani, ennenkuin sinulta kerjään. (Poistuu vasemmalle.)

ASSER nousee: No, niin. Tällaista tämä on aina. Onko muuta?

EELIS seisoen yhä liikkumattomana, sormella tuolia osoittaen; kylmästi ja tuimasti: On. Istu alas.

ASSER katsoo ihmeissään ja tottelee vaistomaisesti; jää tuijottamaan
Eelikseen.

EELIS: Tämän saman elämän riekaleita olen minä saanut kantaa kuusivuotiaasta saakka, vararikon tultua rikkaruohoineen — — kuten sanoit itse. Ne olivat rumia! (Hiljemmin.) Riidan ja raivon lonkerolta ne olivat. Ne kiersivät meidät kaikki ja kuristivat maahan. Sinä hengitit kaukaa Korpijoen myrkkyä, mutta sinustakin tuli keskinkertaisuuden hirviö —

ASSER: Minä olen saanut takoa nyrkkini soraan ja kallioon. (Miehekkään valoisasti, melkein uljaasti.) Ja väljänä edessä on maailma nyt!

RAUHA kuin kaukaisena hätähuutona: Asser, olet saanut sielullesi vahingon.

ASSER liikahtaa vaivautuneena, jää tuijottamaan eteensä.

EELIS jatkaen omaa ajatusjuoksuaan: Minä, minä olin meidän kurjuutemme rumuutta niin lähellä, että minun täytyi nousta sen yläpuolelle, jos aioin elää ja hengittää. (Voittoisasti ja valoisasti.) Minä loin Korpijoen kaltaille ritarilinnat ja sankarisadut, ja aurinko paistoi kuin minulle yksin. Ja myöhemmin: unelmalla ja haaveella, niin — — mahdottomalla, tahdolla ja uskolla, olen rakentanut itselleni linnan ja ympäri muurit. — Sinun sammakkototuutesi eivät ryömi niiden yli.

ASSER: Tosi. Siipiä minulla ei ole, ainoastaan nyrkki. Mutta juuri tämän nyrkin lohkomaa kultapalasta itsellesi pyysit, siipiniekka.

EELIS: En itselleni, vaan suvullemme, jonka rikkirevitty sielu on hengellä tehtävä terveeksi taas. Vain hengen kuuluisuudella ja maineella saa se itseensä uskon.

RAUHA: sydämensä syvimmästä: Kuule, Asser, kuule mitä hän sanoo!

ASSER: Sievistelyä sanoilla ja nulikka-totuuksilla.

RAUHA kääntyy voihkaisten poispäin. Mutia jää vielä vasemmalle jännittyneenä odottamaan.

EELIS pidätetysti, mutta sisimmässään syvää suuttumusta kuohuen; katkonaisesti: Turhaan luulin, että me yhdessä voisimme sukumme nostaa. Minun on yksin työ täytettävä. — Sitä parempi, sitä ylpeämpää! — — Tuon teoksen kirjoitan, vaikka tarvitsisin siihen kymmenen nälkäistä vuotta. Kuritan ruumiini, jos se aikoo väsyä kesken. Jokaisen, joka aikoo hämärtää tai tahrata tätä unelmaa, lyön luotani pois. — Ja minulla on oleva nautinto leikatessani vaikka omaa lihaa. (Viiltävästi.) Ymmärrätkö? Sinä olet pahentajista yksi. Lähde täältä, äläkä koskaan palaa.

ASSER nousee kohauttaen harteitaan, kulkee kohti ulko-ovea.

RAUHA: Eelis, et saa!

EELIS ojentaen kätensä käskevästi: Pysy siellä!

ASSER kääntyy ovella; välinpitämättömästi: Niin, en luota henkeen enkä haamuun. Hyvästi. (Poistuu eteiseen.)

RAUHA rientää hänen jälkeensä.

EELIS yksin; jää tuijottamaan eteensä: Kummallista, nyt ei ole veljeä minulla. (Huomaa hetken vaitiolon jälkeen rikkoutuneen valokuvakehyksen lattialla, ottaa sen ajatuksissaan käteensä, katsoo kuvaa.) Mitä, Agneksen kuva ja rikki?

RAUHA tulee peräovesta, lähestyy lempeän tuskaisena Eelistä: Eelis, miksi teit näin!

EELIS: Kuka on rikkonut Agneksen kuvan?

RAUHA: En tiedä, siihen on hankittava uusi lasi. Muuten: Agnes on jo palanut maalta, hän on täällä.

EELIS suuresti, melkein lapsellisesti riemastuen: Täällä! (Viitaten vasemmanpuoliseen oveen.) Tuolla? (Lähtee rientämään ovea kohti.)

RAUHA: Odota täällä. Agnes pyyteli minulta moneen kertaan, että saisi tavata sinut kahden kesken. — — Hän on jostain hyvin levoton —

EELIS: Levoton? Hae hänet pian tänne!

RAUHA poistuu vasemmalle.

EELIS siirtyy oikealle ja jää katsomaan iloisesti jännittyneenä ovea kohti.

10. KOHTAUS: Agnes tulee vasemmalta kalpeana ja raskaasti hengittäen.

EELIS avaa käsivartensa, sulkee hänet syliinsä ja suutelee häntä:
Huulesi ovat kylmät? Ovat ikävästä sairaiksi tulleet — — niinkö?

AGNES tekeytyen iloiseksi: Suutelo toisen kerran, niin lämpenevät.
(Kurkoittaa huulensa Eeliksen suudeltaviksi.)

EELIS suudeltuaan: Kuljin täällä koko viikon katuja pitkin kuin orpo ja rampa — —

AGNES tuskasta parahtaen: Suutelo vieläkin. Viimeistä kertaa! (Aikoo heittäytyä Eeliksen syliin kasvot kädellä peittäen.)

EELIS äkkiä oudostuen: Viimeistä kertaa? Miksi on leikissäsi tuskaa?
(Ottaa Agneksen käden; huolissaan.) Sairauden hiki on sinun hipiälläsi.
— Tule istumaan.

AGNES: Ei, ei! (Seuraa kuitenkin Eelistä sohvalle, etsien jotain sanottavaa.) Katsos — — kuulin tuonne teidän riitanne äsken — —

EELIS: Älä huolehdi. Ehjänä on varjeltu kaikki se, mikä meille on yläpuolella elämää. Olin vain uskollinen itselleni ja meille. (Vetäen Agnesta puoleensa.) Se oli helppoa, sillä sinussa on minulle kaikki uskollisuus tullut riemuksi ja lihaksi.

AGNES värähtää ja kääntyy poispäin huoaten raskaasti.

EELIS voittoisasti ja valoisasti: Älä sure minun tähteni. Minä suomennan, otan opettajatoimen, teen mitä tahansa, ja samalla syntyy väitöskirja, se syntyy ja kasvaa kuin ihmeitten sarja. Minä valvon ja teen työtä, ja sinä olet minulle uni ja uupumus ihana! Miten yksinkertaista.

AGNES riistäytyy irti ja kavahtaa keskinäyttämölle; katkeran epätoivoisesti: Yksinkertaista!

EELIS nousee, yhä riemukkaana ja voimaa täynnä: Niin, minulla on kohtalo edessä, ja siksi on sieluni ikuisesti selvä ja nuori. Minusta tuntuu usein kuin olisin raikas ja synnitön eläin. (Lähestyen.) Ja sinä, kasveista kaunein, olet atria minulle — — jossain virtojen varsilla — — aikaisin aamulla.

AGNES jälleen loitoten; katkerana, taistelevasti: Sinä saarnaat ja opetat! Sinulle on kaikki yksinkertaista ja selvää. Sinulla on uskot kohtaloihin ja totuuksiin. Sinulla on opit ja lait — — ja syyt ja seuraukset — ja mitä kaikkia ne lienevätkin. — — Ja sydän ja pää! (Melkein itkien.) Niin, sinulla ne eivät keskenänsä riitele! Mutta minä — (kuin painuen häpeästä kokoon, puoliksi itsekseen) minä saan itseäni peljätä ja hävetä.

EELIS? Meille ei ole olemassa häpeää.

AGNES katkeran pilkkaavasti: Mahtaapa tuo olla hauskaa! Eikös olekin?

EELIS: Hauskaa — —?

AGNES: Olla noin luonnostaan sankari ja pyhimys!

EELIS epätietoisena, joutuen hädän valtaan: Mitä sinä haastat?

AGNES yhä uhkaavammin: Pyhimykset eivät taida koskaan tuntea hirmuisia himoja? Eivät taida. — (Hiljeten salaperäisen uhmaavaksi.) Niitä, jotka kiemurtavat maassa ja nielevät mutaa — — —

EELIS: Minä kiellän sinua jatkamasta!

AGNES synkästi, kuin laahaten sanoja: Mitä se enää auttaa. — — (Äkkiä, nopeasti.) Oletko koskaan kuullut naisista, »uskollisista» naisista, jotka valtaa kamala himo juosta kadulle ja heittäytyä vieraitten miesten valtaan? — Oletko kuullut?

EELIS painaa Agneksen pään lujasti rintaansa vasten: Agnes, Agnes, katso minua! (Hyväillen ja katsoen silmiin.) Tummilla luomilla hämärä murhe — — kuinka säälin sinua.

AGNES nojaten raukeana päätään Eeliksen käsivarteen: Et usko, kuinka ne naiset aamulla lankeemustansa katuvat — — et usko, kuinka niiden sielu ruumista vihaa. (Loitoten Eeliksestä.) Ne häpeävät kuin olisivat maanneet koirain vieressä. Ja voi niitä, jotka eivät kykene häpeätänsä peittämään — — valehtelemaan kuolinvuoteelle saakka! (Kuin unessa, itsekseen.) Heitä ei auta myrkky eikä pohjaton lampi, heidän täytyy huutaa häpeänsä julki juuri sille miehelle, jota rakastavat —

EELIS syöksähtää silmät kauhuisina Agnesta kohti, mutta loittonee samassa: Minä näen — — minä tunnen jotain rumaa — — liejua ja lokaa. En uskalla kysyä — — minun täytyy kysyä!

AGNES mielettömänä: Kysy, kysy, olenko valehdellut! Sen tein minä! (Nopeasti.) Luulit olleeni maalla koko tämän viikon: Olin vain päivän ja yön — siellä — — nuoressa metsikössä — — tanssimassa, vappuvalkean ympärillä. Viisi päivää olen istunut kamarissani ja tuijottanut itseni näännyksiin.

EELIS hengittää raivokkaasti, kädet puristuvat nyrkkiin.

AGNES asettuen alttiina Eeliksen eteen: Lyö, lyö minua — — se tekisi hyvää.

EELIS käheästi: Kaikki — — puhu kaikki.

AGNES kuin unessa, melkein raa'asti: Sinä yönä minun vieressäni makasi vieras mies.

EELIS syöksähtää tolkuttomana oikealle, silmät harhailevat, huomaavat tupakkapöydällä ratsupiiskan. Hän ottaa sen käteensä ja nostaa korkealle: Ulos! Pois — —

AGNES lysähtää maahan polvilleen: Sinulle minä annoin viattoman itseni!
Armahda!

EELIS lyö sanaa sanomatta Agnesta ruoskalla kasvoihin.

AGNES lyyhistyy yhä enemmän.

EELIS: Nouse!

AGNES nousee hoippuen ja horjuu peräovea kohti.

EELIS: Täältä — — pois täältä!

AGNES: Sinun ovellasi minä makaan.

EELIS kauhistuttavana: Makaa!

AGNES: — — Kunnes noudat minut!

EELIS syöksähtää, ratsupiiska yhä kädessä, kohti kirjoituspöydän tuolia; läähättäen: Makaa — makaa — — —

AGNES on kadonnut peräovesta.

EELIS pudottaa ruoskan maahan, lysähtää tuolille, pää retkahtaa käsiin, koko ruumis vavahtelee. Vaitiolo. On alkanut hämärtää.

11. KOHTAUS: Abr. Svart tulee vasemmalta, jättäen jäljessään oven auki, katselee ympärilleen, havaitsee ratsupiiskan maassa.

ABR. SVART: Ahaa, poika on käyttänyt ruoskaa ja säästänyt sanoja. (Melkein hellästi, laskien kätensä Eeliksen olalle.) Oikein, poika, se on minun vertani se. — Se veri on kuolinvuoteella kuumempaa kuin oli häävuoteessa sinun äidilläsi. Oikein, poika. Uskottoman naisen loi Jumala vain napaan saakka, ja lopun teki saatana — —. Oikein poika, itke poika — — se tekee tuolla iällä hyvää. (Ottaa ratsupiiskan lattialta ja työntää sen saapasvarteen.) No, no — — koetapas tyyntyä. (Menee tupakkapöydän luo ja ottaa sikarin, jota ryhtyy sytyttämään.)

EELIS kohoutuu istualleen, lopulta seisaalleen, jäykin, elottomin kasvoin: Lähtekäämme pois — — maalle. Heti.

ABR. SVART: Totta kai — — kesäksi maalle. (Huudahtaen vasemmalle.)
Rauha!

12. KOHTAUS: Rauha tulee ovelle.

ABR. SVART: Kuulepas, tytär!

RAUHA: Tiedän — —

ABR. SVART: Me lähdemme maalle.

EELIS sairaan väsyneesti, puoleksi itsekseen: Me lähdemme Korpijoelle täältä. Oitis — — oitis. (Ryhtyy haparoiden kokoamaan pöydältä papereita ja kirjoja.)

ABR. SVART: Katsos, tämä poika on liha minun lihastani. Onkos hänellä anteeksiantavan ja ruikuttajan imelätä naamaa? Se poika lyö ja käyttää perintöruoskaa. Jukoliste, viisaampi siittäjäänsä, joka ei osannut lyödä oikealla ajalla. — Nyt matkaan vaan. Tule mukaan, jos tahdot jatkaa.

RAUHA hiljaisesti, mutta lujasti: Minä tulen mukaan — — pelastamaan hänen sielunsa sinulta.

ABR. SVART nauraa hohottavasti: Tule, tytär parka, ja ota avuksesi
Sionin virret ja akkojen lauma.

Väliverho.

TOINEN NÄYTÖS.

NÄYTTÄMÖ: Myllärinasunto Korpijoen rantatöyräällä. Suurehko kamari. Peräovi on auki, tämän takana eteinen, jonka kaksiosainen ovi on myöskin auki. Ja kun eteisoven yläpuolella on lisäksi laajahko ikkuna, jonka kehys ja ruutujenpuitteet ovat kaarevia, vanhanaikaista tekoa, niin näkyy takana leviävä virtainen maisema niittyrantoineen ja louhikkokumpuineen aika laajalti ja selvänä. Aivan lähistöllä, mutta näkymättömissä oikealla on mylly Korpijoen putouksen alla. Kamarissa on oikealla taka-alanurkassa rapattu, valkeaksi sivuttu muuri mustine, uuninpelteineen. Matala ikkuna somine verhoineen on oikealla ja sen alla seinäpenkki sekä pöytä puhtaine liinoineen ja kukkineen. Pöydän pääpuolessa on korituoli, jonka selustalle on heitetty ohut, heleänkirjava liina. Vasemmalla, aivan etualalla, on ovi keittiön puolelle. Ja samalla seinällä irtonainen lyhyehkö penkki. Vasemmalla taka-alalta nousevat kierteiset ullakkoportaat. Seinät ovat leveistä, ajan ruskettamista hirsistä. Lattialla on vaaleita kesämattoja. Ollaan elokuun alkupuolella. On kirkas keskipäivä, mutta taivaalle nousevat vähitellen ukkospilvet, jotka varjostavat myöhemmin huoneen melkein hämäräksi.

1. KOHTAUS: Abr. Svart istuu vasemmalla seinäpenkillä polttaen sikaria ja paikaten kalahaavia. Lohionki on perällä ovipielessä. Hänen pukunsa, on samanmallinen kuin edellisessäkin näytöksessä, mutta vaaleata kangasta. Hyräilee haavia korjatessaan juomalaulunsa säveltä. Rauha vasemmalta, kädessä postia.

RAUHA ojentaa kirjeen isälleen: Posti tuli juuri. Kirje näkyy olevan
Kaarinilta.

ABR. SVART avaa ja lukee kirjettä seuraavan keskustelun aikana.

RAUHA nousee ullakkoportaita pari askelmaa, kääntyy Svartin puoleen: Isä eikö sittenkään ole mitään keinoa, että saisimme tämän Myllylän pitää.

ABR. SVART tyynesti: Ei ole, eikä ole tarpeen. Kunta on Leiklahdesta kaupat tehnyt. — Olen asunut tässä vanhan tuttavuuden nojalla ja armosta. Nyt on tämä kunnan tulevan vaivaistalon mökki, ja odotan vain ilmoitusta, koska on lähdettävä. Eikä minua sureta se lähtö.

RAUHA: Minua surettaa. Lapsuusmailta on vaikea erota. Kuule, jos pyytäisit — —

ABR. SVART kärkevästi: Kunnan vaivaistalosta itselleni yksityisasuntoa ja kesähuvilaa. Vai mitä?

RAUHA hetken epäröityään; nopeasti: Pyytäisit sittenkin Asserilta apua — — hän ostaisi tämän kunnalta eri palstaksi, summahan ei olisi suuri, ja kunnan miehet suostuisivat mielelläänkin, tämä kun on niin syrjässä pääkartanosta.

ABR. SVART synkästi: Vaikene siitä. Kuulithan sanani, etten tässä elämässä pyydä siltä mieheltä ropoakaan. (Ilostuen.) Eikä ole tarpeen. Minä menen alaspäin, mutta Eelis poika (osoittaen kädellään ylös) — — hän pysäyttää vaikka nuo longat taivaalla tuolla. Hän on kohta kuuluisa mies, hänellä on syksystä opettajapaikka, ja kirjan se lyö kuin leikillä kokoon. Hänen mukanansa lähden ja hyvällä päällä.

RAUHA: Hän ei voi kestää kauan tuota luonnotonta työmäärä.

ABR. SVART rehevästä: Kestää. Se juupeli voi vaikka ruoskia ruumistaan kolme kertaa päivässä ja sittenkin valvoa aamuun asti. — Vie pojalle uutiset vaan. — (Kirjeestä seuraten.) Ja — — nääpäs sitä tyttären pakanaa! Se on muuttanut taloa — — toiseen, suurempaan ravintolaan — — Pohatat käyvät ja shampanja virtaa — —

RAUHA: Mihin hän on muuttanut?

ABR. SVART: Ei sano nimeä — — ensiluokan laitos ja helppo homma. Sillä tavalla.

RAUHA nousee huoahtaen rappusia.

2. KOHTAUS: Jalmiina tulee näkyviin oven takaa pihalta, kurkoittaa ovelta ja huomaa Svartin.

JALMIINA: Häh, Vartin herra — — missäs se on Rauha neiti?

ABR. SVART: Korjaa luusi sieltä.

JALMIINA astuu sisään: Eipähän korjata. Pyykkäriksi tultiin! Vartin herran kampsut reilaan, että pääsee pitäjästä pakoon. Häh, miltäs tuntuu? Pitäis sen lyömän sekä hartioihin että kupeisiin — — viimeinkin — jumalatonta ihmistä. (Menee ikkunan luo ja ryhtyy ottamaan alas akkunaverhoja.)

ABR. SVART räjähtää nauramaan: Hä — hä — hä — — sinä ilkeys luontokappaleiden seassa! Olet oikeata maata.

JALMIINA yhä akkunan luona: Häh, ilkeettääkös, että palkan sait? Kyllä olet synnissä pelannut ja puijannut, neitseet ja raiskat ruoskalla hoputtanut synnin saunaan. Ja mihinkäs tulit? Nyt se viimeinen tuomio torvella soitetaan.

ABR. SVART hyvällä tuulella: Kuinkas vanha se Jalmiina taas onkaan.

JALMIINA on saanut akkunaverhot kainaloonsa, pysähtyy ällistyneenä:
Häh, mitäs se siitä. — Neljänkymmentähän minä — — —

ABR. SVART: Niin nuori vielä!

JALMIINA hörähtäen hyvillään: Nuorenakos sitä — — sellaisen laiskan miesjuntin kanssa — — ottikos sen häreämmän kun oli langennut ihminen — —

ABR. SVART puoliksi itsekseen: Parikymmentä vuotta sitten nuori ja pehmeä. Ja nyt kuin satavuotias, latuskainen sammakko — —

JALMIINA: Häh!?

ABR. SVART: Elämä parka — —

JALMIINA: Parka ja sammakko! (Hysteerisen itkevästi.) Eipäs ole häpyä — — Huoran huutoon kehtas saattaa — — ja vaivan puuskaa on elämä ollut kaksikymmentä vuotta — — itkulla olen uittanut vuoteeni minäkin. Eipäs ole ihmisellä häpyä — —

ABR. SVART ottaa haavin, melkein kauhuissaan: So — so — soo — — älä uikuta. (Ulko-ovea kohti mennessään, mumisten.) Sinä ikuinen perikuva. — —

3. KOHTAUS: Pitkä-Marja tulee vasemmalta tuokkonen kädessä.

PITKÄ-MARJA äänekkäästi: Päivää!

ABR. SVART kääntyy ympäri, ottaessaan onkivavan: Äsh — — (Poistuu peräovesta.)

PITKÄ-MARJA: Häijyläistäkö se Jalmiina nuuskuttaa?

JALMIINA selviytyen entiselleen: Pyykkiämässähän minä — — vattujakos se
Marja?

PITKÄ-MARJA: Laivaan tyrkytin — — mutta pojanväkärät siinä tuokkosineen vähtäsivät, jotta — — varpit kun hellättiin, niin minulla vielä tämä tuohinen kourassa. Ja hohu kun kävi siitä kummasta tulijasta siellä — —

JALMIINA: Tulikos outoja, vai — —?

4. KOHTAUS: Rauha tulee ullakkorappusia alas kädessä kirja.

JALMIINA huomaa hänet; niiaten: Siellähän se neiti. Olisi vähän vattuja
Rauha neidille.

RAUHA: Kiitos, laskekaapa siihen penkille. (Menee ikkunapöydän luo, jonne laskee kirjan.)

PITKÄ-MARJA: Nih, siellä se nähtiin taas mikä on synnin palkka. Kyllä oli sallimus Rauha neidin yllä, että pelastui jo nuorena senkin heittiön kelkkaan joutumasta.

RAUHA oudoksuen: Mitä te puhutte?

PITKÄ-MARJA: No, kun se vallesmannin poika, se Eerikki-herra, josta insinyöriä kouluutettiin — —

RAUHA keskeyttää vaivautuneena: Niin, käykääpä sinne keittiön puolelle — —

PITKÄ-MARJA: Se kun tulla tupsahti laivasta äsken.

RAUHA jälleen tyyntyen, hymyillen: Hermalan herra on kuollut. (Viitaten keittiön oveen.) Oitis tulen sinne — —

JALMIINA: No, rantaanhan minä — — (Poistuu peräovesta.)

PITKÄ-MARJA: No, jopa nyt jotain! Ja sieltä se kumminkin tuli, vähäläntä laukku kourassa ja kuluneet vaatteet päällä. Ihan ne viipotti kintuissa väljät lahkeet — — ja kasvoilla kuoleman kelmä kuin tuhlaajapojalla.

RAUHA kuin nähden kauhistavan näyn: Poistukaa — — sinne!

PITKÄ-MARJA hätääntyen: Enhän minä, hyvä neiti, mutta kun sanoi nimensä — ja tunsihan sen muutenkin, kun on lapsesta nähnyt — ja kysyi Vartin väkiä, minulta ihan kyseli ja minä viisasin tänne — —

RAUHA tolkuttomana: Tänne? — — Sinne — —

PITKÄ-MARJA poistuu keittiön ovesta.

RAUHA lyyhistyy oikealle seinäpenkille, vaitiolon jälkeen, katkonaisesti: Eikö minua jo vapahtanut Jumalan merkki ja ihme? — Mistä syntyy tuska taas? Ei — — vain autuaan vainajan voi näyssä nähdä. — — Ja kuitenkin: täällä on entinen vaiva. (Kuin itseään hämmästyen.) Mutta — — sinä kipeä sydän — — oletko turhasta toivosta riemuissasi? (Nousten.) Ei, se ei ole totta! (Pysähtyy, sydämen pohjalla riemu.) Ja kuitenkin uskon siihen. — — (Kulkee levottomana, kuin odottaisi jonkun tulevaksi, ulko-ovelle ja katsoo maisemaa; nojaten ovipieleen, kuin unessa.) Virta ja rantojen nurmet — — siellä hän suuteli minua ensi kerran ja uuvuttava korkeuden silmä — — katsoi alas meihin. — (Kuin heräten, vavahtaen.) Kerjurinko repaleet? (Tinkimättömästi.) Kiertolaisenko sielu? (Siirtyy levottomana ikkunaa kohti; jää tuijottamaan akkunasta ulos.) Yhä kertyvät ukkosen pilvet. (Loitoten akkunasta.) Ja ilmassa tuskaisa hiki! (Yhä tuskaisemmin,) Tämä on houretta kaikki! (Rientää ullakkoportaille, astuu pari askelmaa.) Eelis, Eelis! (Kääntyy takaisin, nojaten kaiteeseen.) Kuitenkin: sinä suloinen painajaisuni, käy kaikilta piiloon.

5. KOHTAUS: Eelis tulee mietteissään portaita alas, selän taakse viedyissä käsissä kirja.

EELIS yhä sisäisesti poissa-olevana: Kutsuit minua.

RAUHA: Voiko ymmärtää väärin Jumalan ylhäisen merkin ja ihmeen?

EELIS kuin purkaen juuri haudottua ajatusta; katkerasti: Itse me ymmärrämme itsemme väärin. (Astuu kiivaasti etunäyttämöä.) Lyö luotasi ruoskalla uskoton nainen ja huuda: puhtauden tähden! ei se auta. Sydän lyö ja veri kiertää, nukut tai valvot — se elättää muiston syöpää yhtä hyvin kuin ruumisparkaa. (Iskien rystyillä kirjan kanteen.) Kierkegaard sanoo väärin. Epätoivo on muka Jumalan onni? Se on hämärä manala, jossa toisten synnit jäytää ytimeen ja omat — naurattavat. — Rauha, olet ihmeellinen. Sinä olet voittanut menneisyyden murheen.

RAUHA kuin heräten, ajatuksia haparoiden: Olenko voittanut? Niin — — voitinhan ja ympärilleni syntyi ilmava henki kuin elokuun ilta. (Kuin itsekseen kamppaillen.) Mutta — — nyt en löydä sitä enää. Minä rakastan ja pelkään — —

EELIS: Rakastaa ja peljätä — — kuin alkuaikojen hurskaat — sehän olisi autuasta. Minä rakastin ja nyt minun täytyy vihata! — (Lähestyen Rauhaa.) Kuule, se nainen — (vaivalla saaden sanotuksi nimen) Agnes hän kulki taas joen takaa, Tuomelan tietä — —

RAUHA: Kummallista —

EELIS: Se oli kauhistavaa: hän nousee joka päivä mäkeä ylös ja katoo sen taakse Saarekkeen suota kohti. En kestä sitä!

RAUHA: Eelis, nyt olemme vaikeimman edessä — — Tämä on ehtoollismalja!
Rukoile, ettemme tuomiota joisi.

EELIS epätoivoisen katkerasti: Rukoilenko Jumalalta valhetta maailmaan lisää? Se olkoon pahan hengen virka, ei minun.

RAUHA: Hän on katumuksen tekijä.

EELIS: Minä tiedän sen. Suon partaalla siellä hän istuu varmaan tunnit pitkät, sillä myöhään hän palaa. Kuin eksynyt lammas aitoviertä pitkin hän kulkee epäröiden joka askeltansa. — Hän luulee, etten näe häntä. Ja kuitenkin: vain hänen paluutansa varron akkunasta tuolla. — Ja epätoivoani harakat räkättävät myötä.

RAUHA äkkiä, kuin löytäen hädässä avun: Muistatkos — —?

EELIS tullen vielä lähemmäksi; nopeasti: Tiedätkös, eilen hän pysähtyi — — aidan luona, siihen, mistä polku lähtee tänne. Miten palaa tänään? Pysähtyykö hän taas? (Käännähtäen keskinäyttämölle.) En kestä tätä!

RAUHA: Muistatkos, kun ennen muinoin luimme yhdessä Kierkegaardia? Hän sanoi myöskin, että parantua epätoivosta, se on kristityn autuus. Siitä täytyy parantua.

EELIS: Millä? Nielemälläkö joesta rutaa?

RAUHA: Älä riitele sydäntäsi vastaan. Kuuntele sitä kuin Jumalaa.

EELIS: Ei riidellä tarvis, ei kuunnella tarvis, se on tallattu maahan.
Ja nyt, nyt lyön sen hullujen koppiin! (Viittaa ullakkokamariin päin.)
Tuonne! (Nousee rappusia, mutisten.) Enkä sitä irti päästä — — (Katoo
ullakkokamariin.)

6. KOHTAUS: Eerik Hermala näkyy ulko-ovesta. Hän on vaaleaverinen mies, mutta kasvot ovat paahtuneet ja riutuneet. Hänen tumma pukunsa on vanha ja kulunut mutta kuitenkin siisti. Hän seisoo hetken epäröivänä taustalla. Tekee vihdoin liikkeen astuakseen sisään.

RAUHA on nojannut hetken porraskaiteeseen ja astuu nyt huoahtaen akkunapöytää kohti.

EERIK nähdessään Rauhan vavahtaa kuin perääntyäkseen, mutta astuu sitten hitaasti sisään.

RAUHA aikoessaan juuri avata pöydälle jättämänsä kirjan havaitsee
Eerikin seisovan ovensuussa.

EERIK yhä ovensuussa: Minä olen Eerik — —

RAUHA seisoo paikallaan liikahtamatta, katsomatta nyt tulijaan; vaitiolon jälkeen: Eerik Hermala — — tulit myöhään.

EERIK astuen pari askelta ja tarttuen korituolin selkänojaan: En kysynyt aikaa, minun täytyi tulla.

RAUHA surullisen epäilevänä: Miksi täytyi?

EERIK: Rauha, olen kahlannut loputonta virtaa ja iskenyt joka askelella jalkani verille. Kuljin myötä tai vastaan, en päässyt suvantoon, en löytänyt latvoilta lähdettä mitään. Viimein ymmärsin: sinulla yksin on ihana aamu ja rukoileva ilta. Muistin, että sinä olit jokaisena aamuna kuin syntymisen raikas ihme — — ja illalla taas: kuin tuhanneksi vuodeksi pelastava uni. Tätä pelastusta tulin sinulta anomaan.

RAUHA: Sinun piti pelastaa minut kurjuudesta ja häpeästä!

EERIK: Minä unohdin sinut. Ja keräsin sielulleni kurjuutta niin paljon, että tuliaislahjaa ei minulla muuta kuin katumus. (Lähestyen pöytää ja Rauhan vetäytyessä poispäin; hädässä.) Katumuksen sakramentin tulin sinulta juomaan! (Nöyränä.) Sinä määräät, juonko itselleni tuomion vai armon.

RAUHA kuin tapaillen hämärää ajatusta: Armon — — (Syttyy tuskaisaan vihaan.) Sinä ryöstit minulta Jumalankin armon! Näyssä näin sinut. Ja sinun kasvoillasi oli Kristuksen kauneus. Se oli minulle armo, sillä luulin sinun kuolleen puhtaana miehenä meidän puolestamme. Ja nyt. Senkin armeliaan valheen sinä riistit. — Sinun kasvosi? Niillä on synnin harmaata tuhkaa. — Missä ovat valkeat hiuksesi? Ne ovat muuttuneet rikoksista ruosteenkarvaisiksi!

EERIK tukahtuneesti: Siksi kävi vuosi vuodelta vaikeammaksi paluu. Mutta kerran, kun kymmenes vuosi tuli lopulleen, ja oli tulossa taas tuo häpeän ja tuskan vuosipäivä, silloin — voi jospa uskoisit minua! — silloin lankesin maahan ja tahdoin reväistä rintani katumuksesta auki — —

RAUHA: Silloin! Juuri silloin?

EERIK: En voinut kuolla, sillä katumus tuntee vain elämän — — (Jää tuijottamaan murtuneena eteensä.)

RAUHA oman ajatusjuoksunsa vallassa: Miten sokea — — (Rientää riemukkaana yli näyttämön.) Minä sokea ja hullu! (Ojentaa molemmat kätensä Eerikiä kohti.) Siksi näin sinun kasvosi autuudessa ja valossa. Olit kääntynyt hurjilta teiltä. Jumala sen minulle näytti. (Lähestyen pari askelta.) Eerik, uskon sinua.

EERIK riemun ja tuskan vallassa: Rauha, mitä teen minä? Olen kuin liinoihin kääritty sairas. En uskalla koskea sinuun.

RAUHA vetäen puoleensa Eerikin pään ja suudellen hänen hiuksiansa:
Minun on suotava armon merkki.

EERIK riemastuneena, painaen Rauhan syliinsä: Miksi viivyinkin, minä hullu ja parka — —

RAUHA: Eerik, kutsunko Eeliksen tänne? (Rientää ullakkoportaiden luo.)
Hän on iloitseva meidän kanssamme.

EERIK: Ei, ei. En tahdo sinun häpeävän minun tähteni.

RAUHA kirkkaasti ja uljaasti: Katumus ja armo eivät ole häpeää.

EERIK: Tahdon näyttää sinulle jotain. Lähden työhön, ansaitsemaan, Ja tulen takaisin voittaneena. Mutta nyt ei saa minua kukaan nähdä.

RAUHA: Olet ehkä oikeassa, en tahdo kenenkään sinua katsovan pahoin silmin. (Menee ulko-ovelle.) Isä tulee rannasta päin.

EERIK: Menen täältä. (Siirtyy vasemmalle.)

RAUHA rientäen Eerikin syliin; hellästi: Sinä kaunis tuhlaajapoika, en päästä sinua enää — —

EERIK suudellen: Jäähän — — suudelma sulle — — ja toinen mulle.
(Poistuu vasemmalle.)

RAUHA kääntyen ullakkoportaille: Eelikselle kerron — — (Pysähtyy.) Ei — — se tie on yksin löydettävä. (Astuu portailta alas.)

7. KOHTAUS: Abr. Svart tulee eteiseen, panee onkivavan sinne nojalleen ja heittää haavin kolahtaen seinäviereen.

ABR. SVART astuen sisään ja käyden korituolia kohti: Kävikö täällä ketään?

RAUHA mennen ikkunapöydän luo: Näitkö jonkun?

ABR. SVART istuutuen korituoliin; ärtyneenä: Taisi olla haamu sekin. Nythän on maailma haamuja ja akkoja täynnä, ja pohjassa lohi. Eikä pinnalla hyttysen hiventä. Ne pelkäävät kaikki, sekä saaliit että saalistajat — — tuota Jehovan ukkosenlonkaa. (Painostava vaitiolo.) Tiedätkö, että se letukka on täällä? Tuolla Tuomelan mäellä näin kyyhöttelemässä.

RAUHA: Niin, Eelis kertoi juuri — —

ABR. SVART: Mitä? Onko hän nähnyt? Mitä hän sanoi? — — Te salaatte minulta jotain!

EELIS ullakolta: Agnes! — — Agnes!

ABR. SVART kavahtaa seisaalleen; Rauhalle: Aikooko hän — —?

8. KOHTAUS: Eelis kiirehtii portaita alas.

EELIS: Agnes! Minä noudan hänet — —

ABR. SVART asettuen ulko-ovelle: Jätä se tekemättä, poika!

EELIS: Hän pysähtyi, hän odottaa — —.

RAUHA: Isä, päästä, hän yksin tietää, mikä tässä on oikea teko.

ABR. SVART osoittaen keittiön ovea: Mene tuonne! Nyt puhuvat miehet.

RAUHA: Eelis, kuuntele sydämesi ääntä.

ABR. SVART: Mene! — — Mitä tietää nainen meidän sydämestä.

RAUHA poistuu vasemmalle.

ABR. SVART: Minä tiedän, poika. Usko minua, älä mene.

EELIS: Tahdon, unohtaa sen rumaa teon.

ABR. SVART ottaen Eelisiä hartioista ja vieden pöydän luo, heltyen: Poikani; sitä et voi. Kaikkeen muuhun kykenet, sitä et voi. Siinä murtuu pala palalta, työsi sortuu maahan, myrkytyt ydintä myöten tai hukutat inhoasi hurjuuteen, ja sitäkin turhaan. (Murtuvana.) Älä jätä minua, poika —

EELIS: En ymmärrä sinua — — minulla on kiire — —

ABR. SVART: Naisia on maailma täynnä, uskollisia ja kauniita myös — —

EELIS: Älä jatka sitä puhetta.

ABR. SVART: Kuuntele veresi kohinaa, siellä on julmia synkeitä voimia paljon — — jokainen sen pisara on petojen ja sankareitten maailma. Siellä ei anneta naiselle anteeksi uskottomuutta. Usko minua. — Sen veren käskystä löit sitä naista!

EELIS: Tottakin — — olin kuin peto. Mutta — — sen pedon minä tuhoan nyt.

ABR. SVART kiihkeän vakuuttavasti: Sitä et voi riiteleväksi kotielukaksi lannistaa — — se on mahdotonta. Minä tiedän sen.

EELIS: Mistä tiedät sen?

ABR. SVART tuskaisan epäröinnin jälkeen: Saat senkin kuulla, että ymmärtäisit. Ylpeys ja häpeä on salvannut kieleni kolmekymmentä vuotta. Nyt sen kuulet — —

EELIS on viimeisten sanojen aikana kiirehtinyt eteisen ovelle.

ABR. SVART: Älä lähde!

EELIS eteisen ovelta: Agnes! — — Odota! (Palaa takaisin.) Sano, mitä aioit.

ABR. SVART hetken vaitiolon jälkeen: Sinun äitisi oli minulle uskoton samalla tavalla.

EELIS: Valhe!

ABR. SVART: Tällaista ei valehdella, tiedät sen.

EELIS kuin tajutonna: Äitini — —?

ABR. SVART: Minäkin kokemattomana luulin, että voisin unohtaa. Mutta en kyennyt siihen. Eikä siihen kykene poikanikaan. Älä tee itsemurhaa, niinkuin minä olen tehnyt kolmekymmentä vuotta.

EELIS puoliksi itsekseen: Äitini — — ei, en kykene syyttämään. Näen hänet puhtaana yhä.

ABR. SVART katkeralla ivalla: Valhekuvakin voi syöpyä lähtemättömiin.

EELIS puoliksi itsekseen; tapaillen ajatuksia: Mutta — — jos en voi äitiäni syyttää, miksi tuomitsisin Agnesta enemmän? Niin! Hänen nöyrä elämänsä lievitti kuolemansynnin. Etkä kyennyt unohtamaan? — Olit itse sielulta mitätön. Et tehnyt oikeutta katumuksen tekijälle, et ollut jalo. Himojesi orja olit, niiden tähden et kyennyt anteeksi antamaan.

ABR. SVART: Sanoja, sanoja — — Ne mykistyvät inhoon ja riitaan.

EELIS: Minä kykenen suurempaan kuin sinä. Ylellisyydessä tahtosi heikoksi makasit. Minä olen sen köyhyydellä karaissut. Olet kiusaaja jalolla tiellä. En kuuntele sinua. (Aikoo lähteä.)

ABR. SVART: Lähetä sana hänelle, että tulet tuonnempana — — nyt älä mene.

EELIS: Koetatko kieroudella peittää vääryyttäsi? Minä lähden.

ABR. SVART: Jos lähdet, et tapaa minua elävänä enää!

EELIS pysähtyen ovella: Miksi uhkailet hulluuksilla?

ABR. SVART painuu korituoliin istumaan, väsyvällä äänellä: Olet minulle ainoa turva ja toivo. Tiedän sinun sortuvan nyt. Sitä en tahdo olla näkemässä. Se ei ole minulle uutta. Kymmenen vuotta olen sitä tahtonut. — — Inhon kaipaama käsivarsi ei ole kestänyt koskaan. Nyt ei tarvita uskallusta.

EELIS: Lepää siinä, rauhoitu siinä. Tulen takaisin pian.

ABR. SVART sammuvin äänin: Kuule vielä: lupaa ettet kenellekään puhu — — äidistäsi mitään — —

EELIS: Kyllä, kyllä — — pian olen jälleen täällä. (Kiirehtii ulos, ovella.) Agnes! Agnes!

9. KOHTAUS: Rauha tulee vasemmalta. Kiirehtii peräovelle, katsoo vasemmalle.

RAUHA: Agnes tulee tänne päin ja Eelis juoksee vastaan kuin pieni poika. (Palaa takaisin, isälleen.) Isä, siirrytään pois. He tulevat tänne.

ABR. SVART: Niin — — mene sinne, lähden kyllä.

RAUHA poistuu vasemmalle.

ABR. SVART nousee hitaasti: Tyhjää — — pyörikööt tyhjää iankaikkisesti.
(Poistuu laahaavin askelin ulko-ovesta. Näyttämö on hetken tyhjä.
Huone hämärtyy. Salama välähtää jossain, ja hyvin kaukaa kuuluu vaimea
ukkosen jylinä.)

10. KOHTAUS: Eelis ja Agnes tulevat ulko-ovesta toisiaan kädestä pitäen.

EELIS vetäen Agneksen luokseen: Voisin murtaa salamalta kärjen, kun sinä olet minulla.

AGNES painuen Eeliksen lähelle; tuskasta vavahdellen: Niin yksin olin, rutarannalla olin, sumua, surua siellä oli kaikki.

EELIS suudellen: Nyt itku huulilta kauas — — sumu silmistä pois —

AGNES: Häpesin päivää ja pimeässä istuin — — olin rumempi suota ja rämettä.

EELIS vetäen mukaansa uskollaan ja riemullaan: Se oli hulluuden häpeä, se oli epätoivon rumuus — — ne sammakot rämpikööt suossa ja mudassa. Sinä tulit kuin lintu yrttitarhasta kaukaa — — (Suudellen kaulaa ja olkaa.) Vain siivet ovat pitkästä lennosta väsyneet.

AGNES: Sinä ihmeen poika! En uskaltanut toivoa siitä synnistä sovitusta. Ja kuitenkin: tätä ihmettä odotin.

EELIS: Syntisten ja viheliäisten juhla! Se on sittenkin taivaista parhain. Pyhimmät vainajat ovat syntiä tehneet ja sen nöyryyden ihmeellä tuhonneet.

AGNES asettuen Eeliksen eteen; vakuuttavasti: Katso, minulla on nöyryys — — joka päivä sen silmistäni näet.

EELIS painaen Agneksen rintaansa vasten: Tunne, miten sydämeni palaa. Siellä on unohtamisen voima — — (Havahtuvat kuuntelemaan; siellä kuuluu selvästi käymään pannun myllyn hyrinä ja tärinä.)

AGNES kuiskaavasti, iloisesti: Menipäs kauaksi pakoon se jyrinä.

EELIS aavistaen pahaa: Ei, ukkosta tämä ei ole. — Missä on isä? (Menee pari askelmaa ullakkoportaita.) Isä, isä! (Kiirehtii alas ja avaa keittiönoven.) Rauha, niissä on isä?

11. KOHTAUS: Rauha tulee vasemmalta.

RAUHA: En tiedä — — (Agnekselle, rientäen syleilemään, sydämellisesti.)
Agnes, tervetuloa.

EELIS kuunnellen, äkkiä: Mylly käy!

RAUHA: Isähän usein hulluttelee panemalla sen tyhjänä käyntiin.

EELIS mennen akkunaa kohti: Katson kuitenkin — —

JALMIINA ulkoa: Herra Jumala! — Nyt se sytytti myllyn! (Ulko-ovelta, juosten sisään.) Apuun, hyvät ihmiset!

EELIS kiirehtii ulos.

RAUHA rientää ikkunaan.

JALMIINA: Savu sieltä pöllähti oven kamanasta — — ja minä kun karmasin hynttyineni — —

RAUHA ikkunassa: Eelis juoksee. — Oven sai auki. —

JALMIINA: Olikos se, herja juovuksissa taas?

RAUHA: Jumalan kiitos — — tulee Eeliksen kanssa. (Hätääntyen.) Hervahti nurmikolle! (Kiirehtiessään ulko-ovesta; Jalmiinalle.) Joutuin sankoja sinne.

JALMIINA lähtiessään, voivotellen: Keskellä Jumalan ilmaa — — savun ja suitsun se höperö tekee — — (Poistuu ulko-ovesta.)

AGNES rientää ulko-ovelle ja auttaa Rauhan kanssa Svartia sisään.

12. KOHTAUS: Abr. Svart autetaan korituoliin.

RAUHA: Haen vettä täältä. (Poistuu keittiöön.)

ABR. SVART katsoen vaivoin ympärilleen; näkee Agneksen, väsyneesti, mutta inhoavasti: Niin, sinä olet täällä.

AGNES neuvottomana: Eelis — —

ABR. SVART: Kuulitko, kuinka myllynkivet pyörivät tyhjää? Ne räiskivät ja rätisivät, kun Vartin herra teki ainoan sankaritekonsa ja senkin naurettavasti. — Tiedätkös — — tästä alkaen ne jauhavat sieluja ja luita.

RAUHA kiirehtien vasemmalta: Juo hieman vettä — —

ABR. SVART työntäen lasin pois: Ei ole tarpeen.

RAUHA: Kovin tuhmasti teit.

ABR. SVART: Niin viisaasti en enää koskaan kykene yrittämäänkään.

13. KOHTAUS: Eelis tulee ulko-ovesta.

EELIS jo tullessaan: Sammui toki helposti. Vain lastukko lattialla oli tulessa. — Ja isä voi hyvin! Nyt on hyvin kaikki. (Lähestyen Agnesta.) Isä, Agnes on nyt minun, ikuisesti minun.

RAUHA itsekseen: Nyt minä sen ilmoitan. — (Muille.) Kuule, Eelis — — isä ja Agnes, kuulkaa. — Eerik on palannut kotiin — — hän kävi täällä.

EELIS: Ja sinä — —?

RAUHA: Luulen — — kaikki tulee hyväksi nyt — —

EELIS: Ja me lähdemme täältä niin pian kuin suinkin. Koulunihan on lähellä Helsinkiä, ja sinä, Rauha — ja Eerik ja Kaarin — te tulette joka sunnuntai meitä katsomaan. — Isä muuttaa tietenkin nyt meidän luoksemme?

ABR. SVART: Raahatkaa minne haluatte tämä ruoriton runko.

EELIS: Siellä saat olla maalla ja vapaasti, kuin Leiklahden herrana ikään.

ABR. SVART kaksimielisesti naurahtaen: Minulla täisikin olla turha kiire sinne alimmaiseen helvettiin.

Väliverho.

KOLMAS NÄYTÖS.

On seuraava kevättalvi ja pääsiäissunnuntain aamu.

NÄYTTÄMÖ: Kamari Eeliksen asunnossa. Peräseinässä on korkea ikkuna, jonka takana alastoman omenapuun runko ojentelee kankeita oksiaan ja josta näkyy kevättalven kirkas maisema. Ikkunasta näkyy oikealta taustalta auringon kirkkaasti valaisema porstuan nurkkaus, jonka ovesta tulevat ja menevät näkyvät peräakkunasta. Huoneessa ikkunan edessä on pieni pöytä. Tämän edessä tuoli ja vieressä sama korituoli kuin toisessa näytöksessä. Agneksen kengät ovat tuolin edessä. Oikealla on etualalla ovi ja keskellä seinämällä kapea puusänky, joka päiväsaikaan on ryijyllä peitetty ja jonka päätypuolelle on heitetty Agneksen heleänvärinen aamuviitta. Oikeassa taka-alanurkassa on toinen ovi, joka vie eteiseen. Vasemmanpuolisessa seinässä on ikkuna ja tämän lähettyvillä leposohva ja matala turkkilaismallinen istuin. Ikkunalaudoilla on kukkia. Seinillä on pari piirrosta sekä sama maalaus Eeliksen äidistä kuin ensi näytöksen näyttämöllä. Väliverhon auetessa huone on pimeä, sillä akkunaverhot ovat tiiviisti suljetut. Agnes nukkuu vuoteessa.

1. KOHTAUS: Eelis tulee oikealta, haparoi pimeässä keskinäyttämölle. Hänen yllään on tummanruskea puku.

EELIS naurahtaa kylmästi: Rouva makaa vielä.

AGNES havahtuu päästäen ahdistuneesti vaikeroivan äänen kuin painajaisunesta herätessä; epäselvästi: Jyrsii ja jäytää — —.

EELIS asiallisen lyhyesti: Herää toki. (Menee peräikkunan luo ja avaa verhot, jolloin valo tulvahtaa huoneeseen; ikkunan luona, katsellen ulos.) On aika nousta.

AGNES: Väsyttää — —

EELIS: Huone on laitettava kuntoon. Vieraat ovat jo ylhäällä. (Menee vasemmanpuolisen ikkunan luo ja avaa senkin verhot.)

AGNES: Se oli kamalaa — —

EELIS katsellen ulos; surumielisesti ihmetellen: Taitaa todella tuo päivä kirkkaasti paistaa, kuin pääsiäisaikaan ainakin. — — Liekö loistanut ihmeemmin ennenkään.

AGNES: Eelis, se oli julmempaa kuin mikään uni! Tuhannen harmaata hiirtä jäyti ruumistani kaikkialta ja musta, märkä rotta painoi rintaa —

EELIS: Valvoit kai myöhään. Iltayöstä oli todellakin lattiain alla oikea rottien meteli. (Äkkinäisin lausein; peitetyn katkerasti.) Ei näytä pääsevän haaksirikkoon — — tämä meidän laiva.

AGNES: Mutta kuule, viimein hiiristä ilkein — —

EELIS: Vai tulisiko tulipaloja, kuin ennustivat, kuulema, Leiklahdessa ennen — — isäparkojen aikana huonerotat, aittarotat, myllyrotat.

AGNES: Etkö kuule, se söi kylkiluiden lomitse itsensä sisään ja nakerti — keuhkoja ja sydäntä. Näin, ihan näin revittyinä tummanpunaiset keuhkot, ja sydän — — se retkotti siellä — —

EELIS naurahtaen: Vai sydämeen — — perin uudenaikainen rottalaji.

AGNES: Olipa hyvä, että herätit. (Pyytävästi.) Eelis — —

EELIS: Niin, laitapa nopsaan vuode, käyn sillä välin täällä isän puolella. (Aikoo poistua peräovesta.)

AGNES ojentaen käsivarsiaan; arasti ilakoiden: Tule nostamaan! Pakkaseenko nousisin? Enpä ole eskimo parka. Minä olen kasveista kaunein, muistathan — —

EELIS epävarmasti: Pitäisi mennä kävelemäänkin — —

AGNES kurkoittaen käsivarsiaan; yhä kiihkeämmin: Ja tuotu etelämaalta — — Bagdadin tarhoista tuotu. Jäävuorien hehkuvin poikahan ryöstäjä oli! — Ken kalifin armeijoita pakoon juoksi tänne? Sama kaunis poika. Eikös saaliistansa se ihanan atrian syönyt joka aamu ja ilta? — No, naura nyt toki!

EELIS leppeämmin: Nyt ei aikaa hullutella — —

AGNES äänessä liikuttava, tuskaisa pyyntö: Se poika juuri oli hulluista hurjin. Omasta rinnasta iski se tulen, poltti koko maailman suota ja rämettä ja istutti kuumaan maahan — — sen kurjan lootuskukan. — Tule pian, Eelis, ja nosta. Katso, kuin lootuksen raukeat kuidut on käsivarret mulla. (Kohoutuen vuoteessa.) Nostat vain, sitten häärään kuin varpunen.

EELIS joka on koko ajan taistellut kovuuden ja heltymisen välillä, sulaa lopulta syvään liikutukseen ja rientää Agnesta nostamaan; kuin muuttuneena äskeisestä, poikamaisesti: Pidä, varpunen, varasi!

AGNES Eeliksen aikoessa nostaa: Mutta enpäs täältä lähdekään! Petinpä sinut, sinä veijari viisas, tänne vedän.

EELIS riistäytyen irti; tukahtuneesti: Päästä, päästä! (Loittonee vasemmalle, jää katsomaan ikkunasta ulos.)

AGNES pelästyneenä: Taasko? Nyt älä moiti minua, säästä siltä saarnaltasi tämä kerta! (Nousee ja heittää vuoteen pääpuolesta aamuviitan ylleen ja vetää aamukengät jalkaansa.)

EELIS pitkän vaitiolon jälkeen, tukahtuneesti: Tahdoin — — vieraiden tähden — — että tämä päivä olisi ollut rauhaa. Pakoittamalla pakoitin itseni tyyneyteen. Miksi rikoit sen jäisen haarniskan? Houkutit luokse — — leikilläsi muka — — väärin teit.

AGNES arasti: Olit vähän ystävällisempi ja — — luulin antavani pienen pisaran lievitystä — —

EELIS: Lievitystä ja parannusta — — Ennestäänhän sen tiedät — —. Etkö muista, että hiustesi tuoksu on minulle inho! Se syöksee päähän paksuna veren, se tunkee katkuna kurkkuun ja kettää paljaiksi hermot — — Älä sano mitään! — Etkö ole nähnyt tämän talven kuluessa, että — — unohtaa, se oli nulikan valhetta itsellensä.

AGNES: Olit tosiaankin sanoissa jalo, mutta teoissa et.

EELIS: Mitä tiedät sinä siitä taistelusta, jota saan itseni kanssa käydä — — tuolla, kun olen sulkenut oveni. Sinut — — tuon saman ruumiin näen lauttana makaavan metsikössä, tympeästi lemuavalla, maalla, ja kenen tahansa, kiertolaisten, jätkien, herrojen, renkien venyvän vieressäsi. Tottakin: kuin laiskat rotat ne tulevat. Ja sinä — — sinä makaat vaan kuin kuorsaava portto.

AGNES: Lakkaa! Olen ihminen sentään. Suostu eroon, niin rumasta pääset.

EELIS: Erolla ei poistu se liejuinen näky. Ei — — jotain — — ihmeellistä ja korkeaa sovitukseen vaaditaan. — Sinäkö luotani pois? Ei, vielä mahdottomampi on unohtaa sinut kuin — — se rumuuden teko. (Ottaen Agnesta käsivarresta.) Minähän rakastan sinua! Omaa sydäntäni vihaan, siksi — — ettei ole sillä unohtamisen voimaa. Kärsi vielä tämä päivä, sitten — — löydämme lääkkeen kyllä.

AGNES: Olenhan koettanut! Ja turhaan kaikki — —

EELIS: Ihmelääkettä on mulla, jalompaa kuin viini, oikeaa paratiisiviinaa — — kestä vielä tämä päivä.

AGNES: Koko talven olen värissyt täällä, vaiti olen ollut, säikkynyt ja kärsinyt hiljaa, kun olen luullut nöyryyden auttavan jotain. Kun on pilkekin pujahtanut kasvoillesi valoa, olen ilakoinut ja peittänyt hätäni piiloon. En osaa enempää!

EELIS haparoivasti sairaasti: Yhdessä osaamme — — On sovitettava tuhannen petosta! Katsos, sinä et ole syyllinen yksin. Niitä on monta. Tiedätkös? Voinetko ymmärtää — — olen alkanut syyttää myöskin vainajia, noita autuaita kristityitä, jotka ovat muka katumuksella sielunsa pelastaneet. Ymmärrätkö? Se katumus on ollut vain kahden ihmisen sortumista sairauteen. Katso itseäsi, katso minua: kaksi rumuuden orjaa! (Hapuillen pelastavaa ajatusta.) Se katumus tässä ei riitä, on tarpeen teko — — —

AGNES etääntyen, salaisella kauhulla: Eelis, olet hyvin sairas — —

EELIS: Kyllä tiedän, pyhimykset tehdään uskottomista naisista juuri.
Koko maailma niiden pyhyyttä huutaa. Ja isän se tuomitsi syyttömänä. —
Rauha elää petoksesta! Sen ymmärrän nyt — —

AGNES viihdytellen: Kuule, mene Eerikin kanssa kävelylle, saat raitista ilmaa.

EELIS: Haen käsiini Rauhan. (Puoliksi itsekseen.) Hänen on kuultava totuus, ettei koko elämäänsä pidä vääriä jumalia. (Poistuu peräovesta. Vasemmalta alkaa kuulua kirkkoon ajavien hevosten kellojen ja kulkusten helinää. Kokonaisia hevosten jonoja kuuluu menevän ohi synnyttäen iloista helinää ja humua.)

AGNES yksin; laittaa vuoteen kuntoon.

2. KOHTAUS: Kaarin tulee peräovesta. Hän on nyt entistä ylellisemmin puettu.

KAARIN: Saako tulla? Hyvää huomenta.

AGNES nyökäten huomenensa: Tule vain. Lopetin tässä juuri vuoteen laiton.

KAARIN mennen vasemmalle ikkunan luo: Halusin katsella kirkkomiesten hevosia.

AGNES: Hetkisen katselet — — käyn sillävälin pukeutumassa. (Poistuu oikealle.)

KAARIN yksin, ikkunan luona: Täältä näkee hyvin. Ajavat kuin laskiaista. Kokonainen jono — — Agnes! Tule katsomaan! (Purskahtaen nauramaan.) Tuolta tulee oikea aasintamman varsa. Kirjava ruuna! Miten hassusti se köpöttää. — Ja perässä kaksi akkaa, kuin Pitkä-Marja ja Jalmiina ihan. Siinäpä olisi isälle näkemistä.

AGNES palaa oikealta, on saanut sukat jalkaansa ja menee hakemaan korituolin luota kenkiänsä.

KAARIN Agneksen tullessa: Tule katsomaan.

AGNES: En jouda vielä. (Istuutuu korituoliin ja alkaa nauhoittaa kenkiänsä.)

KAARIN: Tämä hurskasten teatteri tekee pilkkaajaksi. Sen koin jo lapsena ennen. — Tuolla tulee isännän hevosella piika ja renki. Ne ovat rakkausretkellä varmaan. — Entäs tämä verevä isäntämies? Taitaa rakastella omia piikojansa. Sen on se näköinen — — (Junan vihellys kuuluu kaukaa; painaen käden korvalle.) Uh, junako siellä viheltää. Sepäs oli sopimaton teatterikeino!! Liian nykyaikaista — — (Katselee ympärilleen.) Jaha — — olen nyt ensi kerran tässä siunatussa perheessä. (Terävästi.) Tulin tänne oikeastaan urkkimaan.

AGNES väsyneen katkerasti: Lie paljonkin ilmi tullut?

KAARIN: Sangen paljon. Huonosti palaa tämä laillistettu» aviolempi.

AGNES käy neuvottomaksi.

KAARIN: Sen sylinhän pitäisi olla, kuulema, »luonnon alttareista» kaunein — — Tuntuuko siltä — — sinustakin?

AGNES: En tiedä — — päätäni hieman särkee.

KAARIN: Annan sinulle erään neuvon.

AGNES kiusaantuneena: Eikö lie syytä sinun neuvoa itseäsi. Sinun maailmasi on, kuulema, vaarallinen viattomalle tytölle.

KAARIN nauraen: Kas, tulipas sitä impeyden katkismusta taas. Tiedätkös? Sen markkina-arvo on laskenut pahasti. Ja mitä minuun tulee — — no, niin — minä olen vakuutettu haaksirikkoisten laitoksessa. Meillä ei ole oikeuksia eikä velvollisuuksia. Mutta sinulla on. (Melkein kuiskaavasti mutta kiivaasti.) Oliko sinulla oikeutta Eeliksen puolisoksi — — senkin jälkeen? Vastaa.

AGNES nousee malttinsa menettäneenä; etääntyy vähitellen keskinäyttämölle: En jaksa enää. Tuomiopäivää on tämä elämä aamusta iltaan. Mitä te tahdotte minulta? Selvitystäkö? — En minä tiedä, miksi olen langennut nainen ja petoksen-tekijä. En tiedä mitään. Ei minulla ole teidän älyänne. Tuskin muistan mitään. Vain kamalat unet muistan ja kummallisen autuaan unelman, jonka joskus olen kokenut, sen minä muistan. Mutta — — sekin vaivaa minua — — Voin todella pahoin — —.

KAARIN: Tule tänne. (Ohjaa Agneksen leposohvalle.) Tahdon kuulla — —

3. KOHTAUS: Abr. Svart tulee peräovesta. Hän on nyt entisestään huomattavasti harmaantunut, puettuna samaan pukuun kuin 1:ssä näytöksessä.

ABR. SVART jo ovesta tullessaan: Mihin hemmettiin hukkui koko naisen puoli? Eelis vei Rauhan, ja te leikitte haareminaisia täällä. Eikö edes tämä kapakkatyttö tunne nautinnon lakeja? — Etkö tiedä, hupakko, mitä on aamusikari ennen aamukahvia. Yhtä luonnotonta kuin suudella naista ennen viettelemistä. Kahvia ei keitä kukaan. Tjaa!

KAARIN hyräilee pilailevasti: Aa — — du alter Geniesser du — —

ABR. SVART: Jaa, jaa! Viisaat neitseet ja Sarpatin lesket ovat kuolleet teissä. Onko ihme, ettei profeetoita ilmesty enää. (Kuuluvat jälleen hetkisen aikaa ohiajavain hevosten kulkuset.)

KAARIN nauraen: Vartin herran neitseet ja lesket ajavat kirkkoon.
Kuulepas tuota. Katso ikkunasta. Siellä ajoi äsken Jalmiina ja
Pitkä-Marja. Ja se Keulainmaan korea Selma ja Kapalaukeen kuuluisa
tytär, ne ajavat parhaillansa — rippikirkkoon.

ABR. SVART: Etkö sinä, juupelin tytär, kunnioita isääsi lainkaan!

KAARIN nousee, lähestyy hyväillen isäänsä: En, vaan rakastan ankarasti.
Ja nyt, mene panemaan hellaan tuli, sinä sulttaani siinä.

ABR. SVART mennessään peräovea kohti Kaarinin saattamana: Naa, naa — — mutta huonosti olet selvillä isäsi historiasta. (Ovelta.) Kun minä ennen muinoin seisoin sakastin ovella, punastui koko akkain puoli. Tjaa! (Poistuu.)

KAARIN menee Agneksen luo ja istuutuu: Kuule, kerro siitä unesta jotain.

AGNES joka on edellisen keskustelun aikana tuijottanut mietteissään eteensä; rauhallisesti: En ymmärrä sitä näkyä. Se on ollut erilainen eri kertoina. Mutta joskus siinä on vuolteva virta ja ympäri kohiseva metsä. Se on pinnalta tummansininen. Äänettömästi vaeltavat häränsilmät ja nielut sen mukana — — On kuin makaisin pohjassa siellä ja katsoisin ylhäälle päin. Ja sinne kuultaa ihmeitä kaikkialta. Kaukaisen kaukana on aurinko, kuin himmeä, himoitseva jättiläissilmä, ja jossain pilviä makaa — — kuin, kuin kylläisestä atriasta laiskat eläimet ne venyvät siellä. — Alas virran pintaa pitkin tulevat sinisten ja punaisten kukkien parvet, tulee lämpöisiä, suuria lehtiä ja — — ja vastavirtaa pienet poikalapset uivat kuin nuoret jumalat. Ja kaikki, kukkaset, kasvit ja kaikki, ne painuvat nieluihin, syliini tunkevat itsensä ja kaikkia niitä saan hyväillä kuin omaa, rakkainta omaa — —. Ei, ei! Niin kaunista siellä ei kai lie kaikki. Koskapa tulin samasta unelmasta kerran — tulin — — kuin lankeemuksesta. — Niin, vain samaan hulluuteen minä sorruin silloin — — kun surmasin Eeliksen uskon. Hymyile ja epäile vaan. Sen muistan tunteneeni: joku käski ja jouduin kuin jonnekin syvälle, kuin äskeiseen uneen.

KAARIN hieman ivallisesti: Miksi et sitten unohtanut sitä unena, miksi tunnustit sen kuin suuren synnin?

AGNES: Se oli synti Eeliksen edessä, täällä — — hereillä — olijoitten maailmassa. Aamulla tiesin sen, ja niin ajattelen vieläkin. — En tarkoittanut itseäni puolustaa. Sanoin vain, miten olen itselleni koettanut selvittää sitä tekoa, jota en vielä samana päivänä olisi uskonut koskaan mahdolliseksi. — (Mietteissään, raskaasti.) Meissä lie sieluja kaksi, vai tuhannenko lie — —

KAARIN vaitiolon jälkeen: Agnes, tahdotko pelastaa Eeliksen ja itsesikin? Saat minulta neuvon.

AGNES: Ei ole keinoa enää — — (Vavahtaen, hätäisenä.) Pitäisikö kuolla?
Älä vaadi sitä! Minä pelkään kuolemaa. Tiedän sen, olen ajatellut sitä.

KAARIN: Lähde Eeliksen luota pois. Vaikka hän kärsisi siitä, pääsee hän kuitenkin, yksin ollen, taas työhön kiinni. Nyt on väitöskirjatyö ollut keskeytyneenä melkein koko talven. Ja työ, se on hänelle ainoa pelastus. On paras erota.

AGNES: Eelis ei suostu eroon.

KAARIN: Sinun on paettava täältä.

AGNES nousten ja siirtyen oikealle: Paettava?

KAARIN nousee myös: Lähdet salaa, minun luokseni suoraan. Minulla on nyt meidän hotellissa oma huone. Ei Rauha eikä kukaan tiedä siitä mitään. Asut ensin siinä. — Sitten keksimme jotain muuta.

AGNES: Kaikiksi ajoiksi? Paettava pois?

KAARIN: Ehkä kokonaan, ehkä voit kerran palatakin. En tiedä, mutta — — muuta keinoa ei ole kuin tämä teko.

AGNES: On tarpeen teko? Sen sanoi Eelis — — äsken. Olisitko oikeassa? —
Jokohan Eelis on tullut?

KAARIN mennen peräakkunan luo: Sanoivat tulevansa pian — — Kääntyvät pihalle juuri. (Tullen Agneksen luo.) Sano selvästi nyt, aiotko lähteä.

AGNES: Jos se on ainoa tie, olen kulkeva sitä. Onhan sillä tiellä kuitenkin toivoa vielä. Onhan? — (Rauha ja Eelis näkyvät tulevan ulkoa eteiseen.)

KAARIN: Toivonhan sitä minäkin.

AGNES: Menen pukeutumaan. (Poistuu oikealle Kaarinin saattaessa ovelle saakka.)

4. KOHTAUS: Rauha ja Eelis tulevat peräovesta.

KAARIN lähestyy Eelistä hyväilevästi: Eelis poika, tuskin olet huomenta sanonut. Etkö välitä minusta enää mitään?

EELIS sydämellisesti, mutta haparoivasti: Välitänhän — — kuin kaikkein kauneimmasta sisarestani välitän.

KAARIN: Niin olet väsyneen näköinen. — Mutta minä hoidan sinut, oikein viisaasti hoidan.

RAUHA Kaarinille: Isä siellä jo kiirehti aamukahviansa. (Menee leposohvalle istumaan.)

KAARIN: Sinne olen juuri menossa. (Nauraen kuin kyynelten lomitse.) Nyt saakoon ukkeli oikeat kapakkakahvit! (Poistuu peräovesta.)

RAUHA: Niin — — viittailit äsken seikkaan ja toiseen. Mutta hieman hämärästi. Nyt haasta aivan avoimesti, kuin sisarelle ainakin.

EELIS istuutuu vuoteen laidalle; äkkiä: Oletko onnellinen?

RAUHA arasti: Olen — — olenhan toki, niin — miten sanoisin — olen tullut vähitellen onnelliseksi.

EELIS: Miksi niin? Vähitellenkö jaksoit unohtaa toisen lankeemukset?

RAUHA: Ei, unohtaminen ei ollut vaikeaa. Olihan mielessäni elävä muisto äidin laupeudesta — —

EELIS katkerasti; lyhyesti naurahtaen: Vai äitimme muisto — —

RAUHA: Miksi naurat noin?

EELIS: Jatka vaan.

RAUHA iloisesti: Niin, Eerikin lähellä-olo oli aluksi liian ihmeellistä. Se oli ihanaa ja samalla kuin — — rumaa. Olin elänyt varmaan liian kauan kuolemalle. — — Suudelma oli kuin maallinen tahra. Se peloitti minua. — Ei, eihän kaikesta tuosta voi puhua omalle veljellensä. Sinäpä nyt kyselet. — Mitä katselet siinä? — Niin, Eerik on ollut niin voimakas työssä ja toimessa, kohta on tuleva kotimme ihan valmiiksi varustettu — —.

EELIS tuijottavasti, kylmästi: Valheelle perustettu sekin.

RAUHA katsoo äärimmäisen hämmästyneenä.

EELIS: Valheessa kuolleitten vainajien muistolle, haudan päälle. Se on vaarallista!

RAUHA nousee: Tuolla tavalla ei puhuta leikkiä — —

EELIS: Mutta totuutta puhutaan, ja sen täytyy tulla ilmi vielä tänä päivänä. Ei, oitis, juuri nyt on isän se valhe paljastettava. Se juuri kukisti isän inhoon ja murheeseen. Siitä tuli vararikko. Se vei minun sydämestäni voiman, vaikka ensi hetkessä hourailinkin toista. — Ja siitä valheesta on sinunkin päästävä nyt.

RAUHA: Sano se valhe, en pelkää.

EELIS: Isän on se sanottava. Sitten — — tulkoon häpeä. Sen voi ainakin myrkyllä pestä.

RAUHA: Puhut jotain luonnotonta. Mutta koska se tuntuu koskevan myöskin äitiämme, vaadin selvää puhetta.

EELIS osoittaen vastapäiselle seinälle: Katsopas tuota äitimme kuvaa.
Hän oli kaunis nainen, syntisen kaunis. Hän on varmaan pettänyt
rakastettuansa. — Hänen äitinsä myöskin, ja esiäidit kaikki. — Ja
Agneksen äiti ja äitien äidit, elukkaan saakka — —

RAUHA kauhistuneena: Nyt alan ymmärtää! Tässä on isän juonet takana. Hän tahtoo tuhota sinun sielusi sairauteen. Se mies on totisesti pahan hengen kätyri! Tästä täytyy tulla selvä. (Menee peräovelle.) Isä, isä!

EELIS: Nyt nähdään, mitä siittävät pyhät valheet! (Istuu jälleen vuoteen jalkapuoleen.)

5. KOHTAUS: Abr. Svart tulee. Polttaa sikaria.

RAUHA isälleen; viitaten sohvaan: Istu tuonne, on puhuttavaa.

ABR. SVART: Vai oikein puhuttavaa. (Istuutuu leposohvalle.) Antaa kuulua vaan.

RAUHA: Olet uskotellut Eelikselle jotain katalaa. Peruuta se oitis.
Muuten ei saa Eelis sielullensa rauhaa.

ABR. SVART: Ahaa — — onko käynnissä taas se sota sielusta? Ja minä kun jo aioin pitää välirauhaa aina taivaan portille saakka.

EELIS: Isä, sinun on puhuttava Rauhalle äidistämme totuus. Hänenkin on päästävä valheesta irti. Ja meidän kaikkien!

ABR. SVART: Oletko, poika, hullu! Mikä vimma sinulla on möyriä rutaista pohjaa?

EELIS: Tahdon sen. Ja sinulla on oikeus vapautua viimeinkin vääristä tuomioista. Olet ollut katkera niiden tähden?

ABR. SVART: Voi olla. Mutta — — en tarvitse pyhimysglorioita vielä taivaassakaan.

RAUHA: Miksi puhutte arvoituksin? Tahdon tietää, mitä olet puhunut
Eelikselle äidistämme.

ABR. SVART uhkaavasti: Vai tahdot tietää? Entä jos se himmentäisi hieman sinunkin marttyyrikruunuasi? Se on vaarallista! Ja sitäpaitsi turhaa — —

RAUHA: Aion varjella äiti vainajan puhtaan muiston ja pelastaa veljeni mielenrauhan vääriltä syytöksiltä. Uskallat kai toistaa puheeni? — — Vai pitääkö minun väittää omaa isääni valehtelijaksi?

ABR. SVART nousee, kävelee kiivaasti taka-alalle ja takaisin: Taisitpa olla oikeassa, poika. Kanna taakkaa kolmekymmentä vuotta — — ja palkan saat! (Eelikselle.) Oma tytär huutaa valehtelijaksi.

RAUHA: Pelkuriksi myös, jos et uskalla puhettasi toistaa.

ABR. SVART: Jumalauta! Ja pelkuriksi myös! — Mutta — — niin en ole vielä ränsistynyt, että suostuisin konnan ja kätyrin maineeseen. Olet oikeassa, poika, tämä valhe on naurettavaa. (Kävelee jälleen.) Antaa mennä vaan, antaa mennä — — (Rauhalle.) Menköön sielusi siitä vaikka helvettiin. Saat sen kuulla sinäkin. (Viitaten vaimovainajansa kuvaan.) Katsos, tämä äitisi oli hurskas ja nöyrä koko elämänsä, koska häpesi omaa lankeemustansa. Siksi hän nieli kuin lammas minun haureuteni.

RAUHA pyhässä vihassa; katkonaisesti: Tuonkaltaista — — noin voi puhua vain Jumalan vihamies — — valheen palvelija — —

ABR. SVART: Oikein, hurskasta valhetta palvelin koko elämäni. Mutta — — nyt taitaa se piru päästää palvelijansa rauhaan. Katsos, minulla on palvelusajaltani oikein todistus, oikea myllynkivi sinun kaulaasi, pyhimys. Niin, niin, mustaa valkoisella. Aikapa onkin. Ei ole sitä enää kymmeneen vuoteen luettu kertaakaan. Mutta tässä paikassa juuri se lyödään pöytään! — Ei, sepäs esitetään, hienosti kuin komeljantin esipuhe murhenäytelmään. Ja koko perhe mukaan! Katsomo täyteen — — (Mennessään peräovesta.) Kaarin ja Eerik!

EELIS: Agnes! (Menee ovelle.) Tule tänne.

RAUHA siirtyy taka-alalle, korituoliin istumaan.

6. KOHTAUS: Agnes tulee, jo pukeutuneena, oikealta.

EELIS saattaen Agnesta leposohvaa kohti: Nyt se tulee — — se kaikkien häpeä. Istu siihen ja kuuntele. (Agnes istuutuu, Eelis siirtyy ikkunan luo vasemmalle.)

7. KOHTAUS: Kaarin, Eerik ja Abr. Svart, jolla on kädessä kellastunut paperi, tulevat peräovesta. Eerik on nyt mallikelpoisesti puettu.

ABR. SVART tullen edellisten jäljessä: Käykää sinne vaan.

KAARIN rientää Eeliksen luo ja vaihtaa kyselevästi pari sanaa.

EERIK jää ensin ovipieleen, siirtyy sitten Rauhan luo, vaihtaa muutaman sanan hänen kanssaan ja istuutuu pöydän eteen tuolille, aluksi melkein selin katsomoon.

ABR. SVART istuutuu vuoteen jalkapuoleen; kirjettä ahnaasti hypistellen: Täällä, täällä se seisoo. Nyt esiintyy vainajan henki ja Abraham Svart. Ja se henki kirjoitti näin: (Lukee.) »Ikuisesti rakastettuni.» (Huomauttaen väliin.) Niin kuuluu päällekirjoitus. (Jatkaa lukemista.) Olen omasta syystäni häpeässä ja toivottomuudessa. Rukoilemalla kurkoitan vielä kerran Sinun puoleesi käteni. Älä hyljää minua, pelasta minut. Voi, miksi et tullutkaan minua ennemmin vaimoksesi hakemaan! Jospa olisit viipynyt täällä häihimme saakka.» (Huomauttaen myrkyllisesti.) Minun olisi, nähkääs, pitänyt vyöttää hänet rautavanteella kuin neekerinainen. — (Lukee edelleen.) »Maailman turhuus ja kunnia vietteli ja langetti minut. Kuinka vihaankaan nyt sitä kaikkea! Sinun, jota ainoata nöyrästi rakastan — —» (Väliin, katkerasti matkien.) Nöyrästi — — (Jatkaa lukemista.) »Sinun on tiedettävä kaikki. Täällä vietti kesää eräs kavaljeeri, kuuluisa nimeltä. Hän osasi mielistellä ja mairitella. Luulin rakastuneeni, syntisessä liehunnassa tulin hänen omaksensa. Uskoimme liittyvämme avioon. Mutta nopsaan, kalveana syksyaamuna, putosi maahan syntimme hedelmä. Eikä siinä ollut uskoa eikä rakkautta. Me kauhistuimme, erosimme ja minä jäin tuomitsevan Jumalani eteen. Katumuksen tähden Hän on oleva minulle armollinen. — — Täällä maailmassa olet Sinä minun tuomarini ja tuomitsijani. Sinun eteesi lankean maahan ja rukoilen vuodesta vuoteen: muista rakkauttamme. — — (Lukijan ääni värähtää ja sortuu lopulta melkein nyyhkytykseen) rakkauttamme ja ota omaksesi — — morsiamesi, joka on Sinua uskollisesti rakastava koko elämänsä ajan — — Yksin Sinun armosi voi minulle elämän lahjoittaa. Tule ja nouda minut. Sitä odottaa alati rukoileva Auroorasi.»

(Nousee hitaasti, tuijottaa kiinteästi vaimovainajansa kuvaan; huulet vavahdellen, syvässä liikutuksessa.) Auroora — — teinkö väärin? Tulisinhan — — vieläkin tulisin — — (Kaikille.) Älkää muistako tätä — — älkää — — unohtakaa. (Kääntyen poispäin.) Voi, tätä häpeän päivää. (Poistuu haparoiden peräovesta.)

(Pitkä vaitiolo. Rauha on painanut kasvonsa pöytää vasten. Kaarin on kääntynyt akkunaan. Agnes istuu lyyhistyneenä, kädet kasvoilla. Vain Eelis seisoo kiihkeänä ja taistelevana.)

KAARIN kääntyy akkunasta; puoliksi itsekseen: Isä parka — — (Poistuu maahan katsoen peräovesta.)

RAUHA nousee väsyneesti; laskien kätensä Eerikin olalle: Eerik, minun täytyy päästä — — yksinäni. (Lähtien oikeanpuolista ovea kohti.) Jumalani eteen — — (Poistuu.)

EERIK nousee, katsoo Agnekseen ja sitten Eelikseen, kääntyy painunein päin ja poistuu peräovesta.

EELIS: Katso, he kulkevat painunein päin, heidän silmänsä pimenevät häpeästä, eivätkä he uskalla katsoa toisiansa silmiin. Nyt se on tullut — — (Lähestyy Agnesta.) Agnes, me pelastamme heidät. (Istuutuu Agneksen viereen.) Me teemme korkean teon, joka on synnyttävä surun ja ylentävä heidän sielunsa häpeästä pois.

AGNES: Minusta on — — kuin olisin päässyt juuri nyt ensi kerran häpeästä. Se oli lohdutus minulle.

EELIS nousee, tuijottaa hetken eteensä: Voi, keskinkertaisuuden sieluja! Silläkö on tultu lohdutukseen, että valhe on muutettu häpeäksi? Silläkö on sovitettu petos, että petoksen tekijä on luonnon pakosta kuollut? »Ei vainajista mitään pahaa» — — se sopii hyvin laiskaan järkeen ja pelkuri-sydämeen. Ihmiselle se ei riitä.

AGNES: En ymmärrä sinua. Tunsin äsken mieleni lievittyvän — — Et voi olla oikeassa.

EELIS: Olen oikeassa. Taidan sen todistaa. En ole turhaan sitä koko talvea järjellä seulonut.

AGNES: Sinun järkesi tappaa, en kestä sitä.

EELIS istuutuen jälleen Agneksen viereen: Se on myöskin sydämen sana. Selitän sulle. Katsos — — meidän pyhimmissä totuuksissamme on aina jotain luonnon alku-unelmaa. Meidän korkeimmalla haaveellamme lemmestä, joka on uskollinen ja totinen kuin eläisi kuoleman alla, sillä on sisar jossain — — liejussa, maan alla syvällä, on alkusolu, joka on lemmessä uskollinen, koska siittyissänsä kuolee. Se on alku-unelma. Ken pettää, ken eroittaa lemmen unelmasta uskollisuuden autuaan unen, hän ei muulla tavoin voi itseänsä puhdistaa — — kuin palaamalla alku-unelmaan — — kuolemalla.

AGNES pelästyy, kavahtaa ylös; loitoten Eeliksen läheltä keskinäyttämölle: Olethan mielisairas?

EELIS nousee: Tämä on hulluutta sulle, ei mulle. Tie totuuden perille on vaikeaa. Olin tosiaan järkeni menettää. Mutta nyt se on selvä. Ja nyt pidän totuudestani kiinni! (Lähestyen Agnesta, joka pakenee oikeanpuolisen ikkunan luo.) Sinun täytyy se ymmärtää ja itse tahtoa samaa.

AGNES: Minä tahdon elää!

EELIS laskee kätensä Agneksen olalle ja johtaa hänet vähitellen leposohvan luo: Ymmärräthän — — Täällä on ympärillämme häpeä, itsessämme riita ja suudelmassa inho. Emme voi yhdessä elää, emme erossa elää. Vain kuolema auttaa. (Istuutuu sohvalle ja Agnes lyyhistyy hänen eteensä.) Se synnyttää sen kauniin surun, joka pelastaa toisetkin häpeästä. Ja sen minä tunnen: viime suudelmassa ei ole inhoa enää.

AGNES: En uskalla kuolla — — et voi sitä vaatia! Murhaako tahdot? Minua rakastathan! Itse sen sanoit — —

EELIS: Siksi kuolemme kumpikin. Mulla on oivaa myrkkyä — — (viitaten oikeanpuoliseen oveen) tuolla! Unisen Morfeuksen maljasta juomme ikuisen unen. — — (Aikoen nousta.) Sen haen, sen haen — —

AGNES tarttuen lujasti Eelistä käsivarteen; suuressa hädässä: Sinut estän siitä! — — Katso akkunasta maailmaa. Hanget kantavat meitä. Me laskettelemme. — — Sitten — — on kevät Ja ruskeat, lämpöiset pälvet katsovat meitä kuin elämän silmä. Elämä on mahtavampi kuin totuudet ja taivaat. — (Painautuen Eelistä lähelle.) Tunne huulilta tuoksu — — se kestää sata vuotta — —

EELIS työntäen Agneksen luotaan; nousten: En tahdo tuntea! En aio olla sattuman leikkikalu. Odotin — — tältä elämältä muka — — saavani korkean kohtalon. En tullut kohtaloksi edes sinulle! Sattuma-ihmisten on viisainta kuolla. Mitä pikemmin sitä parempi! (Siirtyy vasemmanpuolisen ikkunan luo.)

AGNES vetäytyen peräovelle: Minä taistelen vastaan, sinun ja oman elämäni puolesta. Minä pakenen täältä, juoksen asemalle, siellä et voi minulle myrkkyä juottaa.

EELIS: Mene, mene — — petä toinenkin kerta!

AGNES: Sitten — — kerran palaan — —

EELIS: Voin yksinkin kuolla! Mitä katkerampi myrkky sitä tehoisampi.
(Tekee liikkeen lähteäkseen oikeanpuolista ovea kohti, itsekseen.)
Yksin sen teen.

AGNES: Eelis!

8. KOHTAUS: Rauha tulee oikealta. Hänen olennostaan uhoo valoisa kauneus, ja kelmeänkuultavalla otsalla on rukouksen rauha.

RAUHA etenee keskinäyttämölle, Eelikselle: Eelis, sain suuren rauhan ja tuon sen sinullekin. Olit oikeassa. Se valhe oli onnettomuuksien ja riitojen syy. Mutta — — tuskin olisimme ennemmin totuutta ymmärtäneetkään. Nyt se tuli kuin Jumalan kämmeneltä. Se toi oikeutta isälle ja vihdoinkin sopua.

EELIS katkonaisesti, iskevästi: Missä on sitten — se häpeä?

RAUHA: Häpeätäkään ei ole enää. Muistin äsken tuolla — — suuressa hädässä, muistin äitimme sinun ja Kaarinin kehdon ääressä. Näin hänen monien kyyneltänsä kimmellyksen. Jokainen niistä riittää pesemään rumimman häpeän, sillä katumuksen täytyy auttaa — — sen täytyy, muuten on elämämme vain kadotettujen tuskaa ja vaivaa, kyyneletöntä, ikuista pimeyttä.

EELIS: En usko, en usko! Koristellako sielujen murhaajaa? Kuoleman syntiä, sydämen paisetta laastaroida? (Nauraa hurjasti.) Turha vaiva. Miekka sydämeen! Se on ainoa sovitus.

RAUHA: Sinä katumuksen pilkkaaja! Etkö, mieletön, ymmärrä, että se on ihmiselle elävän Jumalan armo. Se on yksin Jumalallekin täytymys. Ja ihmiselle? Jos sen kiellät, silloin teet kuolemansynnin. Luonnotonta puhetta. En kuuntele sitä. (Kulkee peräovea kohti, kääntyen jälleen.) Ja muista: juuri tämä usko katumukseen saa minut luottamaan siihen, että nyt saan itse isältä anteeksiannon, vaikka olen häntä koko elämäni ajan tuominnut väärin. Tätä menen nyt hänen eteensä katumaan. (Poistuu peräovesta.)

AGNES: Katso, riita lakkaa, nyt tulee kaikille sovitus.

EELIS: Eikö ole häpeätä — — eikö ole riitaa? En ymmärrä tätä — —

AGNES: rientäen Eeliksen luo: Ei tarvitse ymmärtää. (Painaen arasti päänsä Eeliksen puoleen.) Paina hiuksiini pää — — ei ole inhoa enää, ei ole katkeruutta mitään. Eelis — —

EELIS hyväillen haparoivasti Agneksen päätä: On äänesi kaunis — —
(Kääntyen poispäin.) Mutta — — minun totuuteni! Se on oikea ja kaunis.
En kiellä sitä. Se älköön hukkuko multa!

AGNES: Se ei hukkua voi, se valvoo meitä kuin tulinen silmä. Se on aurinko meille!

EELIS: Mutta — — jos toiset lohdutuksen saavatkin — — mitä meistä tulee?

9. KOHTAUS: Kaarin tulee peräovesta.

KAARIN rientäen Eelistä kohti: Eelis, isä on onnellinen, kun Rauhakin tuli hänen luokseen. Eikö tehnytkin isä kaikille hyvän työn? (Hiljaisesti.) Se oli lohdutus minullekin.

EELIS: Sinullekin? (Äkkiä, kiihkeästi.) Mitä meistä sitten tulee? Miten kaksi raajarikkoa voi päästä eteenpäin?

KAARIN: Meiltä lie jokaiselta leikattu jäsen ja toinen. Mutta nythän onkin ilmassa jotain ihmeellistä. Raajarikotkin nyt käyvät ontumatta! — Matkustan seuraavalla junalla. Pian saatte uutisia minulta. Riennän panemaan tavaroitani kokoon. (Kääntyen vielä, taka-alalla, Agnekselle.) Agnes, nyt ei tarvitse paeta enää. Luulen, nyt on kaikki helpompaa. (Aikoo poistua.)

EELIS: Mitä Eerik sanoo?

KAARIN: Mukana riemuitsee hän ja sanoo, että nyt vasta palasi Rauhakin kuoleman varjosta meidän luo. Nyt on kaikki helpompaa, se uskokaa. (Poistuu peräovesta.)

AGNES puoliksi itsekseen: Helpompaa? Niin onkin! Väkeviä virtoja tulvii suonesta suoneen — — kuin kummassa unessa siinä. Nyt voitan tuhannen kuolemaa. (Eelikselle, lähestyen.) Ja elämä voittaa. Mitä epäilemme enää?

EELIS: En jaksa ajatella. Mutta — — on kuin olisi helpompaa. Miten suloista väsyä — —

AGNES painuen lähelle: Uuvuit siellä kuoleman tiellä. Suutelemalla saat voimasi jälleen — — kuin jättiläinen vielä työtä teet.

EELIS laajoin vaitioloin: Mitä sanot! Sen riemunko saisin vielä? — — (Kuin kaiken ratkaisuna.) Sen tahdon tietää! (Suutelee Agnesta pitkään ja janoisesti; kuin ihmetellen.) Olet lämmin ja hyvä. Palaako uskoni jostain kaukaa? — — Mitä uskon minä? Enkö jaksakaan taistella enää — — elämätä vastaan?

AGNES riemuitsevasti: Ei enää jaksamista mitään! Sen tunsithan — —

EELIS: Pysy siinä — — Jotain autuasta on tässä tappiossa.

10. KOHTAUS: Abr. Svart tulee peräovesta.

ABR. SVART alkaen jo ovesta tullessaan: Jukoliste, poika! Nyt on maailma nurin. Ja sinä olet taitanut astua ristiltä alas. Hitto vieköön, tästä taitaa tulla kakaraksi jälleen. Mutta — — olipa se oikeata Pitkää Perjantaita.

EELIS puoliksi itsekseen: Kuin näännyttävää ukkosenilmaa. — Ja tämä? Tämä ei ole kevättä, ei ole syksyäkään? — On kuin elokuun vilpoisaa ilmaa. (Isälleen, melkein iloisesti.) Isä, luulen — — jostain sattumain ja kohtaloitten välimailta taitaa virrata sittenkin se — — elämä.

Väliverho.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK USKOTTOMUUS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- USKOTTOMUUS

- HENKILÖT:

- ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

- TOINEN NÄYTÖS.

- KOLMAS NÄYTÖS.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE