Paras ystävätär
Date: 2025-08-27T00:00:00+00:00
Keywords: Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Paras ystävätär

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Paras ystävätär

Avioliittoromaani

Author: Martti Wuori

Release date: August 27, 2025 [eBook #76747]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kust.Oy Kirja, 1929

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PARAS YSTÄVÄTÄR ***

language: Finnish

PARAS YSTÄVÄTÄR

Avioliittoromaani

Kirj.

MARTTI WUORI

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Kirja, 1929.

I

I

Oli välitunti koulussa. Puheen sorinaa, naurua, kävelyä edestakaisin, juoksua toistensa perässä, seisoskelua ikkunain edessä, humua ja hälinää niin, että korvat voivat mennä umpeen! Kiusantekoa, härnäämistä toisaalla, tuttavallista, ystävällistä yhdessä kävelyä toisaalla. Opettajien ja opettajattarien poissa ollessa äänekäs vapaus joka suhteessa.

Erään alaluokan nurkanpuoleisen pulpetin ääressä seisoo kaksi tyttöä aivan kuin tahtoen pysyttäytyä syrjemmällä, muista loitommalla. Heillä on nähtävästi joitakin keskinäisiä salaisuuksia, joista eivät tahdo puhella muitten kuullen. He seisovat käsitysten. Isompi heistä on pistänyt kätensä pienemmän käsivarteen ja katselee tätä nuorempaa ihastuneena aivan kuin olisi häneen rakastunut. Välistä nousee isomman tytön käsi pienemmän olkapäille kuin tiedottomasti hypistelemään ja suorimaan tämän kuparinvärisiä, kauniita, pitkiä kiehkuroita. Toisinaan tuo isompi kohottaa hiuskiehkuran nenänsä eteen kuin nauttiakseen sen tuoksusta, toisinaan painaa sitä suutaan vasten hellästi suudellen sitä. Hän on ilmeisesti ihastunut tuon pienemmän tytön kuparinruskeihin, hieman kiiltäviin, pitkiin kutreihin, jotka niin somasti keikkuvat tytön hartioilla hänen liikuttaessaan päätänsä.

Toini Karppi, konsuli Karpin tytär, on todellakin niin ihastunut kanslianeuvos Urvon sievään Hilleviin, että kaikki näkevät ja tietävät sen. Eikä ihme, sillä paitsi noita harvinaisen kauniita omalaatuisia hiuksia, on Hillevillä yleensäkin silmiin pistävä ulkomuoto: säännölliset kasvojen piirteet, joissa huomattavimpina ovat ruskeat, gasellin silmiä muistuttavat, mantelinmuotoiset silmät, jotka veitikkamaisesti pilkistävät harvinaisen pitkien, mustanpuhuvien silmäripsien lomitse, pyöristyneiden silmäkulmien kaarien kaunistamina. Muutenkin on Hillevi, ikäänsä nähden, vartaloltaan jo sopusuhtaisen solakka ja käytökseltään tyynempi ja tasaisempi kuin monet muut samanikäiset tytöt.

Ei siis ihme, että Toini Karppi on häneen mieltynyt, varsinkin koska hän itse on monessa suhteessa Hillevi Urvon täydellinen vastakohta. Toini, joka jo on koulun ylimmällä luokalla, on vaaleaverinen, sinisilmäinen, hiukan nykerönenäinen neitonen, jonka posket punaisina heloittavat ja jonka verevien, aina puoleksi auki olevien huulten lomitse hohtavat, kuin kaksi helminauhaa, tasaiset hammasrivit. Muutoin on Toini melkein jo kypsäksi kehittynyt nainen, jonka vilkas luonne ja herttainen, koruton, teeskentelemätön suhtautuminen tovereihin on voittanut heidän sydämensä.

Ainoa, joka Toinin tovereita hämmästyttää, on hänen rakkautensa tuohon häntä paljoa nuorempaan Hilleviin. Varsinkin ovat pojat tästä ihmeissään ja tekevät siitä irvistellen pilkkaa. Nytkin näiden tyttöjen puhellessa muista erillään kohdistuu heihin luokassa olijoiden hymyileviä katseita ja kompia.

Mutta niitä ei Toini huomaa eikä niistä välitäkään, jos huomaakin. Hänellä on Hilleville sinä päivänä tärkeätä puhuttavaa ennenkuin välitunti loppuu. Se on jotakin, joka kiinnittää molempien mieltä niin, että heidän kasvonsa loistavat ilosta ja tyytyväisyydestä. Etenkin saa ilo hehkua Hillevin poskille ja tulta hänen silmiinsä, jotka kiitollisina ovat kuin kiinni imeytyneet Toinin silmiin. Toinin tyytyväisyys taas synnyttää hänen piirteisiinsä jotakin niin onnellista, että voisi luulla hänen tehneen lähimmäiselleen mitä kauneimman hyvänteon, semmoisen, jonka pohjana on uskollisin ystävyys, puhtain rakkaus. Ja kuitenkin on tämä teko vain mitä lapsellisin, mitä viattomin. Se on kahden nuoren tytön sydämen yhteen solmiminen lujaksi liitoksi pitkäksi, pitkäksi aikaa. Koko elämän iäksi oli se liitto tehtävä Toinin mielestä.

Eikä tämä teko ollut muuta kuin, että Toini Karppi pyysi nuoremman koulutoverinsa tanssiaisiin, jotka hänen vanhempansa aikoivat panna toimeen tyttärensä syntymäpäivänä.

Näennäisesti näin vähäpätöinen asia oli sittenkin merkityksellinen siinä suhteessa, että Hillevi oli koulun alaluokkalaisista ainoa, joka pääsi osallistumaan pitoihin, joissa oli oleva mukana vain häntä paljon vanhempaa väkeä. Sen sai Hillevi samalla myöskin tietää ja se se herätti hänessä heti eräänlaista ylpeyttä, mutta myöskin kiinnitti häntä entistään enemmän hänen ihailijattareensa. Sitä vastoin synnytti tämä teko ihmettelyä Toinin ikätovereissa ja kateutta Hillevin iässä olevissa saman koulun tytöissä, jotka olivat tulleet sivuutetuiksi. Siinä oli siis aihetta kuiskailuihin, vihjauksiin, kylmiin katseihin, halveksiviin päänheittelyihin, jopa vaikenemiseenkin, jos oli vastattava johonkin Hillevin tekemään kysymykseen. Oli kuin pahansään aika olisi koittanut pikku tytölle ja tullut samentamaan sitä onnea, jonka kutsut Toinin tanssiaisiin olivat hänen viattomassa sydämessään herättäneet. Mutta tämä sisäinen ristiriita ei ollut jättämättä jälkiä lapsen herkkään mieleen.

Hillevi ymmärsi hyvin, että Toini oli syytön toverien mielenosoituksiin, ja kun hän huomasi Toinin pahan mielen niiden johdosta, pahastui hän niistä itsekin. Mutta samalla nämä molemmat tytöt tunsivat, että he lähenivät yhä enemmän toisiaan, että yhteisymmärrys kuin yhdellä iskulla oli vahvistunut heidän välillään. Sanoja siinä ei tarvittu, — tunteet puhuivat omaa, salaista, äänetöntä kieltään.

Se välitunti jäi Hilleville mieleen. Ja sen päivän oppitunteina hänen oli vaikea pitää ajatuksiaan koossa ja seurata opetusta. Häntä ei ollut koskaan ennen pyydetty näin juhlallisiin, suuriin tanssiaisiin, eikä hänen kodissaan oltu häntä varten minäkään hänen merkkipäivänään semmoisia pitoja vielä toimeen pantu. Pikku poikien ja pikku tyttöjen kanssa oli hän kyllä tanssiskellut, mutta tämä oli nyt aivan toista. Siksipä siinä nyt olikin niin paljon ajattelemisen aihetta. Äiti oli kyllä pitävä huolta puvusta ja itse tiesi hän kyllä osaavansa käyttäytyä niin, ettei häpäisisi itseään. Mutta sittenkin kaihersi hänen sydämensä pohjalla kiusallinen tunne. Ja se oli se, että aika tuntui niin pitkältä, niin kovin pitkältä noihin tanssiaisiin.

II

Toini Karppi asui likellä satamaa hollantilaiseen tyyliin rakennetussa kaksikerroksisessa kivitalossa, joka sijaitsi rautaisen ristikko-aitauksen ympäröimän puiston keskellä erillään muista taloista ja muistutti varakasta herraskartanoa. Varallisuutta todisti jo se, ettei jalan tulijakaan talon portille tullessaan päässyt pihaan, ennenkuin pienen portin oli avannut aitauksen sisäpuolella kojussaan istuskeleva harmaapartainen portinvartija, joka tuntemattomalta tulijalta ensin tiedusteli, kelle ja mitä oli asiaa. Sama oli laita, ennen kuin isot portit avautuivat autoille tahi muille ajoneuvoille, nuo jyhkeät, kolisevat ja narisevat portit, joissa keskellä komeili vaakunantapaiset messinkiset levykoristeet suurine K-kirjaimineen.

Siellä oli konsuli Karpin ja hänen perheensä yksityisasunto, ja sieltä hänen tyttärensä Toini ja tätä viittä vuotta nuorempi poikansa Yrjö saatettiin, varsinkin huonolla säällä, autolla kouluun. Konsuli itse sen sijaan kulki aina jalkaisin konttoriinsa, joka oli vähän matkan päässä 5-kerroksisessa kivitalossa täyttäen siellä kaksi alinta kerrosta. Eikä siellä ovenvartijaa ollut Ihmisiä tuli ja meni lakkaamatta, yleisöä kuhisi konttorihuoneistossa päivät pitkään. Mutta itse konsulia harva näki. Hän istui kuitenkin perähuoneessa työpöytänsä ääressä sikari hampaissa, johtaen sieltä suuria kauppa- ja laivakulkuasioitaan, jotka ulottuivat kauas ulkomaillekin, maitten ja merien taa. Jos joskus ovi siihen huoneeseen aukeni, niin saattoi nähdä jänteväpiirteiset kasvot, hiukan harmahtavat hiukset ja pienet korvaparrat, puoliväliin poskia kasvatetut. Konsulissa oli jotakin englantilaista ministeriä muistuttavaa. Eräänlaista jäykkää arvokkuutta huomasi hänessä hänen konttorissa ollessaan, mutta kotonaan hän oli mitä herttaisin ja ystävällisin seuraihminen. Mitään varallisuuteen perustuvaa ylpeyttä ei hänessä ollut hiventäkään huomattavissa. Ja lisäksi tiedettiin hänen olevan hyvin avuliaan köyhiä kohtaan, varsinkin opin tiellä olevia.

Yhtä lämminsydäminen ihminen oli myöskin Toinin äiti, joka oli kotoisin maaseutukaupungista ja perinnöksi saamillaan suurilla varoilla oli laskenut lujan pohjan miehensä laajalle liikkeelle. Tässä oli todellakin kaksi hyvää sielua kerrankin löytänyt toisensa. Ja siksi olikin Toinin koti niin viihtyisä, että sekä vanhat että nuoret aina tunsivat olevansa siellä kuin hyvien hengettärien siipien suojassa.

Tähän vaikutti etenkin Toinin äidin nuorekas, hilpeä luonne. Konsulinrouva Karppi melkein kaipasi ympärilleen nuorta väkeä. Ja nyt kun hänen oma tyttärensä jo läheni naimaikää, oli hän valmis milloin tahansa toimeenpanemaan tanssiaisia heidän huvikseen. Itsekin hän vielä tanssi mielellään, ja ellei konsulia olisi hengenahdistus vaivannut, niin olisi hän houkutellut miehensä pyörimään muitten mukana. Nyt sen sijaan vetäytyi konsuli mieluummin korttipöydän ääreen vanhempien herrojen seuraan. Mutta vaimonsa pyyntöön saada kutsua nuoria Toinille iloksi ja kestitä heitä tanssin jälkeen illallisellakin, hän suostui mielellään aina, vieläpä kehoitti tytärtään kutsuttamaan luokseen tuttaviensakin tuttavia. Tämmöinen rajaton vieraanvaraisuus aikaansaikin sitten, että Toinin koulutoverien kautta tanssiaisiin saapui kokonainen lauma vanhempia koulupoikia, ylioppilaita, maistereita, jopa tohtoreita, varatuomareita, asianajajia y.m. Ihmekö siis, että pikku Hillevi Urpo, joka kaiken tämän tiesi jo huhujen kautta, oli nyt saatuaan kutsun Toinin kotiin niin haltioissaan, että tuskin sai untakaan odottaessaan tuota suurta päivää.

Jo silloin koulusta kotiin tultuaan ja kerrottuaan äidilleen tuon ilosanoman oli Hillevi, posket hehkuvina, alkanut hyppiä ja tanssia. Varsinkin tanssia hän alkoi harjoitella sen kanssa, jonka vain käsiinsä sai, olipa se sitten poika tahi tyttö. Tanssia hän kyllä muuten jo osasikin, mutta nyt se piti olla ensiluokkaista joka suhteessa, sillä Hillevi ei ollut niitä, jotka tyytyvät puolinaiseen tahi keskeneräiseen. Oli näet luonteenomainen piirre tässä tytössä, että hän halusi aina olla huomattavassa asemassa, vieläpä että hänen, kaikesta huolimatta, piti saada hallita ja vallita oman mielensä mukaan. Tässä piirteessä oli todellakin jotakin häikäilemätöntä, joka puhkesi selvästi ilmi hänen vanhemmaksi tultuaan, vaikka hän nyt vielä osasi salata ja peitellä sitä niin, että hän näytti mitä taipuvaisimmalta lapselta vieraiden silmissä. Hänen vanhempansa olivat kuitenkin täysin tietoiset tästä piirteestä, varsinkin ymmärsi Hillevin äiti sen hyvin, sillä sen piirteen oli tyttö saanut perinnöksi äidiltään.

Hillevin äiti oli näet grusialaista syntyperää, ja etelämaalainen tunnusmerkki oli hyvin huomattava jo Hillevin omalaatuisissa silmissä ja hiuksissa, joita tuskin kukaan kuitenkaan saattoi olla ihailematta. Mutta kaiken tämän ulkonaisen ohessa oli Hillevi saanut jotakin pohjoismaalaisille vierasta koko luonteeseensakin. Ja paitsi näitä piirteitä oli tyttönen samalta taholta saanut tavattoman paljon älyä, älyä, jota hän jo nuorenakin osasi käyttää ihmeteltävällä tavalla hyväkseen. Ja sillä juuri hän osasi lumota, voisipa sanoa, sokaista kaikki.

Isältään, kanslianeuvos Urvolta, heidän ainoa lapsensa ei ollut saanut perinnöksi muuta kuin eräänlaisen virkavaltaisen luonteen salaperäisyyden piirteen, joka oli täydellinen vastakohta Toinin vilpittömälle avomielisyydelle ja teeskentelemättömyydelle. Lisäksi puuttui Hillevin kodista se lämmittävä tunnelma, joka olisi tehnyt seurustelun siellä viihtyisäksi. Hillevin äitiä näet vaivasi omituinen jäykkyys, mikä oli oikeastaan ristiriidassa sille ominaisuudelle, että hänellä oli etelän verta suonissaan. Mutta se saattoi johtua myös hänen miehensä läheisyydestä, joka koko ikänsä oli ollut virkatakissa virkataakan alla. Eikä tässä talossa myöskään ollut huomattavaa rikkautta elämää ilostamassa, vaikka muuten ei puutekaan sitä rasittanut.

Ihmisenä kanslianeuvos nautti suurta arvonantoa kaupungin johtohenkilöiden keskuudessa ja oli sen vuoksi valittu moneen luottamustoimeen. Hänen humaanisuutensa vuoksi kaikki häntä kunnioittivat; ja hänen laajat tietonsa tuottivat hänelle suurta arvovaltaisuutta. Koko hänen käytöksessään oli ylimyksellinen leima, jolle hän itse ymmärsi antaa mahtipontisuutta sillä kuitenkaan ketään loukkaamatta. Hän oli sanan täydessä merkityksessä oikea gentlemanni.

Ainoan tyttärensä kasvatukseen vanhemmat panivat paljon huolta, mutta äidin puolelta siinä sittenkin oli enemmän pintapuolisuutta kuin syvyyttä ja vakavuutta, hänessä itsessään kun maailmallinen näkökanta oli vallitsevana. Kielitaito näet oli hänen mielestään tytölle pääasia, sitten pianonsoitto, mutta hyvän perheenäidin kasvattaminen oli sivuasia, sillä siinä suhteessa kanslianeuvoksettaren oma kyky oli huomattavan puutteellinen.

Näistä molemmista perheistä olivat tähän saakka keskenään tuttuja oikeastaan vain molempien tyttöjen isät. Äidit sitä vastoin, luonnollisista syistä, tunsivat vähemmän toisiaan eivätkä kuuluneet toistensa seurapiireihin. Tämä kuitenkaan ei ollut esteenä, että Hillevi nyt sai luvan päästä vanhemman koulutoverinsa kotiin, siellä toimeenpantaviin suuriin tanssiaisiin, varsinkin kun Toini, hyvää tapaa noudattaen, vielä puhelimitse pyysi siihen Hillevin vanhempien suostumusta.

Nämä tanssiaiset tulivat siis merkkitapaukseksi Hillevin elämässä. Niitä hän nyt melkein hermostuneesti odotti, niihin kuumeisesti valmistautui. Ja vihdoin se onnen päivä hänelle koittikin.

III

Konsuli Karpin talossa olivat kaikki ikkunat valaistut. Molemmat suuret portit olivat nyt selkosen selälleen avatut, ja autoja ajoi niistä pihaan toinen toisensa perästä. Vilahdukselta näki niissä kuin valkoisiin pilviin uponneita naisia, joiden kaulassa ja korvissa kimalteli hohtokiviä ja helmiä, tai silkkihattupäisiä herroja, joiden valkoiset paidanrinnukset pienenä lumikinoksena kohosivat mustan hännystakin silkkikäänteiden keskellä. Ja kaikki nämä vieraat ajoivat puistikon valaistua kujannetta pitkin talon pääkäytävän eteen laskeutuen alas sen punaiselle matolle, jota myöten kevyesti kuin keijukaiset sipsuttivat muutaman askeleen ylös kadotakseen jykevästä tammiovesta, jonka livreepukuinen ovenvartija heille avasi, eteiseen valomeren tervehtiessä heitä portaille asti, niin että syrjäisetkin ristikkoaidan takaa katsojat oven avautuessa saivat vähäisen aavistuksen siitä, mitä tuo lumottu linna mahtoi uumeniinsa niellä ja sisäänsä sulkea.

Samaa tietä katosi sinne sinä iltana myöskin pikku Hillevi, jonka kuparinväriset hiuskiehkurat tavallista sirompina keikkuivat hänen kauneilla olkapäillään, gasellinsilmien säkenöidessä pitkien silmäripsien lomitse. Hän oli puettu vaaleanpunaiseen hienoon tyllileninkiin, joka erinomaisesti somisti hänen solakkaa, vaikka vielä hintelää vartaloaan, käsivarsien jäädessä pitkin pituuttaan paljaiksi, noiden käsivarsien, jotka hohtivat kuin kaunis, kiiltävä, tumma norsunluu. Tämän kaikki kyllä huomasivat ja kaikki ihailivat Hilleviä, mutta vain hän yksin tiesi, kuinka onnellinen hän sinä iltana oli astuessaan Toinin kodin suureen saliin.

Salin ovella olikin Toini jo häntä vastassa ja otti hänet hoivaansa palvelijattarelta, joka oli Hillevin sinne saattanut. Pikku tyttö tarttui heti ystävättärensä käsivarteen ja kulki siihen nojaten salin lattian poikki tervehtimään Toinin vanhempia, joille Toini hänet esitteli. »Kuinka liukas ja kiiltävä tämä parkettilattia on?!» ajatteli Hillevi lattian poikki kulkiessaan, »ja kuinka hyvä tässä mahtaa olla tanssia», olisi hän lisännyt, jos olisi ehtinyt ilmaista mielipiteensä Toinille, mutta ei ehtinyt, kun Toinin äiti lämpimästi lausui hänet tervetulleeksi, vieläpä suudellen häntä otsalle. Ja sitten kääntyi Hillevin katse Toinin pukuun, valkoiseen harsoleninkiin, joka sinisillä ruusukkeilla koristeltuna erinomaisesti soveltui yhteen hänen vaalean tukkansa ja sinisten silmiensä kanssa. Ja kun nämä ystävättäret seisoivat vieretysten, niin voivat he olla varmat siitä, että saivat kaikkien yksimielisen hyväksymisen viehättäväisyydestään.

Vieraita kerääntyi edelleen niin, että suuren salin istumapaikat, pienempi vierashuone ja konsulin tupakkahuone olivat niitä täynnä, ja vilkasta keskustelua kuului joka taholta. Ruokasalissa oli pitkä teepöytä katettuna, ja siellä oli talon emännän kehoituksesta jokaisen käytävä nauttimassa, mitä halusi: teetä, virvokkeita, hedelmiä, makeisia. Ja sitten alkoi tanssi, jota nuoret malttamattomina jo kauan olivat odottaneet. Talon komea flyygeli oli lykätty viereisen pikkusalin oviaukeamaan, niin että suuren salin lattia oli tavallistaan tilavampi, huonekalujen ollessa sijoitettuina pitkin seinämiä. Soitikon ääreen kävi istumaan tähän tilaisuuteen vakituisesti hankittu tanssien soittajatar, ja juhlallinen poloneesi kajahti. Pitkä jono vanhempia astui parittain, käsitysten, saliin, konsuli rouvineen etunenässä, kiertäen sen pariin kertaan. Mutta yht'äkkiä muuttui soitto, ja rytmikäs, hurmaava Straussin valssi sai kaikki nuoret jalat kuin itsestään liikkeelle, kohoamaan, kiertämään salia, pyörimään yhdessä ryöpyssä. Oli aivan kuin, tuulispää olisi äkkiä noussut, synnyttänyt rajun pyörteen ja saanut ihanat ihmislapset elämänilosta ihastuneina yrittämään keveätä nousua kohti korkeuksia tahi tavoittelemaan lintujen lentoa avaruuksien tietymättömillä teillä. Jotakin huumaavaa, päätä pyörryttävää oli tuossa nuorten maallisten olentojen leikissä heidän kasvojensa kuvastaessa jonkinlaista yliluonnollista onnea, kun he saivat, käsi kierrettynä toisen vartalon ympäri, näin läheltä pitää kiinni toinen toisestaan ja kuiskata toinen toiselleen kauniita sanoja, kauniita vaikkapa olisivatkin olleet vakavuutta vailla.

Ensimmäisten etunenässä, jotka tähän pyörteeseen joutuivat, oli tietysti talon tytär Toini, jonka tanssiin vei asianajaja, varatuomari Herbert Hursti. Tämä oli komea mies, muita melkein päätä pitempi, joten hänen miellyttävät, sileiksi ajetut kasvonsa ja toiselta korvalta sileäksi su'ittu tukkansa hyvin näkyivät hänen tanssiessaan Toinin kanssa. Hänellä näytti olevan jotakin kiintoisaa Toinille kerrottavana, ja koko ajan lepäsi hänen huulillaan hempeä hymy. Tanssi tuntui olevan kuin sivuasia hänelle, vaikka hän sen moitteettomasti suorittikin, ja kun hän sitten vei naisensa istumaan, niin kiitti hän tätä hänelle tavaksi tulleella hiukan syrjittäisellä päännyökkäyksellä niin veikeästi, että se ehdottomasti viehätti kaikkia, jotka sen näkivät. Tuo tapa oli hänelle ominainen, jopa siinä määrin, että monet neitoset, jotka häntä ihailivat, yrittivät sitä jäljitellä. Muutenkin häntä naisten kesken aina mainittiin nimellä »komea Herbert». Mutta mitään äitelää ei hänessä sentään ollut. Päinvastoin oli hänen käytöksessään ryhdikästä miehekkyyttä, ja kun hän lisäksi oli tunnettu kaunopuheisena, erinomaisena puheiden pitäjänä, niin ei kukaan uskaltanut yrittääkään laskea leikkiä hänestä, saatikka ivailla häntä selän takana.

Vietyään Toinin istumaan jäi varatuomari Hursti läheisen oven pieleen seisomaan ja katselemaan muita tanssivia pareja. Siinä sattui hänen silmiinsä Hillevi, jonka oli vienyt tanssiin Toinin veli Yrjö. Ja heti herätti Herbert Hurstinkin huomiota Hillevin kuparinruskea, kiharainen tukka ja hänen omituisen kauniit silmänsä. Eikä aikaakaan, niin pyysi hän Toinin uudelleen tanssimaan saadakseen tältä udella tietoja Hillevistä.

— Kuka on tuo sievä pikku tyttönen, joka äsken tanssi veljenne kanssa ja jolla on tuo omituinen tukka? — kysyi Herbert Hursti heti Toinilta.

— Se on parhain ystävättäreni, — vastasi Toini ja selitti lähemmin kuka tämä oli. — Minä aioin juuri kysyä teiltä, saisinko esitellä hänet teille, — lisäsi hän, — vaikka tyttö vielä onkin noin pieni!

— Aioin juuri pyytää teitä esittelemään minut hänelle, — vastasi Herbert Hursti. — Tyttö tanssii tavattoman sirosti ja suloisesti, paremmin kuin moni vanhempi neiti.

Ja kun he olivat tanssineet loppuun, vei Toini varatuomarin Hillevin luo, joka silloin juuri sattui olemaan »vapaa», ja esitteli heidät toisilleen. Lainkaan ujostelematta, hämmentymättä, nousi Hillevi, Herbert Hurstin hänelle kumarrettua, paikaltaan, laski kätensä hänen olkapäälleen ja liiti, hänen käsivartensa lujasti kannattamana, kevyesti kuin keijukainen pois, niin että varpaat tuskin hipaisivat lattiaa.

Toini jäi ihmettelemään heidän tanssiaan. Aivan hämmästyneenä kiintyi hänen katseensa Hilleviin. Eikä vain Toini, vaan monet muutkin salissa olijat alkoivat tuota paria katsella. Ja kun tanssivien parit hetkeksi harvenivat ja tuo yksi pari huomasi olevansa yleisen ihailun kohteena, niin se tuntui vain innostuvan siitä ja jatkoi tanssiesitystään kauan koettaen näyttää parastaan. Toini silloin huomasi, että Herbert Hursti kiersi käsivartensa kiinteämmin Hillevin vyötäisien ympäri tämän hennon vartalon taipuessa kuin nuori virpi aivan miehen ruumista vasten ja levätessä hänen tukevan käsivartensa varassa. Ja tyytyväinen hurmaantunut hymy näkyi kiirivän Hillevin onnellisilla kasvoilla, kunnes valssin tahti kävi hitaammaksi, sen säveleet vähitellen vaikenivat ja Herbert Hursti lopuksi saattoi pikku keijunsa hänen paikalleen.

Tämä kohtaus oli todellakin näkemisen arvoinen, ja koska varatuomari Hursti oli tunnettu erinomaiseksi tanssijaksikin, niin puheltiin siitä katsojien kesken vielä perästäkin päin. Toiset ihmettelivät vain, että hän oli viitsinyt tanssia tuon pikku tytön kanssa, mutta ei kukaan voinut kuitenkaan kieltää Hillevin tanssitaitoa ja tavatonta suloa. Tuo ihmettely ei jäänyt huomaamatta Hilleviltäkään, ja se näkyi imartelevan häntä kovin. Hän oli joutunut yleisen huomion esineeksi. Ja Toini sai piankin kokea, että Hillevi oli hänelle hyvin kiitollinen tästä osoittaen edelleen yhä suurempaa ystävyyttä Toinia kohtaan.

Tämän Hillevin ensimmäisen valssin jälkeen Herbert Hurstin kanssa kysyi
Toini ystävättäreltään, mitä tämä piti varatuomarista.

— Hän tanssii hienosti, — vastasi Hillevi.

— Eikö muuta? — kysyi Toini edelleen.

Mutta Hillevi hymyili vain ihastuneena.

Herbert Hurstilta kysyi Toini myös, mitä hän piti Hillevistä.

— Hän lyö meitä jo sormille yllättävän nasevilla vastauksillaan; hän on hyvin kehittynyt, viisas tyttö, — oli varatuomarin ensimmäinen arvostelu Hillevistä.

Ei ollut ihmeteltävää, että Toini teki tämmöisiä kysymyksiä näille molemmille. Jo siitä, että juuri varatuomari Hursti tanssi ensimmäisenä talon tyttären kanssa, saattoi jotakin arvailla. Eikä Toinin koulutovereillekaan ollut mikään salaisuus, että Herbert Hursti, koululaisten kielellä puhuen, hakkaili häntä. Jopa Toinin luokkatoverit olivat härnäilleet häntä siitä, että olivat nähneet heidän kahden kesken kävelevän kaupungilla, ja he tiesivät varatuomarin muutenkin silloin tällöin käyvän Toinin kodissa. Sanottiin kyllä, että varatuomari Hursti asianajajana hoiti konsulin lakiasioita, mutta aavistettiin myös, että Toini, varakkaan konsuli Karpin ainoana tyttärenä, vaikk'ei ainoana lapsena, saattoi merkitä asianajajalle paljon muutakin, varsinkin koska Toini kohta jo lopettaisi koulunkäyntinsä ja siis oli sen jälkeen valmis purjehtimaan avioliiton satamaan. Tätä aavisti Toini itsekin niistä puheista, jotka hän kautta rantain kuuli Herbert Hurstilta. Välistä oli tämä sanonut Toinille, että Toini oli jo »lentoon valmis» ja että hänen silloin oli pakko ruveta ajattelemaan »oman pesän perustamista». Kuitenkin oli tämä toistaiseksi vielä ylimalkaista puhetta, semmoista, jota diplomaatti puhuu, kun hän tahtoo varovasti kosketella jotakin määrättyä asiaa. Pitää näet olla tie auki perääntymiselle, mutta ensin myöskin varmoja takeita onnistumisesta, kun ottelun ratkaiseva hetki on tullut. Mutta se ei ollut vielä tullut.

Eipä syyttä Herbert Hursti ollut tuleva diplomaatti.

Tämmöisiä salaviittauksia sai Toini näissäkin tanssiaisissa ihailijaltaan kuulla. Mutta kutsuttuaan niihin parhaan ystävättärensäkin hän sai nähdä vähän muutakin, mikä antoi hänelle ajattelemisen aihetta ja kaiherteli jonkin aikaa hänen sydämessään.

— Lorua! — ajatteli hän kuitenkin. — Sehän on mahdotonta.

Ja siihen se jäi.

Illallisiin, jotka tarjottiin puolen yön jälkeen, päättyivät nämä Hilleville niin merkilliset pidot. Vasta kolmatta käydessä saatettiin hänet konsulin autolla kotiin. Mutta ennenkuin hän nukkui, oli hänellä vielä paljon ajattelemisen aihetta. Ja vielä unessakin jatkui hänen pienissä aivoissaan sama humu. Elämä kangasti monisärmäisenä hänen edessään, ja sitä hän nyt alkoi kaivata toisessa muodossa. Oi, jospa hän jo olisi ollut suuri, täysi-ikäinen! Jospa kohtalo soisi hänelle kaikki, mitä hän ikävöi. Mutta ellei ilmaiseksi saisi, mitä päätti hän ottaa.

IV

Sen jälkeen alkoi Hillevi käydä usein Toinin luona. He kaipasivat toistensa seuraa. Heidän ystävyytensä oli saanut lujemman pohjan, ja sillä pohjalla se kehittyi kehittymistään.

Toinin rakkaudessa häneen Hillevi näki nyt jotakin suurta, jota hän ei ollut ennen kokenut. Toini oli kohottanut hänet, pienen koulutytön, muita ylemmäksi, aivan itsensä vertaiseksi, vieläpä suurin uhrauksin. Toini kasvoi hänen silmissään eräänlaiseksi ihanteeksi, jota hänen oli palvottava ja kunnioitettava, melkeinpä epäjumalaksi. Ja kun Toinin kiintymys häneen edelleenkin kasvoi, niin tahtoi Hillevikin näyttää sen ansainneensa osoittamalla Toinille vastarakkauttaan.

Toini oli luonteensa mukaisesti ystävätärtään kohtaan aina avomielinen, sikäli kuin asianhaarat sallivat. Hillevi taas, myöskin luonteensa mukaisesti, oli salaperäisempi. Mutta näiden ominaisuuksien nojalla oli Hillevillä tavaton halu pyrkiä tunkeutumaan ystävättärensä sydämen salaisimpiin sopukkoihin. Ja tähän antoi nyt aihetta hänen tutustumisensa asianajaja Hurstiin, varsinkin koska hänkin oli kuullut tämän liehittelevän Toinia. Mikä oli siis luonnollisempaa kuin aina puhella Toinin kanssa juuri Herbert Hurstista.

Ensimmäiseksi oli siis saatava lähemmin tietää, mikä mies tuo »komea» herra oikeastaan oli. Sen asian Toini kyllä saattoi Hilleville selittää.

Herbert Hurstilla oli oma asianajokonttorinsa keskikaupungilla. Hän oli ensin ollut toisen asianajajan apulaisena, mutta tämän kuoltua ostanut sen liikkeen. Liike menestyi hyvin, varsinkin koska eräs pankki ja muun muassa Toinin isä käyttivät häntä lainopillisena neuvonantajanaan. Näin ollen Herbert Hurstikin, vaikkei alkujaan mikään varakas mies ollutkaan, oli saavuttanut hyvän aineellisen aseman.

Mutta lisäksi hän oli tavattoman kunnianhimoinen mies, joka oli asettanut päämääränsä hyvin korkealle. Hän tunsi kykynsä ja päätti lujasti käyttää sitä hyväkseen niin pitkälle kuin mahdollista. Ja kun päälle päätteeksi ulkonaisetkin ominaisuudet olivat hänelle edulliset, niin ei hän laiminlyönyt mitään hankkiakseen itselleen loistavan tulevaisuuden valitsemallaan uralla. Ja tämä ura oli oleva diplomaatin, niin pian kuin siihen tilaisuus tarjoutuisi. Hyvänä, henkevänä puhujana, selväjärkisenä lakimiehenä, kielitaitoisena edustajana kaikenlaisissa yrityksissä saattoi hän ehdottomasti päästä arvovaltaisten henkilöiden suosioon. Ja kun niin kerran oli käynyt, ei ollut vaikea nousta asteittain, ehkäpä suurin hyppäyksinkin, yhä ylemmäksi.

Mutta tämmöinen kunnian kukkuloille pyrkijä tarvitsi paljon rahaa, vielä paljon enemmän kuin mitä hänellä nyt oli. Tämä puoli asiaa oli kuitenkin autettavissa rikkaan puolison hankkimisella. Ja se ei näyttänyt Herbert Hurstille olevan vaikea toteuttaa, hän kun oli suhteellisesti vielä nuori iältäänkin. Hän oli siis melkein varma, että kaikki oli, oikean ajan tultua, täydellisesti onnistuva. Nyt piti vain malttaa mielensä ja — odottaa.

Jotakuinkin tämän käsityksen oli Toini saanut, ehkäpä vanhempiensa puheista, Herbert Hurstista. Mutta pikku ystävättärelleen ei hän luonnollisestikaan kertonut likimainkaan kaikkea, kaikesta vähiten viimeistä kohtaa, joka koski Hurstin naimapuuhia. Hillevi sai kuitenkin jo käsityksen uudesta tuttavastaan ja, älykäs kun oli, teki johtopäätöksiä, jotka eivät olleet kaukana asian oikeasta laidasta. Ja kiintynyt kun hän oli Herbert Hurstiin aivan tuosta ensimmäisestä valssista asti, niin jäi koko tämä kysymys edelleen hänen sydämeensä.

Tämän kyllä huomasi Toini, mutta kun Hillevi oli taitava salaisuuksiaan salaamaan, vieläpä sukkela viemään toisia harhaan kääntämällä asiat heidän hyväkseen, sai hän lopulta Toinin luulemaan, että Hillevi todellakin puhui ja toimi hänen mielikseen.

Niinpä Hillevi usein ehdotti, että he kävelisivät Herbert Hurstin konttoriin päin, jotta Toini muka saisi nähdä hänet, vaikka Hillevillä itsellään oli yhtä suuri halu, vaikka vilaukselta vain, kohdata tuo ihailemansa mies. Se tuntui niin lapselliselta oikulta, ettei Toini voinut suhtautua siihen muuten kuin leikillä.

Mutta jospa Toini olisi tietänyt, että hänen pikkuystävättärensä otti seuraansa toisinaan jonkun ikäisistään kävelläkseen hänen kanssaan samoja teitä, niin olisi hän vakavasti ruvennut asiaa miettimään. »Eihän se ole mahdollista», olisi hän ehkä huudahtanut; »sehän on luonnotonta», olisi varmaan ollut toinen ajatus. Mutta voiko kukaan aavistaa, mitä kaikkea ihmissydän, vielä pienikin, saattaa tuntea, kätkeä itseensä, kärsien kantaa sisässään, kunnes vuosien kuluttua salaisuus kypsänä puhkeaa ilmi? Toisella sydän kypsyy aikaisin, toisella myöhään. Eiköhän ole onnellisin se, joka niin myöhään kuin suinkin, siinä suhteessa, saa kokea kohtalon kovaa kouraa, saa lopettaa elämän ankaran koulun.

V

Seitsemäntoistavuotiaana lopetti Toini Karppi koulunkäyntinsä. Hän oli silloin jo täysin kehittynyt, kukkea nuori neitonen, jota siniset ja valkoiset värit somistivat niin, että kaikkien silmät kiintyivät häneen hänen näyttäytyessään Helsingin Esplanaadilla.

Kun joku vieras kysyi:

— Kuka tuo viehättävä nuori neiti on? — niin tiesi jokainen helsinkiläinen antaa vastauksen:

— Se on rikkaan konsuli Karpin tytär. Ja ainoa tytär.

Se tiesi paljon.

— Onko hän kihloissa jo? — kysyi moni.

Mutta siihen ei kukaan voinut antaa varmaa vastausta. Joku arveli:

— »Komea» asianajaja Hursti kuuluu ainakin häntä »pahasti hakkailevan».

Kesäkuun alussa ei Toini Karppia enää nähty Helsingissä.

Jäät olivat lähteneet aikaisin. Jäänmurtajat olivat joutuneet telakkoihin korjattaviksi. Mutta suuret matkustajalaivat päästelivät päivittäin pitkän mölinän ilmoittaen ulkomaalaisia matkailijoita tulevan ihailemaan »tuhansien järvien maata» ja samalla muistuttaen meikäläisille, että oli aika lähteä etelään joko terveyttään hoitamaan talven rasitusten jälkeen tahi katselemaan Parisia, kilparatsastuksia Longchamps'issa, Firenzeä ihanine taulukokoelmineen ja Fiesoleineen ja ehkäpä Roomaa ja Napoliakin.

Mikä tavaton vetovoima onkaan keväisin pääkaupunkimme eteläsatamalla?! Kylmän Pohjolan asukas herää kuin karhu talviunestaan, ja kuuma kaipaus syttyy sydämeen päästä sinne, siihen maahan, josta Goethen Mignon laulaa:

»Maan tunnetkos, maan kukkain uhkeain,
maan tummain lehväin, heelmäin hehkuvain,
miss' siintää taivas, vieno tuuli soi,
puut sorjat seisoo, hiljaa huminoi?
Sen tunnetkos?
Oi, sinne niin
vie minut, armas, maihin kultaisiin!

Sä tunnetkos sen huoneen pylvähät,
sen suojat hohtavat ja väljät, välkkyvät,
sen kuvat kummissansa alla päin;
kuink' on sun, lapsiraukka, käynyt näin?
Sen tunnetkos?
Oi, sinne niin
vie, suojaajani, maihin kultaisiin!

Sä tunnetkos sen tien, mi vuoriin käy,
jot' astuu muuli, usvista ei näy,
jon rotkoiss' ain on hiidet hallinneet
sen jylhät jyrkänteet ja vuolaat veet?
Sen tunnetkos?
Oi, sinne niin
käy kanssain, taatto, maihin kultaisiin!»

[Suomentanut Martti Wuori.]

Konsuli Karppi oli kevään tultua päättänyt tehdä matkan ulkomaille, ja viisaana liikemiehenä hän ymmärsi yhdistää siihen sekä hyödyn että huvin. Hänen itsensä ja hänen vaimonsa piti hoitaa terveyttään, ja hänen tyttärensä Toinin oli saatava nähdä suurta maailmaa, levätä ja huvitella koululukujen päätyttyä. Omien asioittensa vuoksi hän suunnitteli matkan käymään Hampurin ja Berlinin kautta, ja terveydenhoitopaikaksi tuli lääkärin neuvosta ihana Baden-Baden Schwarzwaldin liepeillä. Sinne siis pääsi nyt Toini.

Kirkkaana, heleänä, aurinkoisena päivänä kuhisi väkeä »Ariadnen» kupeella laivarannassa. Väli- ja yläkansi olivat täynnä matkapukuisia, kukitettuja lähtijöitä, ja laiturilla oli saattajoita vielä tiheämmässä. Viimeisiä sanoja vaihdettiin molemmin puolin melkein huutaen, kun höyry kovalla, äkäisellä kohinallaan jo vaati pikaista lähtöä. Kapteenikin jo oli komentosillalla ja antoi lähtömääräyksiään.

Saattajien joukossa oli myöskin pikku Hillevi, joka oli tuonut ruusunsa Toinille ja nyt seisoi rannalla alakuloisena, nenäliina kädessään. Hänkin vaihtoi vielä jäähyväisiä Toinin kanssa, joka kaiteeseen nojaten seisoi välikannella vanhempiensa keskellä. Enemmän kuin heidän sanansa puhuivat kuitenkin molempien ystävättärien katseet, joissa he aivan kuin näkivät toinen toisensa sydämen kuvastuvan. Ja kun laiva sitten vähitellen loittoni rannasta, niin kesti nenäliinojen huiskutusta kauan, kauan, kunnes »Ariadne» alkoi kääntyä »Luodon» taakse ja vauhtiaan lisäten suuntasi kulkunsa Suomenlinnan sivuitse »Harmajaa» ja päämääräänsä kohti.

Ystävättäret olivat siis moneksi viikoksi joutuneet eroon toisistaan ja jääneet ajatuksissaan muistelemaan toisiaan, luvattuaan kuitenkin silloin tällöin kirjoittaa toisilleen.

Ennenkuin konsuli perheineen saapui Baden-Badeniin, kävi hän yksin Berlinistä käsin Hampurissa, jätettyään perheensä pariksi päiväksi Berliniin katselemaan sen nähtävyyksiä. Näin sai Toini, paitsi Tiergartenia ja Siegesalleeta, nähdä keisarillisen palatsin ja Berlinin rikkaat museot, sai nähdä suurkaupungin elämää ja vilinää, sai haihduttaa vähän niitä ajatuksia, jotka olivat seuranneet häntä laivamatkalla Itämeren yli. Ja näitä ajatuksia haihdutti kohta vielä lopullinen matka Keski-Saksan läpi Baden-Badeniin.

Vuorokauden asui konsuli perheineen siellä suuressa hotellissa, mutta koska hän itsekin tahtoi levätä ja kammosi hotellielämää, niin haki hän asuntoa yksityishuvilasta. Semmoisen hän onnekseen sattuikin löytämään vuorenrinteeltä, huvilan, jonka nimi oli »Mon bijou» ja jota ympäröivät kukkivat omenapuut ja tuoksuvat akaasiat. Ja kun huvilan toisesta kerroksesta, joka kokonaan joutui heidän käytettäväkseen, oli kaunis näköala, ja huvilan omistaja, entinen ravintoloitsija, antoi heille hyvän täysihoidonkin, niin oli konsuli tavattoman tyytyväinen, eikä hänen perheensäkään sen parempaa kesäpaikkaa kaivannut.

Tästä huvilasta ei muutoin ollut pitkä matka »Trinkhalle'en», jossa joka aamu oli käytävä kivennäisvesiä juomassa, eikä paljon etäämmällä ollut Friedrichsbad, jossa kylvyt oli otettava. Ja kun lisäksi Conversationshaus, jossa päivällä sai viettää aikansa sanomalehtiä lukemalla ja iltaisin tanssimalla, oli samojen matkojen varrella, niin oli siinä kaikki, mitä semmoinen henkilö kuin konsuli Karppi tarvitsi itseään ja perhettään varten.

Tavallinen kylpyvieraiden kävelypaikka oli kuuluisa »Lichtenthaler allee», jossa olivat kesän hellettä heikentävät Springbrunnen ja harmaavesinen, kapea Oosjoki. Siellä kävelykujanteessa tapasivat aina tuttavat toisensa, siellä toinen toistaan ihailtiin tahi arvosteltiin ankarasti, varsinkin naiset pukujaan. Siellä n.s. »venäläisten puun» varjossa oli kuuluisa kirjailija Ivan Turgenjev monena kesänä istuskellut, jopa sieltä saanut »Savua»-nimisen romaaninsa aiheen ja osaksi varmaan sen kirjoittanut siinä talossa, jonka seinässä hänen muistokseen on laatta, johon on merkitty hänen täällä aina asuneen. Mutta varmaan monesta muustakin kuuluisasta henkilöstä tietäisi Lichtenthaler allee kertoa, sillä Baden-Baden oli aikoinaan ranskalaisten ja englantilaisten hyvin suosima kylpypaikka.

Siellä nyt istui eräänä päivänä konsuli Karppi perheineen. Tapahtuuhan ihmeitä vielä paljon maailmassa, mutta tuskin oli kovin suuri ihme, että heidän eteensä yht'äkkiä ilmestyi asianajaja Herbert Hursti, joka Parisin kautta saapui tänne »virkistysmatkalle».

Ilo oli tietysti suuri näiden oman maan tuttavien tavatessa toisensa aivan odottamatta, niinkuin molemmin puolin vakuuteltiin väärinkäsitysten välttämiseksi. Ja tietysti selitettiin samaan tapaan, missä asuttiin, missä ruokailtiin, kuinka voitiin, kuinka kylvyt vaikuttivat, kuinka viihdyttiin j.n.e. Lopputuloksena oli kuitenkin, että nyt oli tavattava joka päivä ja varsinkin oli yhdessä tehtävä huvimatkoja kaikkiin ihaniin ympäristöpaikkoihin, joita siellä niin lukuisasti kuului olevan. Eikä siinä asiassa kukaan ollut eri mieltä, vaan olivat kaikki päinvastoin ihastuneet tähän ehdotukseen.

Ihastuneimmat olivat sittenkin Herbert Hursti ja Toini. Kujanteesta kotia kohti kulkiessa he kävelivät edellä, konsuli Karppi rouvineen perässä. Edellisen parin keskustelu oli vilkasta niinkuin nuorten ainakin, vanhempien oli tyynempää, tasaisempaa, ehkäpä hiljaisempaakin. Edellisten sanat sinkoilivat kuin räjähtäneen raketin säkenet, jälkimmäisten taas merkitsivät enemmän, jäipä paljon lausumattakin äänettömyyden peittoon, aivan arvailun ja hämärän tulkinnan varaan, melkein vain puoleksi syntyneiksi ajatuksiksi. Vanhemmat tunsivat hyvin, että nämä ajatusten katkelmat koskivat edelläkulkevaa nuorta paria, mutta mahdollisesti aavistivat myöskin nuoret, mitä heidän selkänsä takana ajateltiin ja puhuttiin. Ettei se ollut panettelua, siitä he saattoivat olla varmat.

Tästä päivästä lähtien oli tuskin sitä tilaisuutta, jossa nämä neljä henkilöä eivät olisi olleet yhdessä. Juomahallissa aamuisin tapasivat toisensa ainakin konsuli ja asianajaja Hursti, mutta päiväkonserttiin saapuivat melkein säännöllisesti myöskin konsulin rouva ja Toini. Kylpytunnit ja levähdyshetket olivat kullakin omansa, mutta niiden väliin sovittivat he aina ajomatkansa katsellakseen seudun kauniita näköaloja. Eivät jääneet näkemättä Friesenberg ja Friedrichshöhe, ei itse Lichtenthal, ei Yburg, ei Murgtalin linna Eberstein, ei sievä sisälampi Waldsee, ei Altes Schloss, vanha linna, jonka tornin katolta oli laaja näköala, eikä Echo, tuo kaikukäytävä, jonka päässä on samanniminen, siivekästä naista esittävä kuvapatsas, oikea taideteos. Ja näihin paikkoihin, niin pitkälle kuin pääsi, he ajoivat aina neljän hengen istuttavissa vaunuissa, vanhat perällä, nuoret heitä vastassa etuistuimella.

Tästä päättäen he olivat jo kuin samaa perhettä. Ja näillä matkoilla, joka päivä yhdessä, Herbert Hursti tuli yhä läheisemmäksi konsuli Karpin perheelle. Hän oli kuin heidän oma poikansa, jota he alkoivat rakastaa. Hänen käsiinsä he uskoivat tyttärensä Toininkin, kun eivät itse jaksaneet tahi halunneet mennä katsomaan tanssia Conversationshaus'in tavattoman kauniiseen ja kauniisti sisustettuun Louis XIII saliin. Ja hän, Herbert Hursti, tuli kuin kotiinsa heidän asuntoonsa, tuohon sievään »Mon bijou» huvilaan, joka todellakin oli nimensä arvoinen koru.

Siellä, kukkivien omenapuitten ja tuoksuavien akaasioitten siimeksessä, kypsyi Toinin ja Herbertin rakkaus. Ja myöskin Toinin vanhempien mielessä siellä oli jo kypsynyt ajatus, että nämä kaksi voivat kuulua toisilleen. Herbert oli heistä mitä sopivin mies Toinille. Ja kun Toini näytti olevan kovin kiintynyt Herbertiin, niin ei heille suinkaan olisi äkkiyllätys, jos Herbert jonakin päivänä pyytäisi heidän tytärtään vaimokseen.

Kun tämä sitten tapahtuikin, niin oli yllätys suurempi Toinin taholla. Sillä vaikka Herbert hyvin tiesikin jo voittaneensa Toinin sydämen, niin teki hän loppurynnäkön kuin diplomaatti ainakin tunnustelemalla ensin maaperää Toinin vanhemmilta. Ja vieläpä, kun hän heidänkin suostumuksestaan oli varma, antoi hän Toinin isän selvittää ratkaisun ja esittää hänen pyyntönsä Toinille aivan kuin hän siten olisi ollut varmempi Toinin myöntävästä vastauksesta. Mutta samalla tämä tapa oli kuin hienotunteinen kunnianosoitus ja arvonanto konsulille ja hänen rouvalleen, joiden mielet hän itse tahtoi täydellisesti voittaa puolelleen voittaakseen samalla myöskin mahdollisimman paljon muita etuja.

Näin ollen ei ollut kumma, että Toinista itsestään vähän tuntui kuin hänet olisi naitettu hänen tietämättään. Siksipä hän myöhemmin, kun jo jonkin aikaa oli ollut kihloissa, leikillään sanoi sulhaselleen: »Sinä sait minut ihan ilman minun suostumustani». Mutta vaikka Toini näin hieman hämmästynyt olikin, hän oli kuitenkin kovin iloinen ja tyytyväinen. Baden-Baden oli hänen elämänsä suurimpia muistoja.

Siellä hän sai sulhaseltaan kihlasormuksen, jonka tämä Toinin kanssa yhdessä kävi valitsemassa eräästä niistä monista hohtokivi- ja kultasepänliikkeistä, joilla oli loistavat myymälänsä teatteritorin varrella ja joihin ulkomaalaiset kylpyvieraat joka kesä jättivät suuria summia. Iso hohtokivi ja rubiini oli siinä sormuksessa, joka sen jälkeen kiilteli Toinin sormessa.

Se oli näkyvä ja kaunis muisto Toinille Baden-Badenista. Mutta koska maailman ilo aina on vaillinainen, niin suretti Toiniakin yksi asia: hän oli tyyten unhoittanut pikku ystävättärensä Suomessa, herttaisen Hillevinsä. Alussa hän oli kyllä lähettänyt Hilleville kuvakortteja, joissa oli näköaloja Baden-Badenista, ja niiden mukana lämpimiä terveisiä. Ja itsekin hän oli saanut kirjeellisiä terveisiä Hilleviltä. Mutta vähitellen harveni kirjekorttien vaihto. Kihlauksestaan hän ei ollut hiiskunut sanaakaan, sillä Herbert ja Toini olivat päättäneet pitää toistaiseksi sen asian salassa, kunnes Herbertin siirtyminen diplomaattiselle alalle tulisi ratkaistuksi.

Tuo unohdus sittenkin painoi Toinin sydäntä, ja kuta enemmän »Ariadne» taas läheni Suomen rantaa, sitä vaikeammalta tuntui Toinista tavata ystävätärtään. Hänestä aivan tuntui kuin hän olisi tehnyt rikoksen, pettänyt pikku Hillevin. Mutta sehän oli elämän menoa, se.

Herbert palasi asioittensa tähden muita aikaisemmin Helsinkiin. Konsuli Karpin oli kestettävä kylpykautensa loppuun. Ja hänen kanssaan oli loppuun asti tietysti myöskin hänen perheensä.

Mutta heistä ei elämä siellä tuntunut enää samalta. Jonkinlainen tyhjyys, elämän raukeus tuntui heissä kesänkin käännyttyä toiselle kyljelleen. Hedelmät olivat etelämmässä tosin jo kypsyneet ja niiden nauttimisaika alkoi jo Baden-Badenissakin. Mutta kukapa suomalainen ei sittenkin lopulta kaipaisi kylmään Pohjolaansa kaikista Etelän tarjoamista antimista huolimatta.

VI

Palattuaan kotimaahan konsuli Karppi asettui perheineen loppukesäksi asumaan Helsingin läntisessä saaristossa olevaan huvilaansa, josta hän päivittäin, jos niin halusi, saattoi rannikkolaivoilla päästä kaupunkiin ja käväistä konttorissaan. Ja lämpiminä kesinä oli perheellä tapana viipyä huvilassaan kappaleen matkaa syyskuutakin nauttien siellä meren virkistävästä ja vahvistavasta ilmasta sekä korjaten mahdollisesti jo kypsyneet omenansa ja päärynänsä. Kaikki marjahillonsa talven varalle keitti konsulin rouva jo siellä, viini- ja karviaismarjoja ynnä vadelmia kun myöskin kasvoi paljon heidän omassa puutarhassaan. Konsulin rouva oli todellakin mallikelpoinen perheenemäntä ja toimitti nämä asiat kaikki itse, vaikka varakas olikin. Ja siinä ohessa oli Toininkin opittava samat asiat ollakseen hänkin, kerran naimisiin jouduttuaan, yhtä mallikelpoinen äiti ja emäntä.

Hillevin isä oli saanut kesälomansa heinä- ja elokuun ajaksi. Vaimonsa ja tyttärensä oli kanslianeuvos Urpo jo kesäkuussa sijoittanut erääseen Vääksyn kanavan varrella olevaan lehdissä ilmoitettuun täysihoitolaan, ja sinne matkusti hän loma-ajakseen itsekin. Rouva Urpo tahtoi näet olla vapaana kaikista taloushuolista ja tämähän oli hänenluontoiselleen naiselle mukavin tapa. Huoletonta elämää sai siellä viettää Hillevikin virkistyäkseen, ja itse käytti kanslianeuvos, samassa tarkoituksessa, aikansa lempiurheiluunsa: kalastamiseen läheisissä vesistöissä.

Näin ollen eivät Toini ja Hillevi voineet tavata toisiansa ennenkuin syyskuussa. Ja silloin olivat koulut jo alkaneet.

Hiljainen, »kuollut» kesäinen Helsinki oli yhtäkkiä muuttanut muotoaan. Sensijaan, että Esplanaadilla oli liikkunut joku kotoinen, veltto virkamies tahi muitten asioita hoitava varatuomari, jotakuinkin laiha salkku kainalossaan, joku välttämätön kauppa-apulainen, joku pienipalkkainen konttorineiti tahi puhtaaksikirjoittajatar, ylimalkaan vain joku ylemmän viransijainen, mies tahi nainen, niin kuhisi siellä nyt, varsinkin oikealla kävelytunnilla, koulujen opettajia, koululaisia, tunnettuja näyttelijöitä ja näyttelijättäriä, sotilaita ja siviilejä, sapeliherroja ja valkotakkisia, kaikkia niitä, joita olemme tottuneet omassa, rakkaassa pääkaupungissamme ulkomaalaisten matkailijoitten ohessa näkemään.

Vilahdukselta näki siellä joskus myös asianajaja Hurstin. Mutta hänellä tuntui olevan kova kiire. Jos joku olisi ymmärtänyt seurata hänen jälkiään saaristolaivojen lähtöaikana, niin olisi hän nähnyt Herbert Hurstin usein rientävän »Västra Skärgårdeniin», jossa hän matkusti morsiantaan tapaamaan konsuli Karpin perheen huvilaan. Mutta koska kihlausta ei vielä ollut julaistu, niin ei kellään ollut aavistusta mistään. Konsuli Karpin lainopillisena avustajana asianajaja Hursti matkusti sinne tietysti vain liikeasioissa.

Mutta kohta alkoikin sitten syyskuussa sadeaika, ja konsulin perhe muutti kaupunkiin. Pitkän ajan jälkeen saivat Toini ja Hillevi taas tavata toisensa.

Toinin sydän ei ollut vähääkään kylmennyt hänen pientä ystävätärtään kohtaan. Mutta sittenkin oli hänen vähän niinkuin paha olla. Hänen herkkä omatuntonsa ikäänkuin syytteli häntä, ettei hän ollut ollut aivan avomielinen Hilleviä kohtaan. Hänestä itsestään tuntui kuin hän olisi vannonut ikuista rakkautta Hilleville, ja nyt hän ei ollut edes sanallakaan maininnut, mitä oli tapahtunut. Hän oli tyttöseltä salannut kihlauksensa kuin jonkin pahanteon, vaikka hänellä siihen olikin täysi oikeus. Tämä soimaus oli niin luonteenomaista vilpittömälle, uskolliselle Toinille, mutta monesta muusta se saattoi näyttää ihan naurettavalta, varsinkin kun oli kysymyksessä sellainen pikku tyttö kuin Hillevi.

Toinin käsitys ystävyydestä ja rakkaudesta oli todellakin harvinaisen kaunis. Hän oli usein ajatellut itsekseen, mahtoiko lainkaan olla semmoista ystävyyttä, naisten välistä ystävyyttä, joka kestäisi jonkun miehen taholta tulevia houkutuksia vastaan, siis ystävyyttä, joka voittaisi rakkauden. Ystävyys oli hänen mielestään jalo tunne, jaloin kaikista, kun sitä vastoin rakkaus oli mitä itsekkäin, mitä häikäilemättömin tunne, tunne, joka ei välittänyt mistään esteistä, ei mistään keinoista päästäkseen tarkoitustensa perille. »Oi, kuinka kaunis onkaan epäitsekäs, uhrautuva, kaikki antava ystävyys, suora, vilpitön ystävyys!» Näin huokaili Toini itsekseen. Ja nyt, nyt oli hänen ihanteensa luhistunut!

Kuinka olikaan hänen paha olla, kun hänen nyt oli tavattava Hillevi!

Mutta hänen oli korjattava tämä asia siten, että hän ilmaisisi salaisuutensa Hilleville, ennenkuin muut vieraat saisivat sen tietää. Ja hän tahtoi tehdä sen päivää ennen, kuin uutinen hänen kihlauksestaan tulisi sanomalehtiin. Hän neuvotteli siitä sulhasensa kanssa ja sai tältä suostumuksen, vieläpä herttaisen hymyilyn ja suukkosenkin. Oli kuin Herbert olisi tahtonut sanoa:

— Kylläpä, armaani, vielä olet lapsellinen.

Mutta lapsihan elämän koulussa Toini vielä olikin, vaikka pian täytti kahdeksantoista vuotta. Jos hän nyt yhden ihanteen luulikin kadottaneensa, niin oli hänen puhtaalla sydämellään niitä vielä monta jäljellä. Ja elämä kangasti edelleen kauniina hänen edessään.

Kaikesta huolimatta oli ihastus molemmin puolin suuri, kun Toini nyt ensimmäisen kerran soitti Hilleville, ilmoitti tulleensa kaupunkiin ja pyysi Hilleviä luokseen. Hänellä oli niin paljon, paljon kerrottavana matkaltaan.

— Sinä olet yhä parhain ystävättäreni, — oli viimeinen Hilleviä lohduttava ja häntä itseään rauhoittava lause, jonka Toini sanoi sulkiessaan puhelimen.

Oli iltapäivä, kun Hillevi saapui Toinin luo. Halailulla, suutelolla otti hän Hillevin vastaan, ja käsitysten he kulkivat Toinin huoneeseen, jossa tuo suuri salaisuus oli kerrottava, taakka huojennettava Toinin sydämeltä.

Kaikki asiat tietysti kerrottiin perin pohjin, kesänvietto molemmilla tahoilla alusta alkaen. Suuret asiat tulivat ilmi vasta lopulla. Hillevikin viivytteli kysymystään, vaikka hänen uteliaisuutensa olikin suuri.

— Etkö ole vielä nähnyt asianajajaa? — tuli vihdoin kuin arkaillen hänen huuliltaan.

— Kyllä, — vastasi Toini. — Hän on välistä käynyt luonamme huvilassamme.

Hillevi punastui.

— Niinkuin tiedät, — jatkoi Toini, — hän on isäni lainopillinen neuvonantaja.

Tämä selitys oli älykkäästä Hillevistä jo vähän niinkuin liikaa. Ja kun Toini, aivan kuin vielä lykätäkseen tuonnemmaksi vaikean, ratkaisevan hetken, syleili Hilleviä ja jälleen alkoi ihastuneena puhua, kuinka tämä kesän kuluessa oli kasvanut ja käynyt yhä suloisemmaksi, niin lisäsi tämä vain tyttösen epäluuloa. Hänestä tuntui tuossa selityksessä, tuossa Toinin käytöksessä selvästi jo palaneen käryä.

Hän katsoi ihmetellen ja kauan Toiniin, mutta ei lausunut sanaakaan.

Tämä katse suorastaan pakoitti Toinin jatkamaan.

— Ajatteles, rakkahin Hillevi, että Herbert Hursti aivan odottamatta saapui myöskin Baden-Badeniin.

Hillevi punastui taaskin, mutta sai kuitenkin sanotuksi tukahtuvalla äänellä:

— Etkä sinä ole kirjoittanut siitä minulle mitään!

Toini tunsi pistoksen sydämessään ja lausui melkein yhtä raskaalla äänen painolla:

— En — valitettavasti, kultaseni.

Yhtäkkiä paukahti kuin ukkonen kysymys Hillevin huulilta:

— Sinä olet kihloissa hänen kanssaan?

— Arvasit oikein, — sai Toini sanotuksi ja puristi jälleen Hilleviä rintaansa vasten.

Mutta Hillevi hypähti pois hänen käsistään ja kuiskasi pahastuneena:

— Etkä sitä ole minulle ennen sanonut!

Toini tavoitteli Hilleviä ja jatkoi:

— Mutta sinä, kultaseni, olet nyt ensimmäinen, paitsi vanhempiani, joka sen tiedät.

Tämä lohdutukseksi aiottu selitys, jolla Toini aivan kuin tahtoi asettaa Hillevin muitten ystävättäriensä edelle, kaikkien vieraitten yläpuolelle, ei kuitenkaan Hilleviä tyydyttänyt. Hän poistui ikkunan luo ja kääntyi selin Toiniin.

— Mikä sinun on? — sanoi Toini. — Rakastanhan minä sinua kuitenkin yhtä paljon kuin ennen. Tule, suutele minua, Hillevi!

Mutta Hillevi ei hievahtanut paikaltaan.

Silloin nousi Toini, meni Hillevin luo ja yritti kääntää hänen kasvojaan itseensä päin. Hillevi rimpuili kuitenkin vastaan, ja nyt huomasi Toini, että hänen poskensa olivat märät. Hillevi itki.

— Rakas, pikku ystäväni! Miksi sinä itket? — kysyi Toini.

— Anna minun mennä kotiini Anna minun mennä kotiini — toisteli silloin
Hillevi.

— Mutta sanohan toki, miksi olet näin onneton?! Enhän minä liene sinulle mitään pahaa tehnyt? — lisäsi Toini ja kiersi jälleen käsivartensa Hillevin vyötäisille.

Hillevi ei vain vastannut mitään.

— Vakuutan sinulle, — jatkoi Toini vielä, — että olet paras ystäväni aina edelleenkin ja että aina vastaisuudessakin tulemme tapaamaan toisemme niinkuin tähän asti.

Mutta Hillevi pudisti vain päätään.

— Anna minun mennä kotiini Anna minun mennä kotiini — siinä kaikki, mitä hän sai sanotuksi.

Toinin ei auttanut muu kuin jättää hänet rauhaan sanomalla:

— Niinkuin sitten tahdot! Näen, että haluat rikkoa välimme.

Kesti hetkinen äänettömyyttä.

— Olen kadottanut kaikki, — sanoi Hillevi vihdoin. — Anna minun mennä kotiin!

Toinilla ei ollut muuta neuvoa kuin antaa hänen mennä. Hän toivoi asian toiste selviävän. Ja hän, Toini, pyysi Hilleviltä anteeksi.

— Anteeksi sitten! — sanoi myöskin Hillevi hiljaa, — jos olen ollut tuhma, — lisäsi hän vielä hetkisen kuluttua.

Ja hän läksi pois aivan kuin suuren surun murtamana, pää painuksissa.

Kun Hillevi näin oli mennyt, istui Toini kauan mietteissään. Hän alkoi todellakin ajatella, että Hillevi sittenkin, kaikesta huolimatta, oli rakastunut Herbertiin. Mitä muuta saattoivat merkitä nuo sanat, että hän oli »kadottanut kaikki», vaikka Toini oli vakuuttanut ystävyytensä häntä kohtaan pysyvän edelleenkin samanlaisena.

Se oli niin uskomatonta, niin uskomatonta, että Toinin ajatukset menivät aivan sekaisin. Hän päätti siis vain odottaa, mitä nyt seuraisi, kun kihlauksesta oli pikku-uutinen huomispäivän lehdissä.

Tämä uutinen olikin useimmille mitä suurin yllätys. Kukkia tulvi Toinille lakkaamatta, ja kaikki talon tuttavat alkoivat käydä onnittelulla hänen ja hänen vanhempiensa luona. Tapahtuma oli melkein yleisenä puheenaiheena kaupungissa. Rikkaan konsuli Karpin tytär kihloissa asianajaja Herbert Hurstin kanssa! Se oli jo jotakin.

Samoihin aikoihin levisi myöskin tieto siitä, että Herbert Hursti oli siirtynyt ulkoasiainministeriön palvelukseen. Ahaa! Siinä oli tulevaisuuden mies, josta vielä paljon puhuttaisiin. Miehestä, tuosta »komeasta miehestä», puhuttiin jo silloinkin paljon.

Ja Hillevi?

Kuultuaan tämän kaiken hän päätti vain nöyrästi alistua. Nuorena ei auttanut muu. Pienet, mutta viisaat aivot antoivat hänelle voimaa ja rohkeutta. Kuka tiesi, mihin kohtalo häntä valmisti, mitä hänen osakseen vielä maailmassa lankeaisi, jahka hänen aikansa tuli. Ja hän oli varma siitä, että onnen aika kerran hänellekin koittaisi.

Järkevästi ajateltua oli siis, että hänkin tahtoi lähettää kukkia ystävättärelleen ja sovittaa ruman tekonsa, kun Toiniin oli syyttä pahastunut. Ja jospa hän olisi aavistanut, kuinka iloinen Toini oli tästä huomaavaisuudesta, joka todellakin kuin yhdellä iskulla pyyhki pois pahan mielen hänen sydämestään. Ja kun Hillevi sitten vielä, vanhempiensa kehoituksesta, itse meni Toinia onnittelemaan, niin saattoi hän todellakin olla varma siitä, että Toini edelleenkin oli hänen paras ystävättärensä, vilpitön, avomielinen, uskollinen ystävänsä. Semmoisen kadottaminen olisi Hilleville ollut korvaamaton vahinko, ja hän tunsi, että hänen oli pidettävä kiinni tästä ystävättärestä. Hän tunsi sen toisestakin syystä, äänestä, joka salaisena soi hänen sydämessään, mutta jonka hän toistaiseksi kätki sinne niin syvälle, ettei sitä kuullut kukaan, ei kukaan.

VII

Tämän jälkeen olivat Toinin ja Hillevin välit taas yhtä hyvät kuin ennen. Tavallaan ne olivat vielä paremmatkin, sillä Hillevi kävi Toinin luona hänen kihlausaikanaan hyvin usein. Varsinkin oli Hillevi tyytyväinen, kun sai olla siellä samalla kertaa kuin Toinin sulhanen. Näyttipä melkein siltä, kuin hän semmoisia tilaisuuksia olisi varta vasten tavoitellutkin. Eikä hän tuntunut arkailevan, että mahdollisesti häiritsisi läsnäolollaan kihlautuneita ystäviään. Se saattoi näyttää jonkinlaiselta hienotunteisuuden puutteelta, jonka voi panna hänen nuoruutensa laskuun, mutta saattoi olla muutakin, esimerkiksi halua nähdä, kuulla, valvoa, oppia, — ehkäpä pääasiallisesti saada nähdä Herbert Hurstia, jota hän kaikessa hiljaisuudessa ihaili. Mutta kärsikö hän itse puolestaan nähdessään ystävättärensä ja tämän sulhasen hellät välit, sen hän visusti koki salata. Ulkonaisesti ei hän sitä vähimmälläkään tavalla päästänyt näkyviin. Päinvastoin oli hän aivan kuin iloitsevinaan heidän onnestaan. Huvittipa häntä kovin keskustelu, joka koski häitä, aikaa, milloin ja miten ne tapahtuisivat, kaikki vähimmätkin valmistelut niihin häihin, joissa hän varmasti tiesi saavansa olla mukana. Oli todellakin ihan kuin hän olisi ollut Herbert Hurstin toinen morsian.

Toinia ja Herbertiä tämä vain huvitti. Pahakseen sitä he eivät lainkaan panneet, tuskinpa paljon välittivät Hillevin kyselyistäkään, jotka eivät koskaan kuitenkaan olleet nenäkkäitä. Joskus he ihan ihmettelivät Hillevin älykkäitä neuvoja, hänen pieniä viittauksiaan asioihin, joita he itse eivät olleet tulleet ajatelleeksikaan.

Yksi asia kuitenkin suretti Hilleviä kovin, ja se oli se, että hän tiesi Toinin ja Herbertin, ehkä jo häittensä jälkeen, muuttavan pois maasta — ainakin joksikin aikaa. Oli näet puhe, että Herbert saisi toimen lähetystössämme Berlinissä.

— Sitten en saa nähdä teitä pitkään aikaan, — huoahti Hillevi siitä asiasta puhuttaessa.

— Mutta siihenkin on vielä pitkä aika, ennenkuin se voi tapahtua, — lohdutti Herbert Hursti.

— Kestää varmaan vielä useita kuukausia, ennenkuin vietämme häitäkään, — tyynnytti häntä Toini — ja jos muutamme joskus sinne, niin saat sinä, Hillevi, tulla Berliniin meitä tervehtimään.

— Niin, minä toivon, että »kohtalo» vie meidät kerran yhteen.

Kohtalo! Herbertin ja Toinin täytyi oikein hymyillä tälle rikkiviisaalle lauseelle, vaikka näkivätkin, että nuo sanat olivat vakavasti tarkoitetut ja lähteneet tytön sydämen pohjasta.

Merkillisintä Hillevin käytöksessä tähän aikaan oli, ettei hän, samalla kun osoitti suurta kiintymystä ystävättäreensä, vähimmälläkään tavalla tämän läsnä ollessa eikä muutoinkaan Herbert Hurstille näyttänyt, että häntä itseään oli loukattu, saatikka yritti loukata häntä. Päinvastoin hän, Hillevi, osoitti mitä suurinta kunnioitusta Herbertiä kohtaan tahtoen pysyä kaikkein parhaimmissa väleissä hänenkin kanssaan. Tässä Hillevin menettelyssä oli täysin kypsyneen, kaikkia asianhaaroja perin juurin harkitsevan naisen arvostelua, — kyky, joka oli suorastaan ihmeteltävä. Ja tämä kaikki todisti, että Hillevi oli harvinainen ihmisalku henkisesti, varhaisvanha sanan täydessä merkityksessä. Mihin suuntaan hänen luonteensa ominaisuudet tulisivat kehittymään, sen oli tulevaisuus osoittava.

Koulussa oli Hillevi etevä oppilas. Varsinkin olivat vieraat kielet hänen vahva puolensa. Kotonaan hän sai äidiltään käytännöllisesti oppia ranskaa, ja huvikseen puhui sitä Hillevin kanssa välistä Herbert Hurstikin. Ja tämä tuotti nyt tytölle suurta tyydytystä, sillä siinä suhteessa oli Toini hänestä jäljellä. Oli kuin Hillevi näin olisi ollut Herbertiä lähempänä kuin tämän oma morsian, vaikka Toini sen verran kuitenkin tietopuolisesti taisi ranskankieltä, että ymmärsi, mitä hänen läsnäollessaan puhuttiin. Saksankieltä sen sijaan osasi Toini paremmin kuin Hillevi.

Siirtyminen diplomaattiselle alalle tuotti Herbertille alussa paljon puuhaa, jopa siinä määrin, että hänen käyntinsä morsiamensa luona supistuivat määrättyihin päiviin ja hetkiin. Sitä mukaa harvenivat Hillevinkin käynnit Toinin luona syyslukukauden edistyessä ja lukujen lisääntyessä. Syksy oli näin ollen Toinille monessa suhteessa ikävä.

Herbert Hursti myi hänkin vuorostaan asianajotoimistonsa ja ahersi sen tehtyään ahkerasti virastossaan. Hän oli niitä miehiä, jotka tahtovat perin pohjin tutustua alaansa hankkiakseen siihen kuuluvissa asioissa syvälliset tiedot. Ja luottamuksella hänelle uskottiinkin tärkeitä asioita, semminkin koska hänen oli valmistauduttava mahdollisimman pian muuttamaan Berliniin.

Toinin vanhemmat seurasivat mielenkiinnolla tulevan vävynsä pyrkimyksiä ja tekivät kaiken, mitä varakkaat vanhemmat voivat tehdä, laittaakseen tyttärelleen runsaat kapiot. Huoneistoa ei heidän Helsingissä tarvinnut nuorelle parille sisustaa, mutta varoja ei tullut puuttumaan siihen tarkoitukseen Berlinissä.

Häät oli sen sijaan ajateltu pitää loistavat. Kaikki arvasivat sen, mutta ainoastaan Toinin vanhemmat tunsivat toistaiseksi suunnitelman. Toini itsekään ei tietänyt muuta, kuin että hänen isänsä ja äitinsä eivät suosineet nykyaikaisia vihkimistapoja, kaikista vähiten noita naurettavia temppuja, joita sanotaan siviilivihkimiseksi ja jotka ovat vailla kaikkea juhlallisuutta, mikä ylentäisi mieltä, muistuttaisi solmitun liiton pyhyydestä, sen vakavuudesta, sen horjumattomuudesta koko elämän iäksi. Perhe oli heidän mielestään vielä yhteiskunnan pohja ja perustus. Kunnollisten isien ja äitien oli luotava tämä perustus, jonka pohjalla lapset olivat siveellisesti kasvatettavat hyviksi kansalaisiksi, lujiksi tu'iksi, vankaksi turvaksi kaikkia vaaroja vastaan, suojamuuriksi ainaisiksi ajoiksi rakkaalle isänmaallemme.

VIII

Helsingin Vanha kirkko oli juhlallisesti koristeltu. Alttari oli täynnään valkoisia syreenejä, ja pylväiden ympäri oli kierretty köynnöksiä, joihin oli kiinnitetty kauniita, heleitä kukkia. Kutsutut juhlavieraat täyttivät penkit, sinivalkoisilla olkanauhoilla varustettujen marsalkkojen ohjatessa heitä paikoilleen. Lähinnä alttaria istuivat omaiset ja kaikki, joilla, tavalla tahi toisella, oli tekemistä häämenojen kanssa. Mitä Helsingillä oli kauneinta tarjottavana, oli täällä läsnä: naiset valkoisissa, ruusunpunaisissa tahi vaaleansinisissä häävaatteissaan, kukkia hiuksissa ja rinnassa, herrat hännystakissa, valkoinen ruusuke kaulassa, kukkanen napinlävessä ja arvonmerkkejä rinnassa kenellä sellaisia oli. Sanalla sanoen: silmänlumetta juhlatunnelmaa ylentämässä!

Alkoi sitten urkujen soitto, kohisi kaunis häämarssi Wagnerin »Lohengrin» oopperasta. Morsiamen talutti sisään, äidin seuraamana, isä, joka alttarin lähellä jätti tyttärensä vastaan tulleen sulhasen vietäväksi aivan alttarin viereen, jonka sisällä piispa asettui vihittävien eteen. Kuusi paria morsiusneitoja ja sulhaspoikia oli samalla käynyt paikoilleen kummallekin puolen alttaria, ja juhlallinen vihkimistoimitus alkoi.

Jo morsiamen ja hänen saattueensa astuessa käytävää pitkin alttaria kohti, kuului ihastuksen humahdus kirkossa. Ja nyt, kun kaikki olivat paikoillaan, kurottuivat vieraitten kaulat, yleisö oli pelkkänä silmänä ja korvana. »Kuinka suloinen morsian onkaan! Kuinka komea sulhanen!» saattoi kuulla hiljaisena kuiskeena. Ja »kokonaista kaksitoista morsiusneitoa ja sulhaspoikaa!» lisäsi joku. »Yhtä monta kuin apostoleja oli», jatkoi kolmas. Ja kaikki olivat yksimielisiä siitä, ettei pääkaupungissa usein oltu tämmöisiä häitä nähty.

Ne olivat todellakin vielä vanhan ajan häät, jotka ylensivät ihmismielen kohti korkeutta, niinkuin konsuli ja hänen vaimonsa olivat toivoneet. Eikä kumma, että monen silmässä kiilsi kyynel, ilon kyynel, jonka vain se, mikä elämässä on kaunista, suurta, pyhää, jaloa, ja mikä ihmissydäntä, syvästi tuntevaa sydäntä liikuttaa, voi synnyttää, kun sitä vastoin se, mikä on rumaa, alhaista, pientä vain kuolettaa tunteet, masentaa mielen, koventaa katseenkin. Ihmekö siis, että piispan lausuman siunauksen jälkeen läsnäolijoittenkin sydämistä puhkesivat vastavihitylle nuorelle parille mitä lämpimimmät onnentoivotukset heidän uudelle elämäntaipaleelleen.

Urkujen soidessa tyhjeni kirkko, sillä varsinaiset onnittelut tapahtuivat konsulin talossa, jonne pitkä jono ajoneuvoja nyt kulki kaikkien niiden, jotka eivät saaneet olla kirkossa mukana, ihmetellessä tätä loistavaa kulkuetta. Etupäässä ajoivat tietysti sulhanen ja morsian, konsulin perheen seuratessa heitä. Ja sitten jatkui kymmenittäin autoja, joista näkyi tunnettuja oman maan henkilöitä, mutta myöskin paljon häihin kutsuttuja ulkomaalaisia. Helsinkiläisten joukosta vilahti myöskin Hillevin kaunis pää kuparinvärisine kiharoineen. Nyt hän oli isänsä ja äitinsä seurassa, sillä Toinin ja Hillevin äiditkin olivat näet Toinin kihlausaikana tutustuneet toisiinsa ja molemmat perheet olivat alkaneet seurustella keskenään. Siten näiden kahden ystävättären väliset siteet olivat entisestään yhä lujittuneet.

Onnittelujen aikana tarjottiin häävieraille ensin samppanjaa ja makeisia, ja kuka halusi, sai muitakin juomia ja virvokkeita, mielensä mukaan. Mutta paitsi näitä aineellisia antimia, saivat vieraat nauttia kauniista puheistakin, joita pidettiin monta; morsiusparille, morsiusneidoille j.n.e., mutta kauneimman, henkevimmän puheen piti sulhanen apelleen ja anopilleen. Kun hän sen aloitti sanoilla: »Kaikki hyvä, kaunis ja jalo, jonka maan päällä saamme, tulee meille aina ylhäältä», niin täytyi Toinin vanhempien jo ottaa nenäliinansa esille, sillä todistukseksi sanoilleen Herbert vielä otti nuoren puolisonsa käden omaansa. Ja sitten hän jatkoi ylistäen konsulia ja hänen rouvaansa, kiittäen heitä varsinkin siitä hyvästä kasvatuksesta, jonka he olivat tyttärelleen antaneet, kasvatuksesta, joka oli aivan silminnähtävä poikkeus siitä, mikä niin monen monessa perheessä nykyaikana annetaan. Ja lopuksi hän kiitti morsiantaan, joka oli antanut hänelle kalleimman lahjan, minkä ihminen voi toiselle antaa: — kultaisen sydämensä. Ja nämä sanansa Herbert vahvisti suutelemalla Toinia kaikkien nähden.

Liikutettuina menivät silloin konsuli ja hänen rouvansa suutelemaan tytärtään ja vävyään.

Mutta nämä onnittelut olivat pian lopussa, sillä tiedettiin, että nuoren parin oli muutaman tunnin kuluttua ehdittävä junalle, jonka oli määrä viedä heidät Turkuun ja sitä tietä ulkomaille. Kuherruskuukautensa olivat vastavihityt päättäneet viettää pohjois-Italian ihanien järvien rantamilla. Siksi vieraat pian hajaantuivatkin, että morsiuspari saisi pukeutua matkavaatteisiinsa. Samoin oli tehtävä niidenkin, jotka vielä aikoivat saattaa heitä asemalle.

Siellä olikin sitten laituri täynnä saattajia, kun Toini, melkein kukkien peitossa, seisoi vaunun sillalla miehensä vieressä. Juna odotti vain lähtömerkkiä. Aivan lähelle Toinia oli siellä tunkeutunut Hillevi, joka tahtoi viimeisenä sanoa hyvästit ystävättärelleen. Hän ojensi kätensä ylös ja kurotti Toinille pienen punertavaan paperiin käärityn ja punaisella nauhalla ristiin sidotun kotelon sanoen:

— Tämän saat avata vasta tiellä.

Ja hyvin vakavana hän poistui vanhempiensa taakse, heittäen sieltä Toinille lentomuiskun, johon Toini samalla lailla vastasi junan jo lähtiessä liikkeelle.

Oli jälleen kuin jotakin murtunutta Hillevin koko olemuksessa. Siitä päättäen piti paikkansa hänen sanansa, että hän oli »kadottanut kaikki».

Tiellä vasta Toini avasi tuon pienen kotelon. Hän ja hänen miehensä olivat kovin uteliaat näkemään, mitä tyttönen oli ystävättärelleen matkalle antanut. Ja heidän hämmästyksensä olikin tavattoman suuri, kun hienon, ruusunpunaisen pumpulin sisältä tuli esiin pieni, korallista tehty, kultaisen nuolen lävistämä »särkynyt sydän».

Tyttö raukka! Hän tulkitsi tällä lailla, tällä esineellä, kuvaannollisesti omia tunteitaan niin, että Toini ja Herbert mykkinä jäivät hetkeksi asiaa miettimään.

Mitä tuo siro esine oikein tiesi? Se jäi osittain arvoitukseksi. Hillevi oli kyllä antanut sen Toinille, mutta siihen saattoi olla toinenkin, salainen merkitys kätkettynä. Se saattoi olla kohdistettuna Herbertiinkin. Siksipä Toini ja Herbert kauan katsoivat toisiaan silmiin. Hillevin lahja oli tehnyt heihin suuren, syvän vaikutuksen.

— Kultainen lapsi! — sanoi Toini.

— Merkillinen tyttö! — sanoi Herbert.

Ja vaikka heidän puheensa tämän jälkeen kääntyikin muihin asioihin, niin palasivat ajatukset kuitenkin silloin tällöin tuohon pikku esineeseen.

Matkan edetessä valtasi Toinin kohta toisenlainen tunnelma. Kaikki alkoi tuntua niin ihmeelliseltä, kun hän muisteli päivän tapahtumia. Päässä oli kaikki kuin ylösalasin. Lapsuus, nuoruus, kouluvuodet, — hyvästi, kaikki, kaikki.

— Mitä sinä niin mietit? — täytyi Herbertin oikein kysyä häneltä.

— Sitä, että nyt olemme naimisissa, — vastasi Toini heräten mietteistään ja taputtaen Herbertiä kädelle, kun ei löytänyt parempaa vastausta. — Ja tulevaisuuttamme, — lisäsi hän hetken kuluttua.

— Sitä ajatellen onkin meidän nyt elettävä, — sanoi siihen Herbert, — ja sitä varten elettävä.

— Olet oikeassa, — jatkoi Toini. — Mutta minusta on tulevaisuus välistä kuin iltahämärä.

— Aamuhämärä, tarkoitat varmaan, — oikaisi Herbert, — päivänsarastus, jota seuraa kirkas, aurinkoinen päivä.

— Minä tarkoitin sitä, mitä sanoin, — jatkoi Toini. — Aamulla tietää, että ainakin tulee valoisa, mutta iltahämärää seuraa pimeä yö, kaikki on edelleen hämärää ja epäselvää.

— Ihanko todenperään sinua jo vaivaa koti-ikävä? — ihmetteli Herbert. —
Sen taisi tuo »särkynyt sydän» aikaan saada.

— Katsos noita ahoja ja metsiä, kuinka ne pakenevat meitä, — viittasi Toini ikkunaan. — On ihan kuin olisimme tehneet jonkun rikoksen. Kohta on koko isänmaamme kääntänyt meille selkänsä.

— Mutta edessämme hymyilee nyt koko maailma ja palatessamme hymyilee meille vielä isänmaammekin. Ja sen hyväksi aiomme sitten elää ja tehdä työtä. Eikö niin, Toiniseni?

Toinista se oli kauniisti sanottu ja hän oli tyytyväinen. Vähitellen haihtui hänestä kaihomieli, ja kun he Turussa astuivat laivaan, joka vei heidät Tukholmaan, niin hän oli jo aivan toisella päällä. Ihmisvilinä, uudet olot, uusi elämä hänen oman miehensä kanssa saivat hänen mielensä muuttumaan. Mutta silti ei hän koskaan lupauksensa mukaan unhoittanut kirjoittaa kotiinsa ja lähettää tervehdystä, vaikkapa lyhyttäkin, näköalakortilla Hilleville ja muille ystävättärilleen.

Vuoden aika, — vielä varhainen kevät Pohjolassa, — riennätti nuorta paria nopeasti etelää kohti. He sivuuttivat Kööpenhaminankin, ajaen pikajunalla Berlinin kautta Sveitsiin ja St. Gotthardrataa myöten Luganoon, jossa viipyivät muutaman päivän. Toini ei ollut ennen näitä seutuja nähnyt ja vaipui kuin maahan Luojan eteen kulkiessaan Sveitsin Alppien yli tuohon hymyilevään, silloin jo kesäiseen Luganoon, joka suojassa pohjoistuulilta lepää samannimisen järven rannalla, korkealle kohoavan Monte S. Salvatoren juurella aivan Italian rajalla.

Siellä nuoret viihtyivät tavattoman hyvin kuherrellen iltaisin tyynen järven rannoilla tahi soudellen veneellä, ja päivällä katsellen kaupungin omituisia rakennuksia, kapeita katuja kaikenlaisine kauppoineen, joissa sekaisin kuulee kolmea kieltä, italiaa, ranskaa ja saksaa. »Jos minun pitäisi asua ulkomailla, niin täällä minä asuisin», sanoi Toini ihastuneena. Siihen vastasi hymyillen Herbert: »Varmasti asuisit vielä monessa muussakin kauniissa paikassa täällä etelässä».

Ja siinä asiassa Herbert näyttikin olevan oikeassa. Tuskin oli sitä paikkaa, missä ei Toini olisi toistanut samoja sanoja, kun he tekivät laivamatkoja Como-, Guarda- ja Maggiorejärviä pitkin. Ei jäänyt muistiin kaikkien paikkojen nimiäkään, joita he näkivät, mutta sen sijaan syöpyivät muutamat taideteokset ainiaaksi Toinin mieleen. Etenkin Villa Carlottassa oleva Canovan Amore e Psiche ja Locarnossa Madonna del Sasson Kristuksen hautaaminen. Varsinkin viehätti molempia edellinen, tuo siivekäs Amor suutelemassa Psykeä, joka hellästi ottaa Amorin pään käsiensä väliin ja painaa huulensa hänen suutaan vasten. Siinä olikin jotakin, mikä erityisesti sopi häämatkallaan olevalle nuorelle parille.

Tämä häämatka suuntautui lopullisesti Pallanzaan, joka sijaitsee Lago di Maggioren rannalla, missä on tuo harvinainen, nimensä mukainen kaunis saari, Isola bella. Siellä kävivät he myös katselemassa sen vanhoja, rappeutuneita rakennuksia. Ja kun he toisiaan syleillen istuivat veneen perälaudalla, niin oli soutaja varma, että he olivat ainakin »promessi sposi» (kihlattuja) elleivät jo vastanaineita, semmoisia, joita hän joka kevät oli monia kymmeniä soutanut yli järven Isola bellaan.

Tämmöistä oli siis Toinin häämatka. »Tämmöistäkö on olla naimisissa? Tämmöistäkö kuherruskuukausi?» — ajatteli Toini usein. Ja hänen teki melkein mieli kysyä sitä Herbertiltäkin. Mutta tuossa ajatuksessa saattoi olla jotakin loukkaavaakin, ja siksi hän vaikeni, sillä hän tunsi rakastavansa Herbertiä, joka oli saanut hänet elämänaikaiseksi kumppanikseen. Ja kun hän tunsi myöskin Herbertin hellyyden kasvamistaan kasvavan, tunsi onnensa olevan hänen käsissään, niin oli hänkin tyytyväinen ja onnellinen.

Tätä tyytyväisyyttä ja onnen tunnetta tiesivät molemmat runsaassa määrässä lisäävän juuri tuon luonnon kauneuden, jonka ympäröimät he nyt olivat. »Kuinka luonto sittenkin voi antaa ihmiselle paljon, paljon!» — ajatteli Toini. Ja samalla hän pelkäsi menettävänsä paljon onnestaan, kun heidän oli lähdettävä paluumatkalle. Olisiko taivas edelleen yhtä korkea ja sininen, yhtä puhdas ja kirkas? Paistaisiko aurinko yhtä heleänä, säteilevänä ja lempeänä kuin nyt, koko heidän elämänsä läpi? Ja hän rukoili itsekseen, että niin tulisi olemaan, ettei surun sumuja, ei huolien hattaroita koskaan kasaantuisi heidän yllensä.

Sitten tuli lähdön hetki. He palasivat jälleen kotimaahan.

IX

Sen kesän saivat Toini ja Herbert vielä asua Suomessa, mutta syksyllä oli heidän muutettava Berliniin. He saivat siis vielä jatkaa kuherrusviikkojaan kotimaassa ja ne he viettivät konsuli Karpin huvilassa saaristossa.

Onko merta rakastaville mitään ihanampaa kuin oleskelu saaristossa kauniina, lämpimänä kesänä? Sisämaan järvillä on myöskin viehättäväisyytensä, ja on paljon niitä, jotka suosivat sisämaata enemmän sen idyllisen tunnelman vuoksi, jota järvet ja metsät, kaislarannat ja lummekukat, kanervat ja puolukanvarret riutuneissa rinnoissa synnyttävät. Mutta kuinka suurenmoisen draamallinen onkaan meren silmänsiintämättömiin häipyvä ääriviiva, sen raskas huounta, sen vaahtoharjaisten laineiden lakkaamaton kohina rantakallioita vastaan, valkoisen kallistuvan purjeen tahi savua tupruttavan keikkuvan höyrylaivan taistelu ärjyvässä aallokossa. Se, joka tämän kerrankin on nähnyt, ei ainakaan taukoa ihailemasta merta, ellei sitä rakastaisikaan yhtä paljon kuin hiljaisen sisämaan rauhallisempia rantoja.

Kanslianeuvos Urpo perheineen vietti, tavallisuuden mukaan, kesää sisämaassa. He olivat nytkin täysihoidossa, mutta tällä kertaa Punkaharjulla. Siellä sai kanslianeuvos kalastella, hänen rouvansa olla vapaana taloushuolista ja Hillevi levätä.

Sinne sai Hillevi kirjeen kohta Toinin palattua häämatkaltaan. Näiden kahden ystävättären ajatukset ja tunteet kävivät ilmi heidän kirjeenvaihdostaan.

Toini kirjoitti:

»Oma, kultainen Hillevi!

Olen jälleen kotona, rakkaassa kotimaassamme. Heti ensimmäinen kirjeeni on Sinulle, saatuani aikaa tarttua kynään.

Arvaat, että minulla on paljon sinulle kerrottavaa. Mutta kaikki, mitä matkallamme näin, voin kuvata Sinulle vain suullisesti vasta sitten, kun Helsingissä taas tapaamme toisemme. Toivon hartaasti, että aika kuluisi pian, sillä niin kovin haluan Sinua, paras ystävättäreni, jälleen nähdä, sulkea Sinut syliini ja suudella Sinua.

Me voimme täällä oikein hyvin kaikki ja nautimme täysin rinnoin kauniista kesästä. Milloin Herbert vain joutaa, käymme purjehtimassa. Niinkuin tiedät, on purjehtiminen hänen mieluisinta urheiluaan. Ja meidän sirolla »Mirandallamme» onkin hauska hyvällä tuulella keinua ja liitää tyrskyävillä laineilla, jotka välistä räiskähtävät yli purtemme laiteen. Iltaisin taas istumme usein penkeillä raitojen suojassa, ihailemme auringon laskua kaukaiseen länteen, missä se joskus luo pilviröykkiöihin niin ihmeellisiä tulilinnoja, jotka lopulta sammuvat hurmaavaan, hehkuvaan ruskoon. Ja silloin me muistelemme häämatkaamme, oloamme pohjois-Italian järvien rannoilla.

Ajatteles, armahin Hillevi, että minä sittenkin rakastan omaa maatamme enemmän kuin mitään muuta, rakastan sitä kaikkine sen heikkouksineen, puutteineen, jopa vielä huonoine tapoineenkin, joiden hartaasti toivon pian paranevan. Herbert on siinä suhteessa ankarampi, mutta minä olen sitä mieltä, että on aina anteeksi annettava se, mikä oikeastaan ei ole ihmisen omaa syytä. Mehän olemme Luojan luomista ehkä viimeisimpiä sivistyksessä, mutta tämäkin puoli voi korjautua, jos käytämme kykyämme hyväksemme. Ja sitähän, Luojan kiitos, meillä lienee yhtä paljon kuin muillakin kansoilla. Hyvää tahtoa vielä vain puuttuu.

Mainitsin jo, että usein muistelemme Herbertin kanssa häämatkaamme. Ja jospa, Hillevi kulta, aavistaisit, mikä uusi maailma meille, naisille, avioliitossamme avautuu. Se tunne-elämä, joka siihen saakka on ollut kuin suljettu kirja, alkaa puhua aivan uutta kieltä. Katseemme avartuu ja me voimme nähdä toistenkin, — sanon, miehemme, — sydämeen paljon, paljon syvemmälle. Me voimme suorastaan lukea siitä äänettömiä, kirjoittamattomia sanoja, jotka eivät ole tulleet ilmi ennen ja tuskin koskaan julkisuuteen joutuvatkaan. Ja meillä on varmaan vain yksi toivomus, että ne pysyisivät yhtä kauniina koko elämämme iän yhdenkään soraäänen pääsemättä rikkomaan kahden sielun sointuisaa sinfoniaa. Tätä ajatellessani ihmettelen, kuinka nykyään voi syntyä niin paljon avioeroja. Mutta ainoa selitykseni on se, että ne liitot varmaankaan eivät ole rakennetut oikean rakkauden pohjalle. Toivon siis vain, että kun Sinä, paras ystävättäreni, kerran joudut yhtä pitkälle kuin minä, saisit osaksesi myöskin yhtä suuren onnen kuin minä olen Herbertini kanssa saanut.

No, niin! Nyt olen kirjoittanut Sinulle pitkän kirjeen ja kertonut kaikki, mitä näin kirjeessä kertoa voi. Jään puolestani nyt odottamaan Sinulta kirjettä ja toivon, etten tarvitse sitä kovin kauan odottaa. Olen lisäksi varma, että kerrot minulle tarkkaan, miten siellä viihdyt, mitä teet, mitä tunnet sydämessäsi, joka on minulle edelleenkin yhtä rakas kuin ennen. Ja muista, että saat kirjoittaa minulle aivan avomielisesti, mitään salaamatta, sillä olenhan

Sinun uskollinen, vilpitön ystävättäresi

Toini».

Muutaman päivän kuluttua saikin jo Toini Hilleviltä seuraavan kirjeen:

»Rakas, rakas Toini!

Kuinka onnellinen olinkaan saadessani Sinun kirjeesi! Hauskaa oli myöskin lukea Sinun onnestasi, jota niin kauniisti kuvasit. Minä oikein kadehdin Sinua. Kadehdin vielä sitäkin, etten saa olla mukana purjehdusmatkoillanne, jotka ovat minulle myöskin suurin huvi.

Isäni täällä enimmäkseen vain kalastelee, ja minunkin täytyy olla mukana hänen matkoillaan. Meillä onkin tavattoman hyvä kalaonni, jopa niinkin hyvä, että emäntämme keittää vain meidän kalojamme, joita saamme syödä kiusaksemme joka päivä ja viiliä päälle, paitsi silloin kun tarjotaan mansikkamaitoa. Marjoja täällä muuten onkin saatavissa koko paljon.

Sitten käyn täällä hyvin usein uimassa. Puruvedessä onkin tavattoman kirkas vesi, niin että näkee pohjan monen metrin syvyydelle. Soutelen sitäpaitsi tyyninä iltoina, jotka ovat täällä ihanat. Aamuisin nousen välistä — pakosta — varhain ylös, ja ovathan aamutkin kauniit. Ajatteles, joskus kuulee, kun on tyyni kirkas ilma, kuinka tappia lyödään veneen reikään vaikka vene onkin kaukana, kaukana aivan toisella rannalla, ehkä kilometrin päässä.

Isä ihailee kovin täkäläistä luontoa ja kaunistahan se onkin. Kuuden kilometrin pituinen kapea saari, kauniita veden selkiä kummallakin puolen. Itse Punkaharjulla on Runebergin kumpu, jossa hän taisi kirjoittaa runonsa: »Från molnets purpurstänkta rand» j.n.e. »Joutsen» taitaa olla nimeltään se runo. Mutta sittenkin minä kaipaan täältä pois. Kaipaan kaupunkia ja paljon ihmisiä ympärilleni, niinkuin äitikin.

Sinä pyysit minua kirjoittamaan avoimesti kaikesta, ja siksi kerronkin, että täällä on muuan hassunnäköinen ylioppilas Martti Muikkunen, joka »hakkailee» minua kovasti. Olen ristinyt hänet »Silakaksi» enkä välitä hänestä vähääkään. Mutta täällä on myös vanhahko herra, joka on hyvin sivistynyt ja hienokäytöksinen, ja hän on pahasti pikiintynyt minuun. Hän on hyvin kiintoisa mies ja hänestä minäkin pidän paljon. Ajanvietteeksi on siinä minulle kylliksi. Kunpa nyt aika vain nopeasti kuluisi, että pääsisin Helsinkiin ja saisin tavata Sinut. Toivon, että ehdin kerran käydä luonanne saaristossakin, ennenkuin muutatte Berliniin, niinkuin olen kuullut puhuttavan.

Vieläköhän sitä ennen saan Sinulta tänne kirjeen? Se olisi kovin hauskaa. Sinua ajatellessani usein, usein, muistan aina ensimmäisiä tanssiaisiani teillä. Älä siis unhoita minuakaan! Tässä toivossa lähetän Sinulle monta lämmintä suudelmaa ja sydämellisimmät terveiseni.

Terveiseni myöskin miehellesi, jos hän vielä muistaa minua.

Sinun oma, uskollinen

Hillevisi».

Toini hätkähti lukiessaan nuo sanat: »jos hän vielä muistaa minua». Hän oli näet kokonaan unhoittanut lähettää mieheltään Hilleville terveiset. Ja hänen oli sen johdosta oikein paha olla. Se näytti rumaltakin, sillä Hillevi saattoi otaksua, että Toini oli tehnyt niin tahallaan. Jopa se saattoi tuntua kipeältäkin hänen ystävättärensä sydämessä.

Sen vuoksi oli asia heti korjattava. Toini osti kortin, jolla kiitti Hilleviä kirjeestä ja lupasi vielä kirjoittaa uudelleen. Samalla hän lähetti »parhaat terveiset» Herbertiltäkin, joka kyllä usein hänen kanssaan muisteli Hilleviä.

Silloin Toinin sydän rauhoittui ja hän oli varma, että hän sillä kortilla oli saanut Hilleviltäkin anteeksi huomaamattomuutensa.

* * * * *

Herbertin uusi virka pidätti häntä usein kaupungissa niin, että hän monta kertaa saattoi käydä konsulin huvilassa ja vaimonsa luona vain kerran viikossa. Hän matkusti sinne lauantaisin ja palasi sieltä maanantaiaamuna. Syksyn lähetessä ja kun oli tullut varmasti päätetyksi, ettei kukaan muu kuin hän voinut tulla kysymykseen lähetystösihteerin virkaan Berlinissä, käytti hän kaikki voimansa ollakseen siellä mies paikallaan. Toini ja hänen äitinsä olivat edelleen ahkerassa työssä saadakseen kodin mallikelpoiseen kuntoon, mitä hyvän talonemännän tarpeisiin tulee, ja konsuli oli pitänyt huolen huoneiston kalustamisesta sikäläisen tunnetun huonekaluliikkeen kautta. Herbert Hursti oli siis nyt hyvällä tiellä kulkemassa toivomaansa päämäärää kohti. Ja konsuli Karppi oli onnellinen, että hänen tyttärensä oli päässyt näin huomattavan henkilön siipien suojaan.

Mutta konsulilla oli vielä poika Yrjö, joka oli vasta keskiluokilla koulussa. Mitään lukumiestä ei hänestä näyttänyt tulevan, sillä urheilu oli hänen päähuvinsa. Se suretti vanhempia, vaikka poika muuten oli siivo käytökseltään. Isä toivoi hänestä näet suuren liikkeensä jatkajaa ja odotti pojan varttuvan voidakseen lähettää hänet ulkomaille, varsinkin Englantiin, perehtymään niihin asioihin, joita kauppa- ja merenkulkualalla etupäässä tarvittiin. Kielten taito oli siis aivan välttämätön Yrjölle, ja siihen konsuli pani nyt pääpainon antaen pojan, paitsi koulussa, saada vieraitten kielien opetustunteja. Näin tämä perhe eli vain lapsiaan varten kasvattaakseen heistä kunnollisia kansalaisia, hyviä yhteiskunnan jäseniä heille sopivilla aloilla.

* * * * *

Tulikin sitten taas syyskuu. Toini ja Yrjö muuttivat kaupunkiin heidän vanhempiensa jäädessä vielä vähäksi aikaa saaristoon. Herbert asui siis vaimonsa kanssa loppuajan appivanhempiensa kaupunginkodissa.

Kun työt päivällä olivat päättyneet, kävelivät nämä kolme tavallisesti Kaivopuistoon, jos oli kaunis, lämmin ilma. Tavallisesti he nousivat Ullanlinnan vuorelle, josta on ihana näköala merelle. Sinne »Harmajan» taakse, Itämeren etäisiä rantoja kohti, oli heidän jälleen matkustettava pois suureen maailmaan. Tuonne länteen painui päivä, joka kohta oli näkevä heidän lähtönsä kotimaan rantamilta, jossa lehdet olivat alkaneet kellastua, kylmän kosteuden vallitessa Kaivopuistossa, sumujen verhotessa kaupungin harmaaseen, läpinäkymättömään usvaan.

Toini huokasi, kun tuli puhe heidän muutostaan pois Helsingistä, mutta
Herbert hymyili hänelle kaikessa hiljaisuudessa.

— Saat nähdä, kuinka hauska meidän tulee asua Berlinissä, —sanoi Herbert. —Semmoisessa suurkaupungissa tulet varmaan viihtymään paremmin kuin täällä!

Toini pudisti vähän päätänsä sanomatta mitään.

— Eikähän meidän siellä tarvitse ikäämme asua — selitti Herbert. — Diplomaattisella alalla tapahtuu siirtoja paikasta toiseen tuon tuostakin. Voit saada vielä nähdä Parisin ja Lontoon.

— Ehkäpä Moskovan, Madridin ja Buenos Aireksenkin, — jatkoi Toini hieman ivallisesti. — Oikeita mustalaisia tulemme lopulta olemaan.

— No, no! — rauhoitti Herbert. — Voi käydä niinkin, että minua tarvitaan Suomessa uudelleen.

— Silloin kiittäisin Jumalaa, — sanoi Toini.

He nousivat. Oli alkanut hämärtää. Aurinko oli mennyt mailleen mustan pilven taakse, joka uhkaavana nousi Viron puolelta. Tuuli oli kiihtynyt, ja valkoisia vaahtoteitä muodostui laineiden harjojen poikki.

— Oma maa mansikka, muu maa mustikka! sanoi Toini ja pujotti kätensä
Herbertin käsivarteen.

X

Berlinissä alkoi Toinin elämässä uusi ajanjakso. Hänhän oli kyllä ennen Saksassa käynyt, jopa kilpoihinkin joutunut siellä, mutta nyt oli hänen asemansa aivan toinen.

Kaikki oli outoa ja vierasta. Eikä hän Herbertin työtoverienkaan joukosta löytänyt oikein mieluisia henkilöitä. Useimmat heistä olivat vielä naimattomia, joten oikeastaan vain ministerin puoliso sopi hänen seurakseen. Mutta lisäksi oli kaikki pelkkää virallista vastaanottoa ilman sitä kodikkuutta ja viihtyisyyttä, jota tavallisessa kotielämässä tavataan. Näin ollen Toini ylläpiti ahkeraan kirjeenvaihtoa kotinsa ja ystävättäriensä kanssa.

Talvi kului kutakuinkin kevätpuoleen. Alussa saattoi Toini miehensä seurassa usein käydä teattereissa, mutta sitten tuli pysähdys. Toini tuli äidiksi. Hänelle syntyi poika.

Hän oli kovin onnellinen tämän tapauksen johdosta. Hänelle tuli tosin paljon puuhaa, mutta hänellä oli nyt lapsi, jonka hyväksi hän, miehensä ohessa, sai uhrata koko elämänsä. Pikku Reino se lopulta sittenkin täytti hänen ajatuksensa, sydämensä ja aikansa täydellisesti. Olipa hän iloinen tämän tapauksen johdosta siitäkin syystä, että hän pitkän aikaa voi olla ottamatta osaa seuraelämään, kieltäytyä huveista, jotka häntä eivät miellyttäneet, sanalla sanoen, viettää hiljaista kotielämää.

Herbert puolestaan oli siinä suhteessa toisenlaatuinen. Hän rakasti suuria vastaanottoja hovipiireissä ja ulkomaalaisten lähettiläiden luona, rakasti edustusta, näkyvällä paikalla olemista, halusi tulla huomatuksi. Hän tahtoi aina näyttää kykyään eikä salannut kunnianhimoaan. Eikä hän turhaan ponnistellut, sillä uudessakin toimessaan hän tuli huomatuksi lahjakkaana miehenä, josta toivottiin paljon.

Tämä luonteiden erilaisuus alkoi aikaa myöten tuntua näissä molemmissa aviopuolisoissa. Mutta mitään kahnauksia ei heidän kesken syntynyt. Toinin nöyrä, alistuvainen, herttainen luonne esti vähimmänkin erimielisyyden siemenen puhkeamasta esiin. Herbert sai käyttää vapauttaan aivan kuinka tahtoi, Toini luotti häneen täydellisesti. Ja itsekin hän oli iloinen ja tyytyväinen, ettei Herbert hänen elämäänsä rajoittanut, saatikka vaatinut häntä suuntaamaan sitä oman mielensä mukaan, joten siis molemmilla oli täydellinen valta elää ja toimia niinkuin heitä kumpaakin halutti. Toini tiesi, että itsekkyys on suurin vika ihmisessä, omasta tahdostaan kiinni pitäminen suurin erehdys, minkä aviopuolisot voivat tehdä.

Toini ei suinkaan voinut moittia miestään itsekkyydestä, oman tahtonsa väärinkäyttämisestä, sillä Herbertkin oli kiintynyt kotiinsa ja varsinkin nyt heidän pieneen poikaansa. Ja tiesihän Toini hyvin, mitä virka Herbertiltä vaati, mutta sittenkin tuntui, entiseen nähden, kuin heidän elämänsä jo olisi käynyt hiukan jokapäiväisemmäksi. Luonnollistahan se olikin, vaikka Toini kaipasi sitä juhlallisuutta, sitä sisäistä riemua, sitä lämmintä tunnelmaa, joka oli ollut kihlausaikana, sitten häämatkalla, vieläpä heidän saaristossa ollessaan. Hän tunsi kaiken tämän, mutta ei siitä koskaan kenellekään maininnut, ei kirjeessään Hillevillekään, jolle ilmoitti Reinon syntymisestä. Hän kertoi vain ihastuksestaan ja onnestaan, jopa tulevaisuuden toiveistaankin, toisin sanoen, Reinon tulevaisuudesta.

Ja Hilleviltä hän sai yhtä ihastuneen vastauksen. Kysymyksiä siinä lisäksi vilisi vilisemällä ja mitä intomielisimpiä huudahduksia, aivan kuin lapsi olisi ollut yhtä paljon hänen ja tuottanut hänelle yhtä paljon iloa ja onnea kuin Toinille. Hillevi kirjoitti muun muassa:

»Voi, kuinka mielelläni tahtoisin hänet nähdä, tuon suloisen pikku otuksen! Hän on siis miehesi näköinen? Silloin minä ihan syön sen heti. Ja minun täytyy saada hänet nähdä ihan ensi tilassa. Tulette varmaan kesällä tänne ja silloin — — −»

Tämä äänilaji oli jo uutta Hillevissä. Ennen hän oli ollut pidättyväisempi, hänen puheensa oli ollut hillitympi. Mutta nyt hän laski tunteensa valloilleen. Hän oli siis siinäkin suhteessa jo kehittynyt. Tuo hiljainen tyttö oli käynyt rohkeammaksi. Hän oli aivan kuin päästänyt ohjakset irralleen. Olisi melkein voinut luulla sitä jonkinlaiseksi uhmaksi, jonka valtaan hän nyt antautui, kun oli oma itsensä.

Ja tämä herätti Toinissa suurta uteliaisuutta. Hänkin halusi pian saada nähdä ystävättärensä, halusi päästä kesällä kotimaahan. Sinne saaristoon, heidän huvilaansa hän kutsuisi Hillevin pitkäksi aikaa. Hän otaksui, että Hillevi nyt oli kasvanut suureksi tytöksi ja että seurustelu miesten kanssa, häntä paljon vanhempien miesten kanssa, niinkuin hän Punkaharjulta oli kirjoittanut, oli hänessä tämän muutoksen aikaan saanut.

Ja kesällä kotiin tultuaan Toini todellakin sai nähdä ystävättärensä aika paljon muuttuneena.

Herbert ei kuitenkaan alkukesästä vielä saanut lomaa, joten Toinin oli poikansa kanssa yksin matkustettava Suomeen. Juhannukseksi hän saapui kotiin.

Oi, kuinka Toini taas ihailikaan kotimaan rantoja! Matka Stettinistä oli ollut mitä ihanin. Meri oli ollut aivan tyyni, ja oli ollut niin kuuma, että useimmat matkustajat olivat yönkin loikoneet lepotuoleissa yläkannella. Itsekin hän oli katsellut sekä auringon laskua että nousua, jotka olivat suurenmoiset, varsinkin nousu, kun silmiä häikäisevä tulipallo säteilevänä kohosi meren helmasta aivan kuin sytyttäen koko maailman kultaiseen loimuun. Vähäinen vire kulki sen noustessa paikoitellen yli kimaltelevan kalvon, joka sitten jälleen muuttui kirkkaaksi kuin peili. Ja Tallinnan jälkeen alkoi vihdoin Helsingin hahmo näkyä, nuo tutut kirkontornit, korkeiden rakennusten niin monesti ennen nähdyt katot, niiden joukossa hänen vanhempiensa talo, hänen oma syntymäkotinsa, kaikki, kaikki, mikä oli hänelle muistoista rikasta ja niin rakasta, niin rakasta. Ja lopuksi olivat laivatkin satamassa jo koivuilla kaunistetut. Juhannustunnelmaa oli ilmassa.

Juhannus! Suomen juhannus! Unhoittaako sinua koskaan kukaan suomalainen?!

XI

Toinin tulo poikansa kanssa saaristohuvilaan oli mitä suurin ilo hänen vanhemmilleen. Isoäiti ja isoisä eivät lakanneet ihailemasta pikku Reinoa, joka nyt oli siellä kaiken elämän keskipiste. Se oli juhannusjuhla, jommoista kukaan heistä ei ollut koskaan viettänyt.

Ja konsuli Karpin mielestä se oli vietettävä ulkonaisestikin mitä näkyvimmällä tavalla, koska Reino oli tullut kastetuksi Berlinissä heidän olematta läsnä. Tämä juhla oli siis oleva korvauksena siitä vahingosta, jonka he olivat kärsineet, se oli vietettävä, vaikka pojan isä poissa olikin.

Naapureita läheisistä huviloista oli kutsuttu juhannuskokkoa katselemaan. Lehtimajaan, joka oli koivuista tehty hiekkarannalle, oli katettu pitkä pöytä, joka oli kukkurallaan ruokia ja juomia. Korituoleja ja penkkejä oli sijoitettu yltympäriinsä niin, että kaikilla oli mahdollisuus nähdä kokon sytyttäminen. Uimahuoneen sillallekin, joka ulottui pitkälle rannasta, oli laitettu ylimääräisiä istumasijoja, sillä kokko oli pystytetty vähän matkaa rannasta pitenevälle kallionkielekkeelle, puuttomalle ja vaarattomalle joka suhteessa. Kokon pystyttämisen, sytyttämisen ja hoitamisen talon rengin avulla oli toimekseen saanut konsulin poika Yrjö. Hän olikin tuottanut heidän omasta varastostaan kaksi suurta tervatynnyriä, mitkä päällekkäin pantuina, oljilla ja risuilla täytettyinä, kohosivat korkeaksi torniksi.

Vieraat olivatkin sitten kaikki koolla. Vanhat herrat istuivat lasiensa ääressä sikareitaan poltellen, naisväki toisessa ryhmässä, keskellä Toini ja vaaleansinipeitteisessä vaunussa ihastuttavaksi puettu Reino, tutti suussa, loikomassa. Häntä oli kaikkien velvollisuus ensin käydä tervehtimässä antamalla hänen pulleilla sormillaan puristaa heidän etusormeaan, minkä lapsi kiltisti tekikin. Se hymyili heidän tilitykselleen ja naurahti lopulta niin, että tutti putosi suusta ja sitä alkoi nikottaa. Se taas nauratti katsojia ja kaikki huudahtivat vuorostaan:

— Kuinka ihmeen kiltti lapsi!

— Ja niin suuret, siniset silmät!

— Vaikka tukka on ruskea!

— Ja jo pitkä tupsu otsalla!

Tähän Toini selitti, että Reino on niin kiltti, että hän tuskin koskaan itkee.

Ja isoäiti lisäsi, että hän on nähnyt lapsen, jolla syntyessään oli ihan siniset silmät, mutta jotka myöhemmin muuttuivat ruskeiksi.

Ja tämän tapaista keskustelua jatkui, kunnes päivä painui saarien taa ammuskellen viimeiset kultaiset nuolensa pilvettömälle taivaanrannalle. Korkea, sininen kupu alkoi mataloitua, ja hämärikkö levitti hiljakseen hartioilleen hiilakkaan harsonsa. Saaret ja salmet, puut ja pensaat häipyivät sen kuultavan katoksen suojaan jättäen vain ääriviivansa jäljelle. Lintujen visertelykin oli vaiennut. Heinäsirkka vain siritteli vielä nurmikossa.

Mutta silloin alkoi siellä täällä jo välähtää tulia etäisten saarien rannoilla. Ja jostakin kuului hanurin soittama alakuloinen valssin sävelmä, toisaalla taas renkutteli jossakin veneessä mandoliini »kaunista kesäiltaa».

Yht'äkkiä paukahti pyssy ja loimahtaen kiipesi hurja tulenliekki Yrjön rakentamaa kokkoa pitkin korkeuteen, räiskyen ja lennättäen kipunoita, jotka sähähtäen putosivat ja sammuivat veteen. Yleinen hurraa-huuto säesti tätä toimitusta, ja kaikki jäivät sitten iloisina ihailemaan juhannuskokon paloa. Herrat kilistivät lasejaan, ja nuoret neitoset, joista monet olivat pukeutuneet kansallispukuihin, alkoivat houkutella ikäisiään poikia piiritanssiin. Suru oli sydämistä poissa, ilo kaikkialla ylimmillään.

— Ajatelkaas, ettei Reino ollenkaan säikähtynyt, — ihmetteli Toini. —
Kohotti vain päätään, kun laukaus pamahti.

— Hänestä tulee varmaan kenraali, — huomautti eräs naapureista, paroni
R—y.

Mutta Toini pudisti päätään ja huoahti. Sitä hän ei olisi pojastaan tahtonut.

— Sota on jo tuottanut ihmiskunnalle tarpeeksi onnettomuutta. Minä olen ikuisen rauhan ystävä, — sanoi Toini.

Paroni siihen vain hymähti ja vastasi puolikovaan ivallisesti:

— Ikuisen rauhan?! Ihmisten kesken se on mahdoton.

Ja hän tehosti viimeisen sanan syvällä pään nyökkäyksellä.

* * * * *

Vähitellen paloi sitten kokko loppuun, sen lämmittävä loimu väheni ja illan viileys alkoi käydä tuntuvaksi. Reino vietiin pois. Huvilan isolle alaparvekkeelle, josta oli laaja näköala merelle, oli jo katettu illallispöytä. Siellä sytytettiin kynttilöitä korkeihin, pronssisiin kynttelikköihin, joten huvila kesäillan hämyssä puitten ympäröimänä näytti lumoavan kauniilta. Ja sieltä kuului aina yli puoliyön iloista äänten sorinaa, sellaista remuisaa riemua, jota vain suuri juhla terveissä, tyytyväisissä ihmismielissä lyhyenä, kauniina, katoavana kesänä voi joskus herättää kylmässä Pohjolassakin.

Kun vieraat sitten olivat hajaantuneet ja Toini oli jäänyt yksin, meni hän vielä ulos ja lähti hiljakseen kujannetta pitkin kulkemaan rantaan päin. Siellä oli hänellä usein tapana istua uimahuoneen sillalla, miettiä ja haaveksia omia asioitaan. Ja niitä hänellä nyt olikin enemmän kuin hänellä nuorempana oli ollut.

Hän oli ensimmäisen kerran näin pitkän aikaa erossa miehestään. Tosin hänellä oli poikansa mukanaan, ja hän tiesi, missä Herbert oli ja että tämä asui heidän omassa huoneistossaan Berlinissä. Mutta Herbertin poissaolo vaivasi Toinia sittenkin. Oli aina ollut turvallisempi olla hänen läheisyydessään. Ja nyt tämmöisenä suurena juhlailtana kaiherteli kaiho hänen rinnassaan tavallista enemmän. Siihen vaikutti varmaan yökin. Olisi ollut parempi mennä nukkumaan, varsinkin kun yli selkien vielä kantautuva soitto ja laulu kiusoitti mieltä. Mutta hän viipyi sillalla vielä sittenkin mietteissään, toinen kyynärpää kaidepuilla, silmät veden kalvoon suunnattuina, mistä hänen omat kasvonsa häämöittivät vastaan.

Hän muisti nuo paronin sanat, että Reinosta kerran tulisi kenraali. Ja hän muisti oman vastauksensa. Mutta eniten oli hänen mieleensä painunut paronin vastaus, että rauha ihmisten kesken oli mahdoton. Sehän oli jotakin kauheata, jos syvemmälti ajatteli noita sanoja. Olivatko ihmiset todellakin niin viheliäisiä, elämä niin surkeata? Olivathan ihmiset luodut rakastamaan toinen toistansa. Rakastihan hän itsekin, paitsi vanhempiaan, miestään, lastaan, veljeään, Hilleviäkin, ja muita ystäviään ja tuttaviaan. Vai eikö se siis ollut totta? Eikö se ollutkaan rakkautta? Olihan hän itse kyllä joskus vihastunut, mutta sitten jälleen leppynyt ja edelleenkin rakastanut. Ja saattoihan hän rakastaa Herbertiä, vaikka tämä olikin kaukana sillä hetkellä, saattoi hänen uskollisuuteensa täydellisesti luottaa. Eikähän hänen ystävyytensä ja rakkautensa Hilleviinkään ollut pitkän eron jälkeen vähentynyt. Samat tunteet olivat hänessä vielä nytkin. Ja merkillisintä: hän oli saanut uuden, jopa suuren rakkauden kohteen Reinossaan. Hän oli nyt äitinä saanut niin paljon ajattelemisen aihetta, niin suuren edesvastuun, että oikein peloitti, kuinka hän pystyisi kaikki velvollisuutensa kunnollisesti täyttämään. Mutta olihan tämä velvollisuus kaikilla äideillä. Kunnollisestihan se oli kaikkien täytettävä. Mutta täyttivätkö kaikki sen niin, että heidän lapsistaan tuli hyviä ihmisiä? Ainakin olivat Toinin vanhemmat opettaneet lapsiaan tähän suuntaan. Toini muisti sen nyt varsin hyvin ja hän oli kovin kiitollinen, että hän tämmöisen opetuksen oli saanut, juuri nyt, kun hän itse oli äiti, kun hänellä oli oma lapsensa. »Hyvä Jumala, kuinka suuri, suuri onkaan äidin tehtävä!» huokasi Toini. Ja sitten hän vielä lisäsi itsekseen: »Siksipä kaikki, vielä vanhat miehetkin, niin suurella rakkaudella aina muistelevat äitiään!»

Näissä mietteissä Toini lähti pois sillalta. Vesillä liikkui vieläkin veneitä, kuului airojen kolinaa ja läiskettä, soitto ja laulukaan eivät olleet tauonneet, tuskinpa taukosivatkaan koko sinä yönä. Huvilan keittiön portailla istuskeli yhä palvelusväkikin.

Jossakin kivien välisessä lätäkössä kurnutti sammakko, ja kuhankeittäjä lensi tien ylitse hyvin matalalta päästäen ensin omituisen pulputtavan äänen, mutta muuttaen sen sitten sähinäksi: »kuha kiehuu, kuha kiehuu». Ja yölepakkokin kierteli siipiään räpytellen nopeasti, kääntyen sinne tänne, huvilan ympärillä. Yötär oli kuitenkin jo kääntynyt toiselle kyljelleen. Idässä alkoi kohta näkyä kellertävä sarastus. Oli aika mennä sisään.

Ja Toini meni nukkumaan.

XII

Juhannuksen jälkeen kului Toinilta kesä kaikessa hiljaisuudessa vanhempiensa ja poikansa parissa. Se oli oikeata »dolce far niente'a», tyhjäntoimittamista, jos semmoiseksi voi sanoa äidin kävelyä lapsenvaunuineen huvilan puistikossa ja pitkin meren hiekkarantaa sekä hänen itsensä että lapsen virkistykseksi. Toinille siitä oli lisäksi huviakin, niinkuin nuorille äideille aina heidän seuratessaan päivä päivältä pienokaisensa kehitystä, kunnes niiden suusta ensimmäisen lepertelyn keskeltä muodostuu sanaa tapaileva äänne: mäm — mäm —mäm—mäm—mäm, — äidin mitä suurimmaksi iloksi, josta tietysti mummo ja isoisä heti ovat osallisiksi päästettävät. Ja kun lapsi lisäksi ihmettelee puitten oksien vipajamista ja itse kirkaisee, kun kuulee pääskysten vinkaisevan, niiden nuolena kiitäessä vaunujen yli, niin oi, kuinka sillä on erinomainen havaintokyky ja kuinka siitä tulee kovin viisas lapsi.

Se on äidin iloa, hänen sydämensä hiljaista riemua ja sitä olisi synti kadehtia. Elämässä on hänellä kyllä vielä paljon, paljon pettymyksiä.

Tämän huvinsa ohessa oli Toinilla mielessään vielä toinen asia: Herbertin tulo Saksasta kotimaahan. Mutta siihen oli vielä pitkälti aikaa, aina elokuuhun asti. Eikä silloinkaan hänen lomansa tulisi olemaan pitkä. Toini kirjoitti sen vuoksi Hilleville ja pyysi häntä tulemaan heidän luokseen saaristoon. Siellä hän saisi olla kesän loppuun tahi ainakin siksi, kunnes Toini miehensä kanssa palaisi Berliniin.

Hillevi kirjoitti Toinille hyvin ihastuneen vastauksen. Hänen isänsä loma päättyisi puolivälissä heinäkuuta ja silloin hän saisi isän mukana palata Helsinkiin. Mitään hauskempaa kesänviettoa kuin Toinin seurassa ei hän olisi koskaan voinut itselleen toivoakaan. Hän oikein tuskaili odottaessaan sitä hetkeä, jolloin sai lähteä matkalle parhaimman ystävättärensä, Toinin luo. Miltä he molemmat nyt näyttivät, minkälainen oli heidän jälleentapaamisensa oleva ja, varsinkin, minkälainen oli tuo suloinen pikku »otus», jonka hän aikoi »syödä»? Semmoinen oli Hillevin hurmiossa kirjoitetun kirjeen pääsisällys.

Mutta yhtä utelias oli Toinikin odottaessaan Hillevin saapumista. Sikäli kun aika läheni, hänen uteliaisuutensa kasvoi. Kaikesta päättäen oli Hillevissä tapahtunut jonkinlainen »sisällinen vapautuminen». Ja se se kiinnitti eniten Toinin mieltä. Vuodessa, parissa voi tällä kehitysasteella olevassa, varsinkin Hillevin luontoisessa tytössä, olla huomattavissa melkoinen muutos. Mihinkä suuntaan? Juuri sitä oli hauska nähdä.

Toini oli laivarannassa Hilleviä vastassa ja näki jo kaukaa itselleen nenäliinaa huiskutettavan. Pian hän huomasi vieraansa, jonka heti tunsi kuparinruskeista kiehkuroista ja muutenkin omituisesta ulkonäöstä, vaikka tyttö nyt olikin melkein päätään pitempi kuin heidän viimeksi tavatessaan. Mutta saman verran ainakin oli Toinin mielestä Hillevin viehkeys lisääntynyt, kun hän laiturilla sai ystävätärtään halailla. Toini saattoi tuskin hellittää silmiään Hillevistä, ja aivan kuin hyökyaalto tulvasi uusi, suuri ystävyyden tunne hänen sydämeensä. Se oli harvinainen psyykillinen ilmiö, joka ainakin näennäisesti oli sen kohteessa synnyttänyt vastaavan vaikutuksen.

Nytkin oli tuon ystävyyden heijastus Hillevin puolelta yhtä suuri kuin ennen. Käsitysten he riensivät konsuli Karpin huvilaan, joka ei ollutkaan kaukana laivalaiturista, ja kun Hillevi oli Toinin vanhempia tervehtinyt, niin oli hänen ensimmäinen tehtävänsä käydä katsomassa Reinoa, joka oli jäänyt lapsenhoitajattaren huostaan vaunuunsa nukkumaan.

— Älä vain syö Reinoa niinkuin uhkasit tehdä, — suottaili Toini heidän lähestyessään lasta.

Mutta vähällä oli niin käydä, ja Hillevin täytyi saada ottaa syliinsä poika, joka sillä välin oli herännyt. Kiltti lapsi vain hymyili ja alkoi leikitellä Hillevin kuparikutreilla.

— Kas, se ihailee niitä yhtä paljon kuin minä, — sanoi Toini.

— Ja minä rakastan poikaasi yhtä paljon kuin sen äitiä, — sanoi Hillevi.

— Onkos Reino mielestäsi isänsä näköinen? — oli Toinin kysymys.

— On, on, on, — huudahti Hillevi intomielisesti ja painoi huuliaan pojan poskia vasten.

Hän sillä teolla aivan kuin ilmaisi, mitä hänen sydämessään liikkui.

— Sinä siis muistat Herbertin niin hyvin? — jatkoi Toini hymähtäen.

Hillevi vastasi hiukan kierrellen:

— Minäkö koskaan unhottaisin ensimmäisen valssini miehesi kanssa?

Ja siitä siirtyi heidän keskustelunsa edelleen vanhoihin, rakkaisiin muistoihin. Yhdessä he aina kävelivät puistossa, istuskelivat meren rannalla, kävivät uimassa ja sateisina päivinä viettivät aikansa loikomalla kumpikin lepotuolissaan huvilan parvekkeella, kädessään joku kiintoisa romaani tahi aikakausikirja.

Toini luki mieluimmin kotimaista kirjallisuutta, ennen kaikkea »Välskärin kertomuksia». Hän ei lakannut koskaan ihailemasta sen herttaista tyyliä, tekijän mielikuvitusta, niitä laajoja näköaloja, joita hän kuin taikasauvalla, romanttisen, kiintoisan juonen ohessa, aukaisi lukijalle, loi elämää kaikkeen, mihin vain kajosi.

Hillevi taas istui joku ranskalainen romaani kädessään. Hän suosi niitä ilmeisesti kovin, vaikka melkein arkuussyistä selitti, että on ollut puhe hänen lähettämisestään, ehkä jo vuoden perästä, johonkin ranskalaiseen luostarikouluun ja että hänen sen vuoksi oli perin pohjin opittava ranskaa. Tähän lisäsi hän kuitenkin vielä, että pohjoismaiset romaanit, varsinkin norjalaiset, olivat hyvin »sumuisia».

Tätä arvostelua Toini kovin ihmetteli, mutta eniten kuitenkin sitä, että Hillevi niin nuorella iällä jo tässäkin suhteessa oli näin pitkälle kehittynyt. Hän tunsi kyllä entuudestaan Hillevin älykkyyden ja huomasi sitä hänessä nyt vieläkin suuremmassa määrässä. Mutta eniten silmiinpistävää oli Hillevin käytöksen tavaton taipuisuus, joka oli aivan erikoinen luonteen piirre hänessä. Hän saattoi aina, milloin tahtoi, olla niin moitteettoman miellyttävä, ettei kenelläkään ollut mitään muistuttamista häntä vastaan. Hän voi eräissä asioissa olla paljon vilpittömämpi kuin ennen, mutta toisinaan taas näytti kuin hänessä jotakin olisi mennyt lukkoon, salpautunut läpitunkemattoman muurin taakse, jonne ei kellään ollut pääsyä. Ja kieltämättä hän tämän tähden oli vieläkin kiintoisampi kuin muuten, sillä tämä ikäänkuin kiihoitti yhä enemmän ottamaan selkoa tästä ongelmasta. Kuka tietää, eikö tämäkin puoli Hillevissä lisännyt Toinin ystävyyttä häneen, niin omituiselta kuin se kuulostaakin. Pitäähän näet paikkansa sekin väite, että äärimmäisyydet koskettavat toisiansa. Todellakin psykolooginen ongelma tämäkin, joka kuitenkin sai ratkaisunsa vuosien perästä.

Kolmatta viikkoa kului näin Toinin ja Hillevin seurustellessa enimmäkseen kahden kesken konsulin huvilassa. Tähän liittyi myös odotus, joka vei heitä päivä päivältä lähemmäksi Herbertin tuloa. Kumpainen ystävättäristä innokkaammin sitä odotti, oli vaikea sanoa sydämiin näkemättä. Mutta että halu nähdä Herbertiä oli Hillevillä ainakin yhtä suuri kuin Toinin uteliaisuus olla syrjästä katsojana noiden kahden tavatessa toisensa, siitä ei ollut epäilystä sen jälkeen, mitä Toini tämän odotusajan kuluessa oli Hilleviltä kuullut. »Minäkö koskaan unhoittaisin ensimmäisen valssini miehesi kanssa?!» — nehän olivat jo sanoja, jotka, vaikkapa ollakseen vain kohteliaisuus, ilmaisivat enemmän kuin mitä lienee ollut tarkoitus. Eikä Toini puolestaan näitä sanoja tuonnempanakaan unhoittanut.

* * * * *

Elokuussa tuli sitten Herbert Berlinistä ja hänen mukanaan sai elämä konsulin huvilassa jälleen toisen leiman. »Miranda» oli uudelleen maalattu — Yrjökin oli käynyt sillä jo purjehtimassa — ja nyt joutui se vielä ahkerampaan käytäntöön. Tavallisesti oli Toinikin purjehdusmatkoilla, mutta hänen syystä tahi toisesta esteellisenä ollessaan liikkui Herbert ulapalla Hillevi seurassaan. Tätä oli Hillevi juuri odottanutkin.

Herbertin ja Hillevin tapaaminen oli ollut hyvin »virallinen», mikä ihmetytti Toinia kovin. Mutta hän oli siinä huomaavinaan eräänlaista diplomatiaa varsinkin Hillevin taholta. Ystävättären hieno äly näyttäytyi tässäkin täydessä loistossaan. Hillevi tahtoi tietysti ensin tarkastaa Herbertin suhtautumista häneen ja sitten tutkia tämän, Toinin ja hänen itsensä välistä suhdetta. Viisaasti kuin valtiomies vetäytyi Hillevi usein syrjään, mutta kun häntä pyydettiin mukaan, niin seurasi hän kiitollisena ja iloisena — kolmantena tahi neljäntenä henkilönä. Näin hän sai herätetyksi luottamusta itseään kohtaan, ja kun Toini lähetti hänet kahden kesken Herbertin kanssa purjehtimaan, niin oli Hillevin sisäinen riemu tavaton. Toinin uskollinen luonne ei nähnyt siinä mitään pahaa, vieläpä hän iloitsi siitä, että näin saattoi tuottaa iloa ja huvitusta molemmille. Ja Herbert taas puolestaan oli vaimoaan kohtaan sama herttainen aviomies kuin ennen. Se yhteinen arvostelu oli kuitenkin aviopuolisoilla, että Hillevi jo koko lailla keimaili, etenkin kun hän tiesi olevansa huomattu ja arvostelun kohteena. Mutta tarvittaissa taas hän osasi peittää tämän puolen mitä miellyttävimpään viehkeyteen.

Näin ollen piti Toini melkein velvollisuutenaan antaa vieraansa, »parhaimman ystävättärensä», huvitella Herbertin kanssa kahdenkeskisillä purjehdusmatkoilla, jotka usein kestivät tuntikausia. Kovan tuulen vallitessa Toini vähän pelkäsikin lähteä kauas merelle. Hillevi sitä vastoin istui veneessä aivan hurmaantuneena, kun alahanka kallistui milt'ei veden pinnan alle ja vesi siinä kohisi ja kiehui, kokka nousi korkealle keikkuen laineiden harjoilla, ja kuohua räiskyi niin, että vaatteetkin kastuivat. Hän aivan hihkasi ilosta kohottautuen silloin suoraksi seisomaan ylähankaa vastaan ja ponnistaen jalkojaan ilakoiden penkkiä vasten. Ruskeat, kuparinväriset kiharat liehuivat ympäri hänen päätänsä pieksäen poskia, ja säkenöivät gasellin silmät olivat kuin naulatut kiinni perämiehen kasvoihin. Ihmekö siis, että tämäkin mielellään katseli tuota rohkeata, omituista olentoa, joka pelkäämättä oli uskonut henkensä hänen haltuunsa myrskyisellä merellä.

— Ettekö ollenkaan pelkää? — kysyi Herbert.

— Pelkäisinkö teidän istuessanne peräsimessä?! — oli Hillevin vastaus.

— Mikäs ihmeellinen perämies minä sitten olisin? — naurahti Herbert.

— Olette vain. Kun luotan teihin, niin ei voi mitään onnettomuutta tapahtua, — vakuutti tyttö.

— Sepä kummallista! Miksi sitten niin luotatte minuun?

— En tiedä. En voi vastata siihen. Tunnen vain, että elämäni on teidän käsissänne, — selitti Hillevi.

— Vielä omituisempaa. Mutta jos erehdytte? — uteli Herbert.

— En, siinä asiassa minä en erehdy, — vahvisti Hillevi sanansa.

— Mutta jos purjehdimme kumoon? — jatkoi Herbert.

— Silloin hukumme yhdessä, — vastasi Hillevi melkein ihastuen.

— Eikö teidän henkenne sitten ole sen enemmän arvoinen — omasta mielestänne? — oli uusi kysymys.

— Ei, ei nyt täällä purjeveneessä, — melkein hätäillen tulivat sanat
Hillevin suusta.

— Entäs minun henkeni, eikö silläkään nyt teidän mielestänne ole mitään arvoa? — intti Herbert edelleen.

— Oi, älkää kysykö! — oli Hillevin surulliselta kajahtava vastaus. Ja hänen kasvoilleen tuli surumielinen ilme.

Herbert sen johdosta hymyili ja sanoi:

— Minä koetan viedä meidät molemmat onnellisesti maihin.

— Meidät molemmat! — tehosti Hillevi ja hänen äänessään oli rauhallinen, ihan onnekas sävy. Ja sen lisäksi hän loi perämieheen ihastuttavan kiitollisen katseen.

Hetkisen kuluttua Herbert jatkoi:

— Mutta ajatelkaas, että purjehtisimme elämän merellä. Mikäs käsitys teillä silloin olisi tästä samasta asiasta?

— Ihan sama kuin nytkin, — vastasi Hillevi aivan kuin edeltäpäin olisi valmistautunut semmoiseen kysymykseen ja vastaukseen.

Herbert oli aivan yllätetty. Tämä oli niin hienoa »flirttiä» hänen mielestään, niin nasevat olivat vastaukset, että hän harvoin oli kuullut tämmöisiä paljon vanhemmiltakaan neitosilta. Ja kaikki kävi niin luontevasti, niin teeskentelemättömästi, että hänen itsensä oli vaikea keksiä jatkoa heidän keskustelulleen. Se oli hänelle vieläkin vaikeampaa, kun hän huomasi, että Hillevi katsoi häneen, istui ja odotti.

Melkein kuin ajatuksissaan sanoi vihdoin Herbert kiinnittäessään purjeen köyttä:

— Se asia täytyy jättää tulevaisuuden huomaan.

— Miten kohtalo määrää, — liitti siihen vielä Hillevi ihan kuin syvissä mietteissä hänkin.

Tämmöinen keskustelu, jossa oli puoleksi salattu sivutarkoitus, tuntui Herbertistä hyvin kiintoisalta, vaikka vähän vaaralliselta noin nuoren tytön kanssa. Nytkin hän ajatteli itsekseen:

— Se tyttö lyö, totta totisesti, meitä sormille nasevilla vastauksillaan.

Kun aikaa jo oli paljon kulunut ja tuuli tuntui kiihtyvän, käänsi
Herbert veneen ja sanoi:

— No, nyt minä vien teidät maihin, vaikka vastoin tahtoannekin.

— Niin ei teidän tarvitse koskaan tehdä, — ampui Hillevi vieläkin paljon merkitsevän nuolensa.

Ja laitamyötäistä kiiti »Miranda» huimaavaa vauhtia kohti huvilan uimahuonelaituria. Siellä rannassa, puitten suojassa, odotti Toini lapsenvaunuineen miehensä ja Hillevin paluuta. Hän oli ollut hiukan huolissaan heidän tähtensä kovan tuulen vuoksi, mutta kysyi vain:

— Onko ollut hauska?

— Tavattomasti, — vastasi Hillevi Herbertin jäätyä purjevenettään lepokuntoon panemaan.

Kun Herbert tuli vaimonsa luo, niin tämä sanoi:

— No, toitpas Hillevin onnellisesti maihin.

Oli kuin Toini olisi kuullut miehensä Hilleville veneessä lausumat sanat, ja sekä Hillevin että Herbertin täytyi oikein naurahtaa tälle omituiselle yhteensattumalle, oikeinpa vilkaisivat salavihkaa toisiinsa.

— Ei se kuitenkaan niin vaarallista ollut, — lohdutti Herbert vaimoaan.

— Ei niin vaaratontakaan, lausui melkein ivaillen Hillevi ja hänen poskensa alkoivat hehkua.

He menivät sisään, sillä päivällisaika läheni.

* * * * *

Illemmällä heikkeni tuuli melkoisesti, ja oli odotettavissa elokuun kuutamo, sillä taivas oli melkein pilvetön. Ainoastaan muutamia pilvensuikaleita näkyi irtirepeytyneinä eksyneen sinne tänne sinilaelle ikäänkuin todisteeksi tuulen kadonneesta voimasta.

Päivät käytti Hillevi näin Herbertin seurassa, illat hän »uhrasi» kokonaan Toinille, istuskelemalla silloin hänen kanssaan kuutamossa meren rannalla. Tuulisella säällä oli lapsi sisällä muutenkin, ja Herbert sekä konsuli rouvineen lukivat päivän sanomalehtiä. Varsinkin käytti Herbert iltansa ulkomaiden sanomalehtien valtiollisten artikkelien lukemiseen pysyäkseen loma-aikanaankin niiden perusteella kaikkien tapausten tasolla.

Toinin ja Hillevin lempipaikka oli raitojen muodostama lehtimaja, jonka aukeamasta oli merelle päin laaja näköala. Korituoleissaan he siellä saivat rauhassa istuskella ja katsella kauas ulapalle, josta heitä kohti kulki läikkyvien laineiden poikki kuun hopeainen, kimmeltävä silta. Myöhemmin syttyi iltatähtikin, vielä kelmeänä vilkuttaen vaalealta elokuun taivaalta. Kaikesta huolimatta alkoi jo olla alakuloista syystunnelmaa ilmassa. Kesän raukeus oli mennyt, kuhilaat pelloilla todistivat viljan olevan leikatun ja vielä keltaisena nuokkuva kevätkylvö, joka paikoitellen oli lakoon painunut, odotteli särisevää konetta tahi viikatetta tullakseen korjatuksi. Kypsyneisyyttä alkoi näkyä kaikkialla, ja ajatus siirtyi aikaan, joka masentaa mielen ennustaen kaiken katoavaisuutta.

Myöskin Toinissa ja Hillevissä alkoi kesän loppu herättää alakuloisuutta, varsinkin koska he tiesivät, että heidän oli erottava pitkäksi aikaa. Olihan Herbertin perheineen jälleen palattava Berliniin, Hillevin jäätävä Helsinkiin. Tätä alakuloisuutta lisäsi vielä se, että molempien ystävättärien väliset siteet kesän kuluessa olivat vahvistuneet. Kaikki näytti niin ruusuiselta ja kauniilta molempien silmissä, eikä mikään ollut tullut himmentämään heidän suhdettaan toisiinsa.

Varsinkin valitti Hillevi nyt kuolettavaa kaihoa. Tämän hän kohdisti taaskin viisaasti Toiniin, vaikka hänen mieltymyksensä Toinin mieheen oli sen perussyy. Tämä tunne oli saanut hänessä nyt valtavan voiman ja tyttö raukka oli välistä menehtyä taakkansa alle, etenkin siitä syystä, ettei hänellä ollut vähintäkään mahdollisuutta huojentaa sitä edes puhumalla siitä jonkun kanssa. Hänen oli kannettava sydämensä tuskat ypö yksin, salassa kaikilta, ettei niitä pidettäisi lapsellisina houreina, jollaisia ne todella olivatkin. Ei kukaan niitä voinut ottaa vakavalta kannalta, kaikkein vähiten Toini, mutta ei myöskään Herbert, vaikka hän saattoikin hyvin aavistaa, että Hillevi oli kiintynyt häneen. Oli siis vain alistuttava nöyrästi, nöyrästi »kohtalon» tahtoon. Mutta ei mikään sittenkään estänyt toivossa elämästä. Ja se oli ainoa valokohta tässä hänen aikaisessa, suuressa murheessaan.

Usein Hillevi itsekseen ajatteli, että olikohan koko maailmassa ketään, joka näin nuorena olisi kärsinyt niinkuin hän. Ja jos oli, niin mitä se raukka teki? Lopettiko hän päivänsä, niinkuin moni vanhempi rakkaudesta kärsivä tekee? Mutta paitsi hänen nuoruuttaan oli tässä vielä olemassa se traagillinen ristiriita, että hän oli kiintynyt ystävättärensä, parhaimman suojelusenkelinsä, joksi hän välistä Toinia nimitti, mieheen. Eikä mitään, mitään keinoa ollut päästä tästä kauheasta tilanteesta.

Olisi ollut melkein parempi, ettei Toini olisi kutsunutkaan häntä luoksensa saaristoon. Ja jos Tomi olisi tämän tietänyt, niin olisi hän varmasti syvästi katunut tätä tekoaan, joka kuitenkin oli mitä suurinta kohteliaisuutta, mitä suurin ystävyyden ja rakkauden merkki. Ja kaikesta huolimatta oli tämä kesä hänelle mitä muistorikkain, hänen elämässään niitä tapauksia, jotka, samoin kuin hänen ensimmäinen valssinsa Toinin kodissa, painuivat ainiaaksi hänen mieleensä.

Ihmekö siis, että Hillevin oli raskasta matkustaa pois konsulin saaristo-huvilasta. Mutta sen täytyi tapahtua, kun hänen äitinsä palasi kotiin ja koulut aloittivat jälleen toimintansa.

Myöhään viimeisenä iltana ennen lähtöään ja jo sanottuaan hyvää yötä kaikille, pujahti Hillevi yksin ulos puistoon, josta hiipi alas rantaan. Oli jo melkoisen pimeä. Erästä syrjäpolkua onnistui hänen huomaamatta päästä hietarannalle, missä oli muutamia korkeita korituoleja, joissa voi istua suojassa joko auringolta tahi tuulelta. Semmoiseen hän painautui piiloon ja vaipui pää käsien välissä, kyynärpäät polvia vasten aivan kuin mietteisiinsä. Mutta hetken kuluttua alkoi sieltä kuulua syvää huokailua, joka muuttui nopeaksi nyyhkytykseksi. Hillevi tahtoi siellä yksinäisyydessä huojentaa suruaan ja itki hiljaista, hillitöntä itkua.

— Kuka siellä itkee? — kuuli hän yht'äkkiä tutun äänen vähän matkan päästä.

Mutta hän ei vastannut, pidätti vain itkuaan ja henkeään. Ja jäi istumaan paikalleen.

— Kuka siellä on? — kysyi vielä sama ääni, jo lähempää.

Silloin hyppäsi Hillevi korituolistaan ja alkoi juosta pois.

— Hillevi! Hillevi! — kuului taas sama ääni. Ja hänen perässään harppasivat pitkät miehenaskeleet. — Älkää juosko pois! Odottakaa vähän! — kuului melkein kuiskauksena hänen jäljessään.

Hillevi pysähtyi. Herbert saavutti hänet ja tarttui hänen käteensä.

— Mitä tämä merkitsee? — kysyi Herbert kummastellen.

Mutta nopeasti nosti Hillevi hänen kätensä huulilleen ja suuteli sitä.

— Kiitos hauskoista purjehdusretkistä, joita en unhoita koskaan, — kuiskasi Hillevi ja sanoi vielä: — Hyvästi!

Samassa tempautui hän irti Herbertistä ja juoksi päätietä myöten ylös huvilaan. Ja Herbert lähti toista polkua kiertäen myöskin sisälle huoneeseensa.

* * * * *

Seuraavana päivänä matkustivat kaikki kaupunkiin, konsuli perheineen saattamaan Toinia, Herbertiä ja pikku Reinoa, Hillevi taas kotiinsa. Mutta saattajien joukossa oli hän nyt tälläkin kertaa sydän varmasti vieläkin raskaampana kuin Toinin ja Herbertin lähtiessä häämatkalleen. Mutta hän jäi edelleenkin vahvaan uskoonsa, että »kohtalo» joskus oli muuttava elämän hänen edukseen. Tätä uskoa vahvisti Herbertin kädenpuristus, kun hän sanoi:

— Näkemiin! Toivon, että Hillevi tulee käymään luonamme Berlinissä.

Samoin lohdutti Hilleviä Toinikin, jolle Herbert oli avomielisesti kertonut Hillevin itkeneen rannalla myöhään edellisenä iltana. He säälittelivät keskenään tyttöraukkaa ja olivat kovin liikutetut hänen ystävyydestään ja rakkaudestaan.

Herbert tiesi kuitenkin paremmin, mitä asia oikeastaan koski, mutta siitä puolesta ei hän kuitenkaan puhunut vaimolleen mitään.

Ihmissydän on kerta kaikkiaan mitä merkillisin, salaperäisin kapine.

II

I

Toinin elämä Berlinissä oli alkanut käydä entistä latuaan. Päivät oli hän enimmäkseen kotona lapsensa kanssa hänen miehensä säännöllisesti hoitaessa virkatehtäviään. Iltaisin hän kävi milloin teattereissa, milloin oli kutsuissa tuttavien luona, joita heille oli vähitellen lisääntynyt Herbertin saksalaisista ystäväpiireistä. Ja täten oli heidän itsensäkin vuorostaan pantava toimeen vastakutsuja tuttavilleen. Tämä seurustelu oli kuitenkin verraten pakollista eikä tuottanut Toinille suurta huvia. Sydämen ihmisenä, luonteeltaan hiljaisena ja sävyisänä, hän kaipasi läheistä ystävyyttä, mutta sitä ei täällä suuressa maailmassa ottanut syntyäkseen saksalaisesta »gemütlichkeitista» huolimatta. Sen vuoksi Toini edelleenkin ylläpiti ahkeraa kirjeenvaihtoa kotimaassa olevien sukulaistensa ja tuttaviensa kanssa.

Näin kuluivat kuukaudet jouluun, jonka he luonnollisesti viettivät Berlinissä. Toini muisteli kaivaten joulunviettoa vanhempiensa kodissa, varsinkin kun oli saanut sieltä iloisen kirjeen, joka todisti vanhempien voivan hyvin ja joulutunnelman olleen täydellisen. Toisena joulupäivänä oli Hillevikin vanhempiensa kanssa ollut siellä, ja kun Yrjö oli kutsunut luokseen muutamia tovereitaan, niin olivat nuoret tanssineet, ja kaikilla oli ollut kovin hauska. Myöskin Hillevi ilmaisi kirjeessään Toinille tyytyväisyytensä, että oli saanut olla Toinin vanhassa kodissa, mutta lopuksi hän lisäsi, etteivät nämä tanssiaiset olleet »samat kuin silloin, ymmärräthän?» Ja Toini ymmärsi kyllä hyvin, että hän tarkoitti ensimmäistä valssiaan Herbertin kanssa, noita tanssiaisia, joita hän ei näyttänyt koskaan voivan unhoittaa.

Tammikuun lopulla tuli Toinille kuitenkin ikäviä uutisia kotimaasta. Hänen isänsä oli sairastunut influenssaan, ja tästä kehittyi keuhkokuume, josta päivittäin alkoi tulla yhä huolestuttavampia tietoja. Konsulin henki häilyi elämän ja kuoleman välillä. Ja viikon kuluttua tulikin se surullinen sanoma, että hänen päivänsä olivat päättyneet.

Lähinnä herätti tämä tapaus suurta surua konsuli Karpin omassa perheessä, mutta myöskin koko kaupungissa otettiin siihen osaa sen huomattavan aseman vuoksi, mikä hänellä sekä liikemiehenä että ihmisenä oli Suomen sisä- ja ulkomaan kauppaelämässä. Konsulin kuolema aiheutti aluksi melkoisen mullistuksen hänen kodissaan, vaikka tiedettiinkin, etteivät hänen asiansa antaneet vähintäkään aihetta huoliin. Mutta pesä oli tavattoman suuri ja kuka ryhtyisi sen selvittäjäksi.

Vainajan vävy oli heti selvillä asiasta. Kanslianeuvos Urpo, etevä, arvossa pidetty henkilö, oli hänen mielestään sopivin, ja tehtävä joutuikin hänen käsiinsä. Herbert itse oli kiinni virassaan, ja kanslianeuvos Urpo oli nyt Karpin perheen läheinen tuttava, sen hyvä ystävä. Leskelle oli hän mitä parhain tuki, lohduttaja huolissa, valoisien toiveiden antaja.

Pesän selvitys vei paljon aikaa. Kanslianeuvos Urpo tuli näin ollen melkein päivittäin, usein omien virkatehtäviensä kustannuksella, oleskelemaan rouva Karpin seurassa. Ja siten he oppivat hyvin tuntemaan toisensa, paremmin tietysti kuin jonkun tunnin yhdessä olon aikana muitten vieraitten parissa. Eipä siis ihme, että rouva Karppi antoi mitä suurinta tunnustusta arvovaltaiselle kanslianeuvokselle, jolle hän jäi suureen kiitollisuuden velkaan tästä työläästä, loistavasti suoritetusta tehtävästä. Vieläpä syrjäisetkin, jotka tiesivät, mitä semmoinen pesänselvitys merkitsee ilmaisivat konsulin leskelle kunnioittavan ihmettelynsä onnitellen häntä tästä loppusuorituksesta. Ja kun kanslianeuvos lisäksi järjesti liikkeen hoidon niin, että kaikki kävi vanhaa, tasaista latuaan, niin jäivät leskelle huolettomat päivät, huolettomat siinä mielessä, että hänen vain oli odotettava, kunnes hänen poikansa oli saanut isänsä toimen jatkamiseen vaadittavan kasvatuksen ja kelpoisuuden. Siihen kului kuitenkin vielä vuosia, ja kanslianeuvos jäi asiain ylivalvojaksi.

Mutta sitten sattui kanslianeuvos Urvonkin talossa tapaus, joka siellä johti elämän toiselle tolalle. Hänen puolisonsa sai kevätpuoleen pahalaatuisen kurkkutaudin, anginan, joka kävi hyvin pitkäaikaiseksi ja lopulta johti kuolemaan. Hillevi, hänen ainoa tyttärensä, jonka kasvatusta äiti pääasiallisesti oli ohjannut oman mielensä mukaiseen suuntaan, jäi näin äidillistä hoitoa vaille. Onneksi hän oli kuitenkin jo siinä iässä, että saattoi, kun isänsä neuvoja noudatti, kulkea koko lailla turvallisesti tulevaisuutta kohti, varsinkin kun ei varojakaan puuttunut. Tähän liittyi nyt vielä se etu, että Hillevi sai Toinin äidiltä sitä moraalistakin tukea, jota hänellä ei ollut äitinsäkään eläessä. Vahinko vain, että tämä tuki, ollakseen oikein tehoisa, tuli nyt jo liian myöhään.

Paljon oli siis lyhyessä ajassa muuttunut näissä molemmissa perheissä. Kohtalo, tuo Hillevin aina mainitsema kohtalo, oli heille näyttänyt, mitä se aivan odottamatta ja vastoin ihmisten tahtoa voi aikaansaada. Ja ehkä ensimmäisen kerran elämässään tuli Hillevi ajatelleeksi, miksi hän — ja hänen kanssaan moni muu — karttaa ja pelkää »Jumala»-sanaa, vaikka juuri ihmisten kohtalot ovat Jumalan käsissä. Näin omituisella tavalla näyttäytyy siis Jumalan pelko hänen luomissaan järjellisissä olennoissa. Oli suorastaan ihmeellistä, että äidin kuolema herätti tuossa älykkäässä lapsessa tämmöisen ajatuksen, huolimatta hänen muuten niin pinnallisesta maailmankatsomuksestaan. Mutta varmasti se olikin vain jonkinlaista älyn leikittelyä. Kohtalo, kohtalo — sille eivät ihmiset hymyilleet, mutta Jumalaa tuskin uskalsi lastenkaan kesken mainita saamatta osakseen pitkää, merkitsevää katsetta. Ajatella häntä kyllä saattoi, mutta lausua hänen nimeään, se tuntui, lievästi sanoen, omituiselta maallisissa piireissä. Hillevillä oli nyt kuitenkin kerta kaikkiaan se sisäinen aavistus, että jokin korkeampi voima, olipa sen nimi Jumala, kohtalo tahi mikä tahansa, ohjasi ihmisten maallista kulkua, ja siitä riippui, kävikö ihmisen hyvin tahi pahoin. Hän ei ollut näistä asioista koskaan kenenkään kanssa puhunut, mutta sellainen oli hänen vakaumuksensa, vieläpä senkin uskonnonopetuksen nojalla, minkä hän koulussa oli saanut. Hän oli kyllä huomannut, muun muassa, Toinin uskonnollisen hartauden, mutta oli myöskin kuullut monen toverinsa puhuvan, ettei ihminen ole muuta kuin sieluton tomumaja, jolla ei ole muuta arvoa kuin joutua matojen syötäväksi ja että ihminen siis itse saa ohjata elämänsä miten tahtoo. Mutta hänen oma käsityskantansa tyydytti häntä enemmän, sillä kohtaloon-uskoja sai luottaa siihen, että ihmisen elämä oli edeltäpäin määrätty ja että sai lykätä kaiken kohtalon syyksi, jos kävi hullustikin. Siksipä ei Hillevi nytkään kovin paljon äitiään surrut. Hänen kuolemansa oli kohtalon määräämä. Saadapa vain nähdä, mitä kohtalo oli hänelle itselleen elämässä määrännyt!

Ja Hillevi huomasi myös, ettei hänen isänsäkään ollut kovin masennuksissa äidin kuoleman johdosta. Huomattavasti onneton ei tämä avioliitto liene ollut. Mutta sitä sisäistä lämpöä, joka ilmenee kahden sydämen läheisessä yhteenkuuluvaisuudessa, leviten kaikkeen, mikä niiden kanssa joutuu kosketuksiin, sitä ei tuntunut Hillevin vanhempien välillä, saatikka talossa muutenkaan. Olipa Hillevistä välistä tuntunut, ikäänkuin hän olisi ollut äitinsä rasituksena, ja silloin hän turvautui aina isäänsä saaden häneltä enemmän ymmärtämystä osakseen. Siksipä Hillevi vanhetessaan alkoi käsittää, etteivät äidin ja isän suhteet olleet niin kuin niiden olisi pitänyt olla. Näyttipä Hillevistä nyt, ikäänkuin hänelle olisi vapautta lisääntynyt, vapautta, joka lähivuosina oli vieläkin enemmän kasvava. Hän odotti vain pääsevänsä lentoon, pois pesästä, irti kahleista, jotka kiinnittivät hänen vapauteen pyrkivää luonnettaan.

II

Näissä surunmerkeissä kului lähes pari vuotta, pari ikävää vuotta kummallekin ystävättärelle. Toini ei ollut isänsä kuolemaa seuranneena kesänä käynyt kotimaassa, vaan oleskeli äitinsä kanssa, terveydellisistä syistä, ensin Franzensbadenissa ja sitten jälkihoitoa saamassa Sachsin Sveitsissä, keskipisteenä kaunis Schandau, josta saattoi laivalla Elbeä pitkin tehdä huvimatkoja ja kävellä tahi ajella näköalapaikoille. Näin ollen eivät Toini ja Hillevi olleet ollenkaan saaneet tavata toisiansa. Kutsu Hilleville käydä Berlinissä ei siis vienyt mihinkään tuloksiin.

Mutta sitten tuli Toinille onnellisempi aika. Hän pääsi muuttamaan kotimaahan, kun Herbert siirrettiin palvelukseen ulkoasiainministeriöön. Se oli salaisten toiveiden toteutumista, jota hän kuitenkaan ei ollut odottanut näin pian tapahtuvaksi. Kotimaa, vanha lapsuuden koti, oli aina hänen toiveidensa päätekohta. Ja nyt hän voi jonkin aikaa aivan sananmukaisesti asua vanhassa kodissaan. Saattoiko hän parempaa toivoa?

Kyllä, hän toivoi lisäksi, että Hillevikin, hänen edelleen paras ystävättärensä, nyt usein kävisi hänen luonaan ja että hän itse puolestaan saisi olla aivan kuin äidin sijainen Hilleville, neuvonantaja, opastaja, jos niin tarvittiin. Mutta tässä hän pettyi.

Kanslianeuvos Urpo oli nyt, leskeksi jäätyään, päättänyt toteuttaa aikaisemmin jo tehdyn päätöksen, että Hillevi oli lähetettävä luostarikouluun Ranskaan. Sinne halusi Hillevi itse, ja hänen isänsä pääsi näin kaikista kasvatushuolista. He tiesivät kyllä, ettei Hillevi mihinkään luostariin joutuisi, mutta sennimellisessä laitoksessa, koulussa, joka oli luostarin yhteydessä, oli Hillevi saava semmoisen korkeamman kasvatuksen, mikä Ranskassa nuorille tytöille annetaan, kielitaito ja hienot käytöstavat siihen luettuina. Ja tätä Hillevi juuri tavoittelikin.

Ennenkuin Hillevi matkusti Ranskaan, ehti Toini kuitenkin nähdä hänet. Toini oli ennen Herbertiä Reinon kanssa saapunut Suomeen, mutta sittenkin oli heidän tapaamisensa kovin lyhyt. Ja jälleen hämmästytti Hillevi ystävätärtään, ilmestyen hänen eteensä täysin kypsyneenä, pitkänä, solakkana neitosena, joka kauneudessa todellakin haki vertaistaan. Hänen hiuksensa olivat hiukan tummuneet, ja saattoi olla niitä, joita hänen omituinen ulkomuotonsa ei oikein miellyttänyt, mutta tuskin kukaan voi olla huomaamatta, ihmettelemättä häntä. Ja se, joka vain sai puhutella häntä, joutui ehdottomasti hänen viehätysvoimansa lumoihin, sillä hänen puheeseensa ja käytökseensä oli vain lisääntynyt vastustamatonta miellyttäväisyyttä.

Toinista tuntui näin ollen kovin ikävältä erota Hillevistä juuri nyt, kun tämä ikänsäkin puolesta läheni sitä kautta, jossa Toini itse oli koulun ylimmällä luokalla. Nyt olisi heidän keskinäinen ajatus- ja tunne-elämänsäkin ollut vielä läheisempää kuin ennen. Sen huomasi Toini jo lyhyestäkin keskustelusta.

Hilleviä suretti nyt myös tämä hänen lähtönsä Ranskaan, kun hän odottamattaan oli saanut kuulla Herbertin muutosta Helsinkiin. Ja aivan avomielisesti pahoitteli hän sitä, ettei edes saanut nähdä Toinin miestä ennen lähtöään, heillä kun yhdessä oli ollut niin tavattoman hauska silloisilla purjehdusretkillään. Mutta asia oli päätetty eikä sietänyt lykkäystä.

Yhden asian sai Toini salaisuutena vielä kuulla Hilleviltä itseltään. Hillevi näet oikein valitti, ettei hän saanut rauhaa ihailijoiltaan, ja senkin tähden hän oli tyytyväinen päästessään pois Helsingistä. Hänen puheenpartensa näet oli, että hän aikoi ottaa sen, jonka tahtoi; kenenkään ei tarvinnut tuppautua hänelle mieheksi. Sen hän muka tahtoi kerran vielä näyttääkin.

— Eikös olekin lapsellista puhetta? — kysyi Hillevi kuitenkin samalla Toinilta. Mutta sillä hän tahtoi vain peittää ajatuksensa, jossa jälleen oli salatarkoitus.

Mutta Toini hymyili sille vain antamatta mitään vastausta. Vuorostaan hän sitten virkkoi Hilleville:

— On hauska nähdä, minkälainen sinä olet Ranskasta palattuasi.

— Sanos muuta, — sanoi Hillevi. — Sitä minä itsekin usein ajattelen.

— Toivon ainakin, — vastasi Toini, — että pysyt yhtä rakastettavana, yhtä kultaisena ystävättärenäni kuin tähän saakka. Ja vielä toivon, ettei koskaan mikään, mikään ruma teko meidän kummankaan puolelta elämässämme tulisi ystävyyttämme himmentämään.

— Sitä toivon minäkin, — sanoi Hillevi, katsoi syvään Toinia silmiin ja suuteli häntä jäähyväisiksi.

Ja Toinista näytti tuo katse taas niin vilpittömältä, niin kauniilta, niin vakuuttavalta, ettei hänen mielestään Hillevin sielussa koskaan voinut mitään petollisuutta piillä. Ja hänen suudelmansa oli uskollisen ystävättären teeskentelemätön teko, joka ei jättänyt vähintäkään epäilyksen siementä Toinin sydämeen.

Hyvästeltyään sitten Toinin äitiä tahtoi Hillevi viimeiseksi nähdä Reinonkin, joka loikoi kätösiään heilutellen vaunussaan huvilan parvekkeella.

— Noin, — sanoi Hillevi, — poikasi sai minulta viimeisen suudelman ja tietää, mitä se merkitsee.

Erään tuttavan rouvan seurassa matkusti Hillevi sitten Parisiin.

III

Herbert ja Toini olivat siis jälleen Helsingissä. Vuoden he asuivat Toinin äidin talossa saatuaan käytettäväkseen toisen puolen yläkerrosta. Mutta sitten he vuokrasivat itselleen oman huoneiston, joka oli lähempänä Herbertin virastoa. Hän selitti tämän välttämättömäksi voidakseen käydä siellä työskentelemässä ikäisinkin tarvitsematta kuluttaa aikaa pitkään matkaan.

Toinin tyytyväisyys heidän elämäänsä oli tähän saakka ollut suuri. Vähitellen alkoi kuitenkin heidän rauhalliseen kotiinsa hiipiä aivan selittämätön tunnelma. Oli kuin nurkissa olisi piileskellyt jotakin salaperäistä, verhojen poimuissa joku pieni ilkeä haltija, menninkäiset öisin maleksineet vuoteiden ja huonekalujen alla. Tuntui kuin kieli olisi vähitellen kangistunut, ääni tyrehtynyt asukkailta. Jopa näytti siltä, ettei Herbert oikein viihtynyt kotonaan, jätti herttaisen Toininsa Reinon ja heitä tervehtimässä käyvien tuttavien seuraan, hänellä itsellään kun oli työtä kovin paljon ja hänen kun täytyi välttämättä, virkansakin puolesta, olla miehisessä seurassa, pidoissa ja illatsuissa. Toini alkoi näin jäädä unhotuksiin, tulla syrjäytetyksi, ihan jo avioelämässäänkin laiminlyödyksi.

Se tuntui Toinista kovin kummalliselta. Mutta hän ajatteli, että kai niin piti olla, kai oli elämä semmoista muuallakin, sillä eihän hän itse ollut antanut vähintäkään aihetta miehensä kylmenemiseen. Eiväthän tietenkään tunteet voineet olla yhtä lämpimät, oikeastaan yhtä kuumat, tuliset kuin yhdessäolon ensiaikoina. Jos hän itse oli säilyttänyt miestään kohtaan samat hellät suhteet kuin ennen, niin oli varmasti miehet luotu toisenlaisiksi. Ei siis mahtanut olla syytä tätä asiaa sen enemmän ajatella, saatikka paheksua.

Puhua näistä asioista kenenkään kanssa ei sopinut, ei maksanut vaivaa. Äidin mieltä surettaa tämmöisillä seikoilla ei Toini lainkaan tahtonut. Ja Herbertille hän ei tahtonut antaa kaukaisintakaan aavistusta näistä ajatuksistaan. Minkä hän kärsi, sen hän tahtoi kärsiä yksin, kenenkään tietämättä. Ja sen hän teki toivossa, että aika vielä saattoi kääntää kaikki parempaan päin. Raskaimpina hetkinään hän rukoili Jumalaa, että Hän auttaisi, että Hän pelastaisi heidät pahasta, estäisi heidän väliensä rikkoutumisen, mikä olisi ollut kauheinta, mitä voi ajatella.

Ja tätä ajatellessaan hän sulki silmänsä, ja kyynel tipahti luomien lomitse hänen ryntäilleen.

Näiden näkymättömien huolien lisäksi tuli Toinille kevätpuoleen vielä uusi suru. Herbert sairastui reumaattiseen kuumeeseen, joka tuotti hänelle paljon tuskia. Tauti vaati pitkäaikaista hoitoa, ja päälle päätteeksi neuvoi lääkäri, että Herbertin oli kesän tultua matkustettava johonkin kylpypaikkaan ulkomaille terveyttään edelleen hoitamaan ja virkistymään. Joko Teplitz tahi Aix-les-Bains oli lääkärin mielestä tässä tapauksessa suositeltava.

Toinille oli tullut raskas kausi elämässä. Miksi rankaisi Jumala häntä tämmöisillä suruilla? Hän uhrasi kaikki ruumiilliset voimansa, sydämensä koko hellyyden miehensä hoitoon ja huolenpitoon tämän sairauden aikana. Ja olihan hänen rukouksensa kuultu, kun Herbert taas pääsi jalkeille, mutta kuitenkin oli hän joksikin aikaa kadottava hänet tuon ulkomaamatkan tähden. Itse hän ei nyt voinut seurata mukana eikä se ollut tarpeellistakaan, kun muuan Herbertin virkatovereista oli aikeissa lähteä samalle matkalle.

He olivat tarkoitukseensa valinneet Aix-les-Bains'in Savoie'ssa, Ranskassa, tuon maailman kuulun kylpypaikkojen helmen, jossa suuret diplomaatit tavallisesti käyvät virkistäytymässä valtiollisten selkkausten sattuessa, käyttäen silloin usein tekosyynä terveyden hoitamista. Tämähän oli siinäkin suhteessa hyvin sopiva Herbertille, joka jo oli diplomaattisella uralla ja oli suunnannut katseensa sen huipuille.

Tämmöiset henkilöt ovat kuitenkin liian harvat luomaan eloa ja vilkkautta tuohon ihanaan, Mont Révard'in juurella sijaitsevaan kylpypaikkaan. Kaikista valtakunnista, jopa muista maanosistakin, niinkuin etelä-Amerikasta, silloin kun siellä on talvi, tulvii sinne, parhaasta päästä touko- ja lokakuun välisenä aikana, pienempääkin väkeä, vaikka raha siellä sittenkin on määrääjänä. Ja kun Parisin-Rooman pikajuna kulkee juuri Aix-les-Bains'in kautta, niin vetää tämä kulkutie sinne lakkaamatta joukoittain matkailijoitakin, lyhytaikaisia kesävieraita ihailemaan tämän »helmen» kauneutta.

Herbertillä oli pääasiana terveytensä hoito, ja ettei häntä tarvitsisi kantotuolissa kantaa kylvyistä kotiin, niinkuin Aix-les-Bains'issä on tapana tehdä suurissa, vuorenrinteellä olevissa hotelleissa asuville kylpyvieraille, hän oli matkatovereineen ottanut huoneen hotelli Richmondista aivan vastapäätä kylpylaitosta. Lähellä sitä oli myöskin La source des deux reines, jossa hän aamuisin kävi kivennäisvettä juomassa. Siellä istuskeli muuten päivemmällä, Parisin postin tuloaikaan, koko se hienosto, joka antoi suurimman loiston sille paikalle päivän aikaan ja iltaisin Le grand cerclelle ja Villa des fleurs’ille, noille suurenmoisille rakennuksille, joissa teatterit, konsertti- ja pelisalit sijaitsevat. Herbert oli näin ollen joutunut ihan tuon suuren maailman, puoleensa vetävän elämänvirran pääpyörteeseen. Sitä hän ei ollut ennen nähnyt ja siksi hän oli tänne pyrkinytkin.

Hänen kylpykautensa oli edistynyt hyvin. Hän saattoi olla tyytyväinen saavuttamiinsa tuloksiin. Loppuajan, viimeisen viikon, hän tahtoi käyttää nähtävyyksien katselemiseen. Niiden joukossa oli myös Lac du Bourget, pitkä soikea järvi, jonka toisella rannalla sijaitsee kahdeksansadan vuoden vanha luostari Abbaye de Hautecombe. Se sisältää kaikenlaisia harvinaisuuksia, muun muassa entisten Savoie'n hallitsijoiden hautoja. Voi sanoa, että kaikki Aixles-Bains'issä kävijät tekivät sinne pyhiinvaelluksia, varsinkin kun samalla saivat tehdä miellyttävän laivamatkan tuota kaunista järveä pitkin, jonka toisella rannalla kohosi jyrkkä, rotkojen halkaisema vuorenrinne. Kauniina, kirkkaana päivänä olikin näky hurmaava. Hienonhieno sinertävä huntu lepäsi yli maiseman, tyynen järven pinnan kiiltäessä niin, että silmiä huikaisi. Laivassa istuessa ja vastakkaiselle rannalle katsoessa näki vielä jyrkemmän kallionkupeen, ja siellä, aivan veden rajassa, rautatien, jota pitkin, harva se tunti, kiiti, kuin kahleistaan irtipäässyt hurjimus, juna joko pohjoiseen tahi etelään. Päästäkseen tuolle laivamatkalle oli ajettava alas Le grand port'iin, suureen satamaan. Ja sinne oli nyt eräänä päivänä Herbertkin tullut.

Kun hän sitten nousi laivan kannelle ja tunkeutui istujien editse etsien itselleen istumapaikkaa, niin hän ällistyi sanomattomasti kuullessaan tutun äänen ranskaksi sanovan kovaa: — »Hyvää päivää, herra Hursti!» — hänen nimensä lausuttuna selvällä suomen kielellä. Ja sitten hän vielä enemmän hämmästyi, kun katsahti lausujaan päin ja näki edessään hymyilevän Hillevin, joka jo ojensi hänelle kätensä ja purskahti iloiseen nauruun. Tämä tapaaminen oli niin odottamaton, että heidän ensimmäiset sanansa olivat melkein vain ilon huudahduksia lyhyiden kysymysten ja vastausten muodossa.

Hillevi oivalsi kuitenkin heti, että hänen oli esitettävä matkatoverinsa, vieressään istuva nuori neiti Herbertille. Tämä neiti, selitti Hillevi, oli hänen koulutoverinsa Lisette Barodet, joka oli kotoisin pienestä Chambéryn kaupungista, missä Hillevi, koulun päätettyään, nyt toverinsa luona vieraili. Sieltä oli vain parinkymmenen minuutin matka Aixles-Bains'iin, ja neidit olivat lähteneet nyt tälle pienelle huvimatkalle, jolla Herbert tapasi Hillevin. Näille molemmille tuli tästä huvimatkasta siis paljon enemmän, kuin mitä he koskaan olivat voineet uneksiakaan, varsinkin koska neiti Lisette Barodet oli noita iloisia, aina puheliaita ranskattaria, jotka ensi hetkestä luontevalla, vapaalla käytöstavallaan karkoittavat kauas kaiken painostavan jäykkyyden. Näistä kolmesta tuli siis mitä iloisin matkaseurue, joka tunsi, ettei tämä huvimatka ollut heidän viimeisensä.

Hillevillä oli heti »kohtalo» huulillaan.

— Etkös muista, Lisette, — sanoi hän toverilleen, — kuinka aina olen puhunut kohtalosta? Tässä taas näet, mitä suuria ihmeitä se voi meille tehdä. Yhtäkkiä putoaa kuin taivaasta syliini vanha, hyvä ystävä.

Ja sitten hän selitti vielä, että tämä juuri oli se herra, jonka kanssa tanssimaansa valssia hän ei koskaan unhoita, samoin kuin ei myöskään heidän yhteisiä purjehdusretkiään Suomen saaristossa.

Siitä sitten riitti heille keskustelun aihetta pitkin matkaa, kunnes he saapuivat tuohon vanhaan luostariin. Sen katseleminen jäi tältä iloiselta seurueelta nyt kuitenkin koko lailla pintapuoliseksi. He katselivat enemmän toisiaan puhelun käydessä ristiin rastiin, sanojen sadellessa milloin minnekin, niinkuin ranskalaisilla, tuolla vilkkaalla kansalla, on tapana puhua, syvemmän sisällyksen jäädessä usein syrjään, jopa joutuessa iloittelun, tyhjänpäiväisen leikinlaskun peittoon.

Luostarissa Hillevi ja Herbert yht'äkkiä muistivat erään asian: oli lähetettävä näköalakortti Toinille. Ehdotus hyväksyttiin yksimielisesti ja kaikki kolme panivat nimensä tervehdyksen alle, myöskin Lisette Barodet. Yhteinen ilo hämmensi kaikki ajatukset. Ei kellekään siinä silmänräpäyksessä johtunut mieleen, minkä vaikutuksen näiden nimien yhdistelmä saattoi aikaansaada tervehdyskortin vastaanottajassa. Kun omat tunteet kuohuilivat ylimpänä, niin unhottuivat parhaimmankin ystävättären, oman puolisonkin mielessä mahdollisesti syntyneet ajatukset, jotka ehkä juuri sillä hetkellä olivat pitkällä matkalla huolestuneina, epäilyksiä, pahoja aavistuksia täynnä.

Kun tämä seurue palasi takaisin lähtöpaikkaansa, niin oli sillä valmiina päätös, että kaikkien kolmen oli uudelleen tavattava seuraavanakin päivänä Aix-les-Bains'issä. Lähemmin laadittaisiin ohjelma sitten, mutta sen pääsisällyksenä oli yhteinen huvittelu.

Seuraavana päivänä tulikin Hillevi yksin. Hän ilmoitti kuitenkin neiti Barodet'n tulevan illemmällä, jolloin kuunneltaisiin konserttia ja samalla koeteltaisiin onnea la dowze-pelissä Grand cercle'ssä. Sen pelin tunsivat he jo molemmat. Ja varsinkin sanoi Hillevi voittaneensa hyvin usein. Nyt, päivällä, päättivät he hammasrataa ajaa ylös Mont-Révard'ille, josta kirkkaalla säällä, niinkuin nyt sattui olemaan, saattoi nähdä Mont-Blanc'in huipun.

Hillevi oli haltioissaan. Hän oli onnellinen taas. Hän oli täydessä vapaudessa, ulkomailla, kaukana omaisista, kaukana »pahoilta» silmiltä. Istuessaan likitysten Herbertin kanssa hän tunsi olevansa kuin tämän oma. Ja hänen omasta pyynnöstään he alkoivat sinutella toisiaan. Sekin lisäsi tuttavallisuutta heidän välilleen. Ei tarvinnut puhua vertauskuvin, salatarkoituksin, vaan sai sanoa ajatuksensa suoraan.

— Katsos, Herbert, kuinka paljon cyclamen kukkia tuolla kosteassa rotkossa kasvaa! — sanoi Hillevi, osoittaen toisella kädellään ulos junan ikkunasta ja laskien toisen kätensä Herbertin polvelle.

— Minä ihailen niitä. Ne ovat tavattoman veikeitä oikullisissa asennoissaan, — ilmaisi niistä Herbert mielipiteensä.

— Minä olen ihan rakastunut niihin, — jatkoi Hillevi. — Ja ajatteles!
Niitä käytetään täällä hajuvesiin, ihojauheisiin ja saippuoihin. Meille
Suomeen tuotuina ne eivät kuitenkaan tuoksu ollenkaan.

Eräässä radan käänteessä he mykistyivät ja jäivät ihailemaan kaupunkia ja sen ympäristöä, joka levisi laajana heidän silmiensä eteen vaipuen yhä syvemmälle kuta korkeammalle juna kiipesi. He eivät malttaneet pysyä istuallaan, vaan nousivat seisomaan ikkunan eteen. Aivan kuin tiedottomasti kiersi Herbert siinä käsivartensa Hillevin vyötäisten ympäri. Ja kuin näköalasta ihastuneena huudahti Hillevi:

— Aaah!

Mutta samalla hän loi pitkän, hurmaantuneen katseen Herbertiin ja istuutui sitten raukeana penkille. Hetken kuluttua hän sanoi:

— Muistatkos, Herbert, kun tapasit minut sieltä rannalta itkemästä, silloin lähtöpäivän aattona?

— Kuinka en sitä muistaisi? Säälin sinua silloin kovin, — vastasi
Herbert.

— Ihanko totta? — kysyi taas Hillevi. Mutta melkein yhteen jatkoon hän kysyi vielä, aivan kuin se koittaakseen pois sen asian, mutta samalla tunkeutuakseen syvemmälle Herbertin sieluun:

— Mitenkähän Toini nyt jaksaa?

Herbert hämmästyi ja naurahti.

— Onko hän vielä onnellinen? Oletteko te onnelliset? — kysyi silloin
Hillevi.

— Sitä sinun on kysyttävä Toinilta itseltään, — oli Herbertin vastaus.

— Mutta miltä sinusta tuntuu? Luuletko hänen olevan onnellisen? — intti
Hillevi aivan häikäilemättä.

— Välistä ehkä, välistä ei, — selitti taas Herbert.

— Sinä olet aina diplomaatti, — sanoi Hillevi nyt. Ja hänen äänessään oli melkein iloinen sävy. Enempää hän ei halunnutkaan tietää. Jos tuo vastaus piti paikkansa, niin merkitsi se jo hyvin paljon.

Herbert pyysi Hillevin syömään päivällistä kanssaan hotelli
Richmondiin, missä hän asui. Päivällisen jälkeen piti heidän tavata
konsertissa neiti Barodet, joka siihen mennessä aikoi saapua
Chambérysta Aix-les-Bains'iin.

Jo päivällisillä herätti Hillevin ulkomuoto tavatonta huomiota. Ja vieläkin enemmän iltakonsertissa ja pelipöydän ääressä. Ranskalaiset, jotka ihailevat tällaisia harvinaisia kaunottaria, vaikka semmoisia saavatkin paljon nähdä, eivät voineet olla huudahtamatta ihastuksesta. Päivällispöydässä oli tiedetty kuiskata, että Hillevi oli Suomesta, ja se antoi aihetta mairitteleviin lausuntoihin maastamme ja kansastamme.

— Ja kuinka ihmeen aistikkaasti hän on pukeutunut! — kuiskasi joku,

— Une vraie parisienne! (Oikea parisitar!) huomautti toinen.

Hillevi oli pukeutunut terra-cotta-väriseen, avokaulaiseen iltapukuun, joka todellakin ansaitsi ihailua. Itse hän oli hyvin tyytyväinen herättämäänsä huomioon, mutta myöskin Herbert otti imartelusta osansa, sekä omalta kohdaltaan, että sen vuoksi, että oli näin huomatun naisen seurassa.

»Grand cerclen» suuressa salissa tapasivat he sitten konsertin aikana neiti Lisette Barodet’n, joka myöskin, vihertävässä iltapuvussaan, oli miellyttävä. Kaikesta saattoi päättää, miksi juuri hänestä ja Hillevistä oli tullut niin hyvät ystävät. Tässä yhdisti nähtävästi juuri sama elämänkatsomus kaksi naista toisiinsa. Elämä oli arvalla ratkaistava. Siltä oli otettava, mitä suinkin irti sai. Ja kaikki oli käytettävä niin, että olisi hauska elää. Siinä joutavanpäiväisen olemassaolon päämäärä.

Herbert oli kyllä ennenkin seisonut pelipöydän ääressä, mutta enimmäkseen olivat hänen pöydälle panemansa louis'dorit [ranskal. kultaraha, 20 frangia] yht'äkkiä kadonneet croupier'n [pelipankissa henkilö, joka kerää pelaajien panokset ja maksaa voitot] haravan nykäiseminä aivankuin näkymättömän hengen poispuhaltamina. Konsertin väliajalla hän seurasi nyt kuitenkin pelihaluisten neitien mukana katselemaan à la boule peliä.

Pöydän ympärillä oli jo monta riviä pelaajia, niiden joukossa huomattava määrä pitkiä, laihoja miss'ejä, pincenez nenällään ja posket hermostumisesta punottavina. Kuului vain croupier'n huutoja: »Faites vos jeux, messieurs! — Rien ne va plus! — Le sept!» [Tehkää panoksenne, herrat! — Ei lisää enää! — Seitsemän!]

— Minäpä panen nyt vielä seitoselle, — sanoi Hillevi ja heitti 20-frangin kultarahan sille numerolle. Minä ajattelen erästä seikkaa. Jos voitan, niin se toteutuu.

Hetken kuluttua kuului taas croupier'n huuto: — Le sept.

Ja Hillevi korjasi 140 frangia. Hän oli siis voittanut 120 frangia ja omansa takaisin. Hän oli tavattoman iloinen.

— Se toteutuu! Se toteutuu! — sanoi hän ja katsoi Herbertiä merkitsevästi silmiin. Tämä saattoi melkein jo arvata, mitä Hillevi oli ajatellut.

— Ja konsertin jälkeen pyydän minä nyt teidät molemmat ravintolaan, — lisäsi hän.

— Se on minun saatava tehdä, —vastusti Herbert, — Se on aina miehen tehtävä.

Ja niin he tekivätkin sen jälkeen, kun olivat vaihtelevalla onnella jonkin aikaa ottaneet osaa à la boule-peliin. Ravintolassa taas tuli puheeksi seuraavien päivien ohjelma. Se tuli ratkaistuksi sillä perusteella, että Hillevi ja neiti Barodet jo aiemmin olivat päättäneet käydä Chamonix'ssa. Hillevin piti näet ehdottomasti saada nähdä koko tuo suurenmoinen alppiluonto, jonka keskuksena on Mont-Blanc. Ja sitä tietä päätti nyt myöskin Herbert palata Genèveen ja sieltä kotimaahan molempien matkatoveriensa taas matkustaessa takaisin Chambéry'hin. Tämä suunnitelma tuotti mitä suurinta tyydytystä heille kaikille.

Ja unhottumattomaksi elämykseksi tämä matka heille jäikin, sillä yksikään heistä ei ollut noita jylhiä, päätä huimaavia vuoriratoja ennen kulkenut. Toinen toistaan kauniimmat, hymyilevät maisemat avautuivat heidän eteensä. Tuolla alhaalla vihannoiva, auringon valaisema laakso siroine majoineen, tuolla värikkäissä puvuissaan työskentelevät tahi laumojaan vuorien rinteillä paimentavat asujaimet, tuolla syviksi rotkoiksi ja onkaloiksi lohkeilleet kallionkupeet, joita myöten siellä täällä syöksyi alas koskena kohiseva vuorivirta, tuolla edessä pohjattoman kuilun poikki rakennettu korkea, kapea silta, jonka yli junan oli kuljettava hiljaa kiivetessään lumirajaa kohti, ja tuolla vihdoin nuo ikuisen lumen ja jään peittämät jättiläiset, ryntäillään sulamattomiksi meriksi hyytyneet aallokot, huiput joko kimmeltävinä kultaisessa päivänpaisteessa, tahi hohtavina hehkuvassa ruskossa auringon painuessa mailleen taikka myös verhoutuneina sakeaan sumuun ja lumituiskuun, joka eksyttää niiden korkeuksia uhmaavan uhkarohkean ihmisen, vieläpä usein syösten ja haudaten hänet uumeniinsa, joista ei häntä koskaan kukaan löydä.

Chamonix'ssa sai tämä kolmihenkinen seurue sitten nähdä itse tuon »valkoisen vuoren» melkein kuin käden ulottuvilta. Mutta sittenkin se sai heidät masentavana pysymään huomattavan välimatkan päässä, katselemaan sitä kaukoputkella laakson vastaiselta Brévent-vuoren rinteeltä, jossa oli juuri tämmöisiä ihailijoita varten sievä kahvila. Täältä oli moni muukin tuota peloittavaa jättiläistä ihmetellyt, muun muassa kuuluisa englantilainen taidefilosofi Ruskin, jonka muistoksi siellä oli hänen nimeään kantava kivi.

Alhaalla laaksossa kiemurteli pieni Arve-joki, jäsen toiselta rannalta kohosi jyrkkänä seinämänä se vuorten jono, jonka selkää pitkin kulkee Ranskan ja Italian välinen raja, ja jonka korkein kohta juuri on Mont-Blanc. Mikä valon ja värien vaihtelu tässä jyrkässä seinämässä! Alempana paikoin tummaa, paikoin vaaleamman vihreää metsää, mutta tuossa jo harmaata kiviröykkiötä, tuossa kuin valuva kosken kuohu, mutta jäätyneenä heijastuen milloin vihertävänä, milloin sinertävänä, tuossa synkkä rotko tahi musta, korkea kivi, terävä kuin piikki, tuossa sitten jo ikuisen lumen raja, josta laakson asukkaille hengenvaaralliset vyöryt lohkeilevat, ja yhä ylempänä, yhä häikäisevän valkoisempina kuhmuraiset, kyttyräiset harjanteet valtiaanaan horjumattomalla valtaistuimellaan aina ja aina vain Mont-Blanc. Minne hyvänsä katse kulki ja harhaili, aina se lopulta sittenkin näki edessään tuon saman jättiläishahmon.

Täällä sanat kaikilta melkein tyrehtyivät, luonnon valtava suuruus mykistytti kerkeimmänkin kielen. Vasta lähtöhetkellä, asemalla, heräsivät tunteet, höltyivät hermot, siirtyivät ajatukset entisiin jokapäiväisiin asioihin. Oli kuin kaikki olisi alkanut sielussakin laskeutua alaspäin sitä mukaa kuin juna varovasti vieri rataa alas, kummallakin puolellaan taas toisenlaisia kauniita näköaloja Genèveen päin kuljettaessa, sinne, jossa Herbertin oli erottava Hillevistä ja neiti Barodet’sta.

Hyvästellessä kohtasi Herbertiä Hillevin pitkä, kysyvä ja surumielinen katse. Ja kun Herbert piti Hillevin kättä omassaan, niin he ymmärsivät toinen toisensa paremmin kuin äänin ja sanoin.

— Mehän tapaamme kohta toisemme Helsingissä jälleen? — kysyi Herbert.

— Muutaman kuukauden kuluttua, — vastasi Hillevi vakavasti, — pitkän, pitkän kuukauden kuluttua.

— Ajatus lyhentää ajan, — liitti siihen Herbert.

— Ja kirjeet, — jos saan kirjoittaa? — kysyi Hillevi varovasti.

— Tietysti. Vieläpä pyydän sitä sinulta, — lohdutti Herbert.

— Minä kyllä tiedän oikean tien, — oli Hillevin jo iloisempi loppulause.

Kädenpuristus ja syvä katse vielä.

Ja Hillevi riensi toiselle laiturille, jonne neiti Barodet jo oli mennyt ennen häntä — ymmärtäen toverinsa asian.

He palasivat Chambéry'hin, ja Herbert matkusti Helsinkiä kohti — Toinin luo.

IV

Toini oli alussa, Herbertin ollessa Aix-les-Bains'issä, saanut mieheltään kirjeitä aina muutaman päivän kuluttua. Ja niistä ei Toini saanut minkäänlaista aihetta epäilyksiin. Mutta sitten tuli tuo yhteinen kortti Abbaye de Hautecombe'sta, ja se oli tavallaan kohtalokas Hilleville, Herbertille ja Toinille. Sillä kirjeet, jotka Toini sen jälkeen sai mieheltään ja Hilleviltä, todistivat, etteivät he olleet suoria, vaan että heidän puoleltaan paljon oli jätetty kertomatta. Sen saattoi Toini usein lukea rivien välistä. Hänelle oli ollut ehkä vielä suurempi yllätys kuin Herbertille, että Hillevikin oli tullut Aix-les-Bains'iin, sillä siitä matkasta hän ei ollut mitään kuullut Hillevin isältä yhtä vähän kuin siitäkään, että Hillevillä oli koulutoveri Chambéryssa, jonka luokse hän olisi ollut aikeissa matkustaa. Oliko siis tuo matka tapahtunut isän tietämättä vai oliko se kokonaan tekaistu juttu asian oikean laidan salaamiseksi? Siinä ensimmäinen ikävä vaikutus. Mutta sitä ei Toini yrittänytkään hälventää hankkimalla selvyyttä tähän asiaan kanslianeuvos Urvolta. Sitä ei hänen omatuntonsa sallinut. Hänestä tuommoinen menettely tuntui kovin halpamaiselta. Ja hän piti koko asian omana salaisuutenaan.

Mutta kun Herbert sitten, matkansa tähden Chamonix'hin, viivähti pari päivää yli ajan, jonka oli kotiatuloaan varten aiemmin määrännyt, niin silloin alkoivat Toinin epäilykset vahvistua. Hän sai kirjeistä kyllä tietää, että tuo tuntematon Lisette Barodet oli heidän seurassaan, mutta se ei tuottanut huojennusta hänelle. Senvuoksi hän kovin levottomin mielin odottikin miehensä kotiinpaluuta.

Toinin aavistukset näyttäytyivätkin oikeiksi. Herbert ei ollut lainkaan enää entisensä tapainen. Hän oli kovin hermostunut käytökseltään, mutta, salaten asian oikean laidan, selitti sen johtuvan kylvyistä, jotka olivat olleet kovin rasittavat, ja laiminlyödystä työajasta, jonka johdosta hänellä muka oli paljon jäljelle jäänyttä työtä. Ja tämä hermostuneisuus puhkesi sitten viatonta Toinia vastaan, jonka kuorma tuli entistä raskaammaksi.

Kaikki siis ei ollut nyt niinkuin olla piti. Mutta pahinta oli, että Herbertin välinpitämättömyys vaimoaan kohtaan yhä kasvoi ja että hän laiminlöi vaimoaan siinä määrin, että tästä välistä tuntui, kuin Herbert suorastaan olisi halveksinut häntä. Siitä taas johtui, että kyyneleet usein täyttivät nöyrästi kärsivän Toinin silmät, mutta sen sijaan, että hän olisi saanut sääliä osakseen, suututti itku vain hänen miestään, joka silloin jätti hänet yksin suruineen, koska muka ei sietänyt nähdä naisten turhanpäiten itkevän. Ja silloin poistui Herbert tavallisesti pitkäksi aikaa, etsien toverien seuraa ja viettäen heidän kanssaan iltansa jossakin ravintolassa.

Joku valoisampi hetki heidän välillään tuli vain, jos Herbert sattui puhumaan Hillevistä. Silloin Toini huomasi paikalla, että Herbertin katse kirkastui, ja aivan kuin olisi jonkin uutisen tietänyt hän lausui iloisena Toinille:

— Mitä sinä suret? Muutaman viikon kuluttua saat varmaan jo parhaimman ystävättäresi jälleen kotiin.

Hillevi oli — hyvin viisaasti kyllä — kirjoittanut tästä paluustaan Toinillekin, mutta tämmöisistä pikku seikoista ja vihjauksista alkoi Toini aavistaa, että Herbertkin oikotietä sai tietoja Hilleviltä. Heidän kotiinsa ei niitä Herbertin nimelle tullut, mutta niitä saattoi tulla varmassa postissa ulkoasiainministeriöön. Tätä Toinin arvelua vahvisti vielä sekin seikka, että Herbert istuskeli siellä nytkin tavallista kauemmin, luultavasti kirjoitellen siellä vastauskirjeitään. Omituinen salaperäisyys kaikissa asioissa näytti siis verhoavan Herbertin toimia.

Herbert oli kokonaan muuttunut, sen huomasi Toini hyvin. Ja ääretön suru ahdisti hänen mieltään. Omasta pojastansakaan ei isä enää paljon välittänyt.

Mutta Toinille oli Reino vielä ainoa ja suuri lohdutus tässä surussa, jonka hän oli päättänyt yksin kantaa, ypö yksin.

Tätä kauheata asiaa ajatteli Toini usein pääsemättä mihinkään selvyyteen. Saattoiko se todellakin olla mahdollista? Saattoiko Hillevi olla niin petollinen? Saattoiko hänen miehensä nyt jo, ainoastaan muutaman vuoden kuluttua, kyllästyä häneen, käydä niin tylyksi, että välistä loukkasikin häntä kovilla, melkein raaoilla sanoilla?

Tämä vaivasi, aivan kiusasi Toinia niin, että hän tahtoi kaikin keinoin päästä tästä asiasta selvyyteen niin pian kuin suinkin. Olihan varmuus sittenkin parempi kuin epävarmuus, kun ei enää mitään toivon pilkettä näkynyt. Ja eihän ollut syytä antaa Herbertin kohdella häntä hänen naisellista arvoaan alentavalla tavalla. Pitihän hänen itsensäkin kerran saada puolustautua mahdollisia epäluuloja vastaan. Hän päätti siis käyttää ensimmäistä tilaisuutta hyväkseen.

Semmoinen tulikin eräänä iltana, kun Herbert palasi tavallista myöhemmin kotiin toveripäivällisiltä. Toini oli istunut ja odotellut häntä juuri siinä tarkoituksessa, että saisi mieheltään selvän vastauksen. Mutta hän oli itkenyt, ja hänen poskensa olivat kyynelistä märät, kun Herbert astui huoneeseen. Tämä harmitti Herbertiä ja hän tiuskasi:

— Miksi sinä täällä näin myöhään istut? Ja vielä olet itkenytkin.

Toini vastasi lempeästi kuin aina:

— Kotonanihan minä vain istun. Ja minkä minä sille voin, että olen itkenyt?

Mutta tämä alistuvainen äänen sävy suututti Herbertiä vielä enemmän:

— En tiedä, mitä syytä sinulla olisi itkemiseen? Enhän ole mikään poikanulikka, että minun pitäisi olla kotona jo lasten maatapanoaikaan.

— Hyvä Jumala, kuinka tylysti sinä taas puhut! — jatkoi Toini.

— Taas! — koroitti Herbert ääntään.

— Mitä minä sitten olen sinulle tehnyt, kun näin huudat minulle? — kysyi Toini!

— Parasta olisi, ettet kysyisi sitä minulta! — vastasi jälleen Herbert, — niin pääsisin turhista vastauksista.

— Mutta tahtoisin kerrankin tietää, Herbert, miksi kohtelet minua näin? — uteli Toini ja loi jälleen ystävällisen katseen mieheensä. — Olenko sinua jollakin tavalla loukannut? Olenko pahoittanut mieltäsi jollakin rumalla teolla? Kohtelet minua todellakin niin, kuin epäilisit minua suuresta rikoksesta. Sano, Herbert, minulle suoraan, epäiletkö minun olleen uskoton poissaolosi aikana?

Tämä kysymys sai Herbertin tulistumaan. Hän paiskasi vaimolleen vasten silmiä sanat:

— Minua kummastuttaa, ettet jo kauan ole huomannut, ettemme enää sovi yhteen. Välillämme on liian suuri elämänkatsomuksen ero, joka synnyttää vain ikävää erimielisyyttä. Se taas kasvaa päivä päivältä eripuraisuudeksi, ja sen nojalla on meillä mahdollisuus saada avioero, jota minä nyt toivon ja haluan. Diplomaatilla pitää sitäpaitsi olla vaimo, joka osaa hyvin kieliä ja kykenee edustamaan, hänkin. Sinä tiedät, että minä pyrin eteenpäin urallani ja että vielä voin nousta korkeallekin, mutta sinä elät vain lastasi ja kotiasi varten.

— Mutta onhan minun lapseni ja minun kotini myöskin sinun, — vastasi
Toini tyynesti. — Ketä varten minun sitten oikeastaan pitäisi elää?

— Tämä on siis turhaa keskustelua, — sanoi silloin Herbert, nousi paikaltaan ja meni tiehensä paiskaten oven voimakkaasti jälkeensä kiinni.

Asia oli nyt siis Toinille selvä. Ja hän huomasi, että Herbert aikoi pysyä päätöksessään. Se nähtävästi ei ollut hetken päähänpisto. Vastusteleminen oli siis turhaa, niin kipeästi, kuin se Toinin sydämeen koskikin. Hän ajatteli tätä asiaa koko yön silmiään ummistamatta, katkerasti ja kauan itkien. Nykyäänhän voi saada helposti avioeron, ja Herbert osaisi kyllä ohjata asiansa haluamaansa ratkaisuun. Hänellä oli kyky kääntää syyt ja vastaväitteet omaksi edukseen, vaikka Toini tiesikin olevansa aivan syytön. Ja jos lisäksi rakkaus toiseen naiseen — niinkuin Toini varmasti päätteli — oli tämän kysymyksen päävipusin, niin hänenkin asiansa vain pahenisi, jos hän asettuisi siinä poikkiteloin. Hän tahtoi siis nytkin olla nöyrä ja alistuvainen, tietäen, että korkeampi valta kerran ratkaisisi hänen asiansa oikeammin kuin Korkein Oikeus, maallinen valta, johon Herbert aikoi juttunsa viedä, nyt luultavasti oli ratkaiseva.

Seuraavinakin päivinä harkitsi Toini itsekseen tätä asiaa, jota hän jo pitkän aikaa sitten oli alkanut pelätä ja joka siis ei tullut enää minäkään yllätyksenä, vaikka hän viimeiseen asti oli toivonut sen kääntyvän parempaan päin. Muun muassa hän oli tietoinen siitä, että hänen toimeentulonsa oli hyvin turvattu; siinä suhteessa hän sai olla aivan rauhassa. Suurin ilo oli hänellä kuitenkin siitä, että hän saisi pitää poikansa, syytön kun oli mihinkään rikokseen. Reinoa hän sai edelleenkin rakastaa. Poikansa rakkauden hän toivoi tulevaisuudessakin saavansa omistaa täydellisesti, jos hän nyt oli miehensä rakkauden kadottanut, tuon rakkauden, joka ei koskaan millään pakkokeinoilla ollut voitettavissa. Lietsoa sitä uudelleen oli Toinia mahdotonta, jos Herbert kerran oli kylmennyt, vieläpä toiseen naiseen kiintynyt. Tulevaisuus vain oli näyttävä, — ja siitä oli Toini varma, — että Herbert joskus vielä oli antava arvoa hänelle. Silloin ehkä saattoi hän olla voimakkaampi puoli, vaikka hän nyt oli liian heikko käymään häneen suunnattuja voimia vastaan.

Toinikin oli siis päätöksensä tehnyt. Ja siinä hän halusi lujasti pysyä. Hän päätti samalla myös odottaa Hillevin paluuta ja panna hänet koetukselle.

V

Palattuaan kotimaahan haki Hillevi kohta Toinin käsiinsä. Hänen isänsä tiesi kyllä tyttärensä tulosta ja oli siitä kertonut Toinin äidille, mutta päivä oli jäänyt mainitsematta. Toinin mielestä oli Herbert kuitenkin selvillä tästä asiasta, vaikka hän tekeytyi tietämättömäksi. Tuntuipa Toinista melkein ivalta, kun Herbert eräänä päivänä tuli virastostaan kotiin ilmoittaen Toinille:

— Parhain ystävättäresi on nyt odottamatta saapunut Helsinkiin.

Toinin teki mieli kysyä, oliko Herbert käynyt häntä vastaanottamassa, mutta jätti sen tekemättä. Herbertin iloisesta äänensävystä hän päätti niin tapahtuneen, varsinkin kun hänen miehensä heti huomasi lisätä:

— Näin hänet juuri kadulla.

Ja kun Toini edelleen oli itsepintaisesti vaiti, tokaisi Herbert hermostuneesti:

— Etkö sinä enää iloitsekaan hänen tulostaan?

Silloin Toini vastasi:

— Minä pidän nyt sekä iloni että suruni vain omassa sydämessäni.

Herbert meni sen jälkeen sanaakaan sanomatta ulos. Toini kuuli kuitenkin hänen mennessään kuiskaavan:

— Sietämätön!

Toinin mielestä tuntui, että koko tämä tiedoitus Hillevin tulosta oli Herbertin taholta vain pilkkaa, suoranaista ilkeyttäkin. Mutta tämänkin hän kätki ääneti sydämeensä.

Samana iltana jo tuli Hillevi Toinia tervehtimään. Hän ei ollut malttanut olla heti tulematta katsomaan, kuinka Toini voi ja miltä hän näytti näin pitkän eron jälkeen.

Omituista kyllä ei Herbert sinä iltana voinut olla kotona. Hän oli käskenyt pyytämään anteeksi, jos Hillevi sattuisi tulemaan. Hänellä näet oli sinä iltana kovin tärkeätä tehtävää, vieläpä jokin yhteinen neuvottelu virastossa.

Toini otti mitä sydämellisimmällä tavalla vastaan Hillevin, joka myöskin koetti olla niin rakastettava kuin suinkin. Toini ylisti jälleen Hillevin kauneutta, katseli ja kiitteli hänen aistikasta pukuaan, näytti, sanalla sanoen, yhtä ihastuneelta ystävättäreensä kuin ennenkin. Vieläpä täytyi hänen itsekseen myöntää, että Hillevi nyt oli kukkeimmillaan, ettei ollut lainkaan ihme, jos Herbertkin olisi ollut häneen rakastunut.

Mutta itsestään hän ei saanut Hilleviltä yhtäkään mairittelevaa lausuntoa. Hienotunteisesti kylläkin Hillevi ei tahtonut sanoa, että Toini oli vanhentunut, vaikka sen huomion oli heti tehnyt Toinin nähtyään, mutta paljon, paljon sanoi Hillevi Toinin muuttuneen. Hän ei Hillevin mielestä ollut enää yhtä iloinen, tyytyväinen, avokatseinen, avomielinen kuin ennen. Tulipa Hillevin suusta vihdoin esille sekin, että Toini oli murtuneen näköinen, että näytti kuin kyyneleet olisivat uurtaneet jälkiä hänen poskilleen, jotka ennen olivat niin punaiset ja kauniit, nyt kalpeat ja laihtuneet. Syytä tähän muutokseen ei Hillevi kuitenkaan tiedustellut, sillä hän tiesi sen kyllä itse jo varsin hyvin, vaikka se tuskin liikuttikaan hänen omaatuntoaan, vain hän itse kun oli sillä hetkellä kaikki, toinen ei mitään. Eivät surettaneet häntä toisten surut, kunhan vain hänen oli hyvä olla. Näin oli Toinin entinen pikku ystävätär sisällisesti »kehittynyt» ulkona maailmassa.

Toinin ja Hillevin keskustelu liikkui sitten pääasiallisesti Hillevin kertomuksissa hänen oleskelustaan Ranskassa. Ja ne näyttivät olevan Hillevin mielestä kiintoisin aihe. Mutta Toinillakin oli sydämellään jotakin, jonka hän tahtoi saada esille. Hän alkoikin lopulta puhua vakavasti vakavasta asiasta nähtyään surukseen, että Hillevi kosketteli pinnallisesti, kuin hipaisemalla vain, seikkoja, jotka olivat Toinin mielestä suuria elämän kysymyksiä. Lausuttuaan ihmettelynsä Hilleville siitä maailmankatsomuksesta, mikä ulkomailla, varsinkin Ranskassa, vallitsi tällaisistakin asioista, päätyi hän omaan nykyiseen tilaansa. Eikä hän tahtonut Hilleviltä salata, että sekin oli suuresti muuttunut, että juuri se oli syynä hänen ulkonaiseenkin muutokseensa. Tarkemmin ei hän sitä kuitenkaan selittänyt, koska Hillevi sitä tuskin näytti haluavankaan kuulla. Mutta yhden kysymyksen pyysi hän saada hänelle tehdä. Ja melkein kuin kaataen raskaan kuorman Hillevin eteen Toini lausui vakavalla äänenpainolla:

— Kuulepas, rakkahin Hillevini, sinä parahin ysvättäreni jo nuoruusvuosiltasi asti! Sinä ehkä näet, että paljon on tapahtumaisillaan. Minulla ei ole enää onneani jäljellä. Mutta sinä olet vielä lähelläni. Sanohan nyt! Tuletko aina pysymään samana uskollisena ystävänäni vast'edeskin elämämme loppuun saakka, vaikka mitä minulle tapahtuisikin?

Ja näin kysyessään otti Toini hänet syliinsä, suuteli häntä ja odotti.

Hillevi näytti hämmästyvän ja viivytteli hetkisen vastausta. Vihdoin hän katsahti Toiniin pikaisesti, ja, antamatta suoraa vastausta, kysäisi:

— Miksi kysyt sitä minulta nyt?

— Siksi, että nyt tahdon sen tietää. Näin pitkän erossaolon jälkeen on minulla syytäkin sitä kysyä. Ja sinun vastauksestasi riippuu kaikki. Se on ratkaiseva minulle.

— Tietysti, — vastasi Hillevi ja kietoi käsivartensa Toinin kaulaan. Näytti kuin hän tällä liikkeellä olisi tahtonut peittää kasvonsa Toinin silmiltä. Omatunto kosketti sittenkin Hilleviin. Hän tiesi valehtelevansa. Hän arvasi myös, että Toini huomasi, ettei hän puhunut totta.

Tämä kohtaus liikutti Toinia niin, että hän purskahti itkuun ja itki kauan nojautuen Hillevin olkapäähän.

Hillevi oli tästä niin ymmällään, ettei tietänyt, mitä tehdä. Hän ei saanut sanaakaan suustaan. Lohduttamaan Toinia hän ei kyennyt. Sekin olisi ollut valheellista. Eikä hänellä ollut mitään keinoja selvitellä tätä tilannetta, sillä hän tunsi ja tiesi, että juuri hän itse oli syypää kaikkeen, syypää Toinin suureen suruun, hänen onnettomuuteensa.

Siksi he olivat molemmat kauan vaiti. Hilleville tämä vaitiolo oli vieläkin kiusallisempi kuin Toinille, joka tunsi syyttömyytensä. Toini saattoi rauhallisesti ajatella tätä asiaa. Hän koetti tyynnyttää itseään. Ja tyyntyikin lopulta, kun huomasi, että Hillevi tahtoi päästä lähtemään pois. Hän tunsi sääliä Hilleviä kohtaan ja alkoi ensimmäisenä puhua sanoen:

— No, niin! Jättäkäämme tämä asia! Puhukaamme sitten jostakin muusta.

Mutta mistään muusta ei tahtonut enää syntyä keskustelua.

Siksi Hillevi sanoi:

— Minä huomaan, Toini, että sinä olet kovin hermostunut ja kaipaat lepoa. Ehkä on parasta, että minä nyt lähden.

Ja hän nousi paikaltaan.

Toinikaan ei vastustellut, vaan sanoi:

— Kuinka haluat, Hillevi.

Ja Hillevi lähti vaihdettuaan vielä suudelman vanhan ystävättärensä kanssa.

Mutta heistä molemmista tuntui, kuin näky käsi yhdellä iskulla olisi katkaissut kaikki ystävyyden siteet heidän väliltään.

VI

Taivas alkoi yhä enemmän pimetä Toinilta. Mustia, synkkiä pilviä kasaantui hänen päälleen kasaantumistaan. Eikä ketään hänellä ollut, jonka kanssa hän olisi tahtonut neuvotella. Kenellekään ei hän tahtonut surujaan ilmaista. Hän istui vain allapäin, surumielisenä, pikku Reinon kanssa, joka oli hänen ainoa lohdutuksensa heidän kodissaan.

Seuraavana päivänä jo Hillevin käynnin jälkeen sai hän vastattavakseen miehensä Korkeimpaan Oikeuteen antaman avioeroanomuksen. Luettuaan sen huomasi Toini, että häntä syytettiin pääasiallisesti eripuraisuudesta.

Eripuraisuudesta! Hänkö, Toini, oli ollut eripurainen? Hän, joka oli ollut hiljainen ja nöyrä, anteeksiantavainen, alistuvainen, valmis vaikka mihin sen puolesta, jota rakasti, uhraamaan henkensäkin ystävänsä puolesta? Oi, hän olisi voinut kuolla kuin karitsa teurastajan veitsi kurkussaan, ääntäkään päästämättä, vain rukoileva, melkeinpä kiitollinen katse sammuvissa silmissään! Jumala, Jumala! Eikö ole mitään oikeutta maailmassa?

Ennenkuin meni asianajajan luo kirjoituttamaan vastausta tahtoi
Toini kuitenkin tavata miehensä. Kahdesta asiasta piti hänen saada
Herbertiltä selvyyttä. Silloin olisi hän selvillä kaikesta muustakin.

Herbert oli sinä päivänä taas kauan poissa. Hän oli ilmoittanut, ettei tulisi päivälliseksikään kotiin. Tulisi siis ikävä ilta monessa suhteessa. Toini arvasi, että Herbert tiesi tuon avioeroanomuksen saapumisesta Toinille ja että hänen miehensä ehkä senkin tähden pysyi poissa kotoa välttääkseen ikävää yhteentörmäystä. Itsekin hän tätä pelkäsi, mutta odotti miehensä tuloa sittenkin saadakseen asian yhä likemmäksi päätöstään.

Herbertin tultua kysyi Toini:

— Saanko puhua kanssasi muutaman sanan?

— Mistä niin? — kysyi Herbert lyhyesti.

Toini selitti saaneensa avioeroanomuksen ja lausui:

— Pari kysymystä vain ennenkuin siihen vastaan. Ensimmäinen on: Aiotko mennä uusiin naimisiin?

— Aion, — vastasi Herbert.

— Hillevin kanssa siis? — kysyi Toini sykki sydämin.

— Niin, tuli jälleen lyhyt vastaus.

— Siinä kohden suostun siis heti, sai Toini sanotuksi. — Hillevihän on ollut parhain ystäväni tähän saakka. Hänen hyväkseen uhraan siis kaikki, kaikki. Mutta yhdellä ehdolla, ja se on se toinen kysymys.

— Mikä se on? — kysyi Herbert.

— Se on se, — nyyhkytti Toini, — että minä saan pitää poikamme.

— Suostun, — vastasi Herbert jälleen kylmästi kuin jossakin virallisessa kuulustelussa.

Ja hän nousi paikaltaan pitäen heidän keskustelunsa päättyneenä.

Toini ei voinut enää hillitä itseään. Hänkin nousi, juoksi pois huoneesta ja heittäytyi salissa kasvoilleen sohvatyynyyn, jonka kasteli märäksi kauan vuotavalla kyynelvirralla.

Eniten hän itki elämän viheliäisyyttä maan päällä, vilppiä ja petosta siinä olennossa, jota sanotaan ihmiseksi. Ja hän rupesi jälleen miettimään rakkauden ja ystävyyden keskinäistä suhdetta ja niiden sisäistä arvoa. Mitä on se rakkaus, jonka puolesta mies näin uhraa vaimonsa, isä lapsensa, heittäen heidät luotaan kuin joutavan, kuluneen esineen? Mitä on se ystävyys, joka vain oman, itsekkään intohimonsa tähden riistää toiselta sen, mikä tälle on kallista, tahraten pyhimmät tunteet, katkaisten hellät sydämensiteet kuin mitättömän nuoranpätkän? Eikö siis mitään pyhää ole enää ihmisessä? Onko Jumalan kuva hänestä jo kokonaan kadonnut? Vai onko Jumala itse luomastaan maailmasta kuollut?

Toini tunsi todellakin nyt olevansa kaikkien hylkäämä. Mieheltään hän ei enää tarvinnut mitään selityksiä, — lohdutuksesta ei voinut olla puhettakaan. Jäljellä oli vielä hänen äitinsä. Mitä hän sanoo? Tämä oli hänellekin varmaan suuri yllätys, sillä eihän hänen kanssaan ollut koskaan ollut mitään puhetta Toinin ja Herbertin »eripuraisuudesta». Ei ollut Toini itse ainakaan hiiskunut siitä mitään eikä ollut äiti kertaakaan hiiskunut semmoisesta keltään toiseltakaan kuulleensa. Mitä oli hän siis sanova?

Mutta mitä oli Hillevi ensin sanova tämän viimeisen tapauksen jälkeen, josta hän varmaan heti oli saanut tiedon Herbertiltä. Miltä näytti hän nyt viimeisen kohtauksensa jälkeen Toinin kanssa? Se oli kiintoisa kohta. Nyt, jos koskaan, piti kaikki tulla ilmi. Tekosyillä, verukkeilla, kiertelyillä ei ollut enää tilaa missään.

Hillevi parka! Semmoinenko siis oli hänen uskollinen, vilpitön ystävyytensä, josta Toini oli näin kauan uskollisesti pitänyt kiinni?

Seuraavana päivänä sai Toini Hilleviltä kirjeen. Hillevi siis ei itse enää ilennyt näyttäytyä Toinille.

Hillevi kirjoitti:

»Rakkahin Toini!

Lankean polvilleni eteesi, sillä olen varma, että jo tiedät kaikki. Mutta tiedän myöskin, että annat minulle anteeksi, eikö niin, kun saat kuulla, että olen mielettömästi rakastunut mieheesi niinkuin hänkin vakuuttaa olevansa minuun. — Olet kentiesi aavistanut, että olen ollut Herbertiin mieltynyt melkein jo lapsuuteni vuosilta asti, — siitä lähtien, kun tanssin ensimmäisen valssin hänen kanssaan vanhempiesi kotona. Sitten minä kadehdin sinua, kun sinä sait hänet, nuori sydämeni oli aivan murtunut. En tietänyt, jaksaisinko enää elääkään. Sen tähden olin sitten niin tyytyväinen, kun pääsin pois Ranskaan, sillä toivoin haavani siellä paranevan. — Tämä kuulostaa varmaan hyvin uskomattomalta, mutta kaikki on totta, mitä sanon. — Sitten kävi niin, että näin Herbertin jälleen Aix-les-Bains'issä, ja silloin, niin, silloin leimahti liekki uudelleen sydämessäni. Me huomasimme rakastavamme toisiamme. Ja kun hän ilmaisi minulle, ettei ollutkaan löytänyt onneaan sinun kanssasi, niin luulin minä, että minulla oli oikeus tulla hänen vaimokseen, varsinkin kun kotiin tultuani näin, että sinäkin tunsit olevasi onneton. Tiesin sitä paitsi, ettei uhraus minun puoleltani johtaisi suotuisaan tulokseen sinun hyväksesi, pikemmin päinvastoin.

Tämän selityksen jälkeen toivon, että ymmärrät minua oikein ja annat minulle anteeksi, jos olen tuottanut sinulle surua. Toivon samalla myöskin, että saan olla ystävättäresi niinkuin ennen ja että me molemmat pelkäämättä, sankarillisesti otamme vastaan sen, minkä kohtalo meille elämässä suo.

Sinun oma Hillevisi».

Sana »kohtalo» oli alleviivattu. Järjellä ja omallatunnolla ei siis ollut tässä mitään tekemistä Hillevin taholla.

Asia oli siis selvä. Toini oli päättänyt olla vastustamatta avioeroanomusta, toisin sanoen, päättänyt ilman muuta luovuttaa Herbertin Hilleville, »parhaimmalle ystävättärelleen».

Se oli hänestä sydäntä särkevää, mutta muu ei auttanut. Hänen täytyi tehdä niin. Hänen mielestään Jumala tahtoi koetella häntä tällä suurella kärsimyksellä.

Seuraavana päivänä hän päätti mennä puhumaan tästä asiasta äidilleen.

VII

Viimeisinä aikoina, näinä Toinille surullisina viikkoina, ei konsulinrouva Karppi ollut usein käynyt tyttärensä luona. Se ihmetytti Toinia kovin. Mutta muuta syytä ei hän siihen löytänyt kuin sen, että hän itsekin tähän aikaan harvoin näyttäytyi äidilleen, sillä hän ei tahtonut omalla murheellaan, ei edes alakuloisella ulkomuodollaan surettaa äitiään.

Nyt, kun Hillevi oli palannut kotiin, oli asianlaita toisin, varsinkin viimeisten suurten tapahtumain jälkeen. Nyt tunsi Toini suorastaan velvollisuudekseen mennä äitinsä luo. Ja hän tahtoi ehtiä sinne ennenkuin kanslianeuvos Urvon kautta salaisuus olisi tullut äidin tietoon.

Toini tiesi hyvin, että kanslianeuvos Urpo usein kävi hänen äitinsä luona, välistä vietti siellä koko illankin. Mutta olivathan molemmat leskiä ja lisäksi heillä oli paljon yhteistä vielä niiltä ajoilta, jolloin kanslianeuvos selvitti isävainajan pesän, jääden senkin jälkeen kaikkien liikeasioiden ylivalvojaksi.

Raskasta oli Toinin kuitenkin nyt mennä vanhaan lapsuuden kotiinsa tämmöinen asia sydämellään. Näin hän ei ollut koskaan luullut käyvän. Mitä olisikaan isä nyt sanonut, jos olisi elänyt? Hän oli naittanut ainoan tyttärensä, mitä parhaimmassa uskossa ja hyvin paljon toivoen. Etevän, arvokkaan ja kunnollisen miehen oli hän Toinille hankkinut. Tuo kesä Baden-Badenissa oli ollut niin kaunis, niin lämmin, niin valoisa tulevaisuuteenkin nähden, että isä ja äiti saattoivat vain iloita siitä.

Isä oli nyt kuollut. Ehkä oli hyväkin, että hän oli päässyt näkemästä näitä surkeita seurauksia, näitä ikäviä aikoja. Mutta äiti? Hän oli jäljellä. Häntä oli kovin sääli. Vaikka hän ei vielä aivan vanha ollutkaan, vieläpä näytti hyvinkin nuorekkaalta ja reippaalta, niin olisi ollut hyvä, jos hän eläessään olisi säästynyt osallistumasta tyttärensä onnettomuuteen.

Ja Yrjö? Hänkin näkisi sisarensa haaksirikon. Hänhän alkoi jo lähetä miehen ikää ja oli juuri pääsemässä opintomatkalleen ulkomaille. Mahtoikohan häneenkin tämä Toinin asia koskea kipeästi? Tämmöinen avioerojuttu ihan hävetti Toinia, mutta olivathan ihmisten mielipiteet viime aikoina paljon muuttuneet siinäkin suhteessa, niin että sitä monet pitivät melkein luonnollisena asiana, elleivät mies ja vaimo sopineet yhteen. Mutta erota pelkän eripuraisuuden tähden, — se oli jo jotakin semmoista niin kuin koirat tappelevat luupalasta. Luulikohan Yrjö sisarensa ja tämän miehen elämää jotenkin tämmöiseksi?

Jospa kukaan olisi tietänyt, kuinka vaikeata Toinin oli mennä äitinsä luo? Mutta hänen oli mentävä ennemmin tahi myöhemmin.

Kun hän tuli sinne, oli kanslianeuvos Urpo siellä. Oli kuitenkin jo mahdotonta kääntyä takaisin, vaikka Toini olisi tahtonut tavata äitinsä kahden kesken, puhella hänen kanssaan tuottavasti, käsi kädessä.

Mutta kun Toini ilmestyi huoneen ovelle, niin nousi hänen äitinsä ylös ja melkein juoksi häntä vastaan avosylin. Tämä tavallisuudesta poikkeava tapa aivan hämmästytti Toinia sitäkin enemmän, kun äiti lisäksi heti suuteli häntä. Samoin oli kanslianeuvos noussut paikaltaan ja astui Toinia vastaan puristamaan hänen kättänsä.

Tästä arvasi Toini heti, ettei hänen »salaisuutensa» ollutkaan enää salaisuus hänen äidilleen eikä siis kanslianeuvoksellekaan. Ja tämä otaksuminen saikin heti vahvistuksen Toinin äidin sanoista:

— Minä tiedän kyllä jo kaikki.

Tämä oli siis myötätunnon osoitus Toinille, tuo lämmin vastaanotto. Se oli samalla kuin surunvalitus. Mutta mistä johtui tuo omituinen hilpeys noissa molemmissa vastaanottajissa. Se jäi Toinille vielä arvoitukseksi. Ja se ihmetytti häntä kovin.

Aluksi huomasi Toini, että häntä tahdottiin kaikella tavoin lohduttaa. Asiahan oli kovin ikävä, mutta semmoistahan tapahtuu tähän maailman aikaan hyvin usein. Erehdykset näissä asioissa ovat aina mahdollisia eikä niitä voi koskaan välttää. Avioliitto on kuin arpapeliä. Voi saada voiton, mutta useimmiten tulee tyhjä arpa. Pitää vain osata suhtautua tähän peliin kylmäverisesti.

Tämä oli kyllä kanslianeuvoksen selitystä, mutta konsulin rouva kuunteli sitä »kylmäverisesti» sittenkin. Sekä Toini että hänen äitinsä muistivat, että kanslianeuvos oli saanut tyhjän arvan Hillevin äidin naituaan ja että tämä selitys varmaan viittasi siihen, mutta Toinia ihmetytti kuitenkin hänen äitinsä omituinen, aivan outo välinpitämättömyys tällä kertaa, äiti kun ennen aina kaikkia kohtaan oli osoittanut harvinaista, ihan silmiinpistävää, lämmintä myötätuntoa. Ja tämä ihan kauhistutti Toinia. Hän luuli varmasti jo kadottaneensa oman hellän äitinsä rakkauden ja tunsi itsensä melkein jo syylliseksi omaan onnettomuuteensa.

Mutta sitten kääntyi puhe vähitellen toisaanne. Tuli puhe äidin omasta asemasta, hänen yksinäisyydestään, varsinkin kun Yrjö piakkoin tulisi matkustamaan Englantiin. Ja sitten liittyi tähän vielä kanslianeuvos Urpokin, hänen likeinen suhteensa heidän asioihinsa ja hänenkin yksinäisyytensä elämässä, yht'äkkiä sai Toini sitten kuulla äitinsä ilmoittavan:

— Toini rakas! Minulla on sinulle uutinen kerrottavana.

— Niin, — sanoi vain kanslianeuvos.

Toinin sydän sykki niin, ettei hän voinut sanoa mitään. Hän alkoi jo aavistaa ja odotti ääneti, hämmästyneenä.

— Me aiomme solmia avioliiton nyt, me kaksi, — sanoi Toinin äiti, istuutui kanslianeuvoksen viereen ja otti häntä kädestä.

— Niin, — sanoi taas kanslianeuvos ja taputti Toinin äitiä kädelle.

Toini ei tietänyt ensin mitä tehdä. Hänen sydämensä oli niin kukkurallaan surua entisestään, ja nyt se oli jo valua yli äänensä. Hänen oli melkein mahdoton pidättää kyyneleitään, mutta hän nousi, meni suutelemaan äitiään ja puristi vuorostaan kanslianeuvoksen kättä.

Toini käsitti nyt, mistä tuo äskeinen hilpeys johtui hänen astuessaan huoneeseen, mutta iloa tämä uutinen ei hänessä synnyttänyt. Päinvastoin hänen teki melkein mieli paeta heti pois vanhasta lapsuuden kodistaan. Hän ei saanut vieläkään mitään sanotuksi, joka olisi herättänyt vilkkaampaa keskustelua heidän välillään. Sen vuoksi alkoi kanslianeuvos kosketella toista asiaa, jonka hän otaksui muun lisäksi painostavan Toinia, asiaa, josta Toini itse oli hyvinkin selvillä ja joka ei häntä lainkaan huolestuttanut. Se oli hänen vastainen toimeentulonsa, hänen elämänsä aineellinen puoli. Ja kun sitä kosketteli myöskin hänen äitinsä, niin se jo loukkasi Toinia.

Minä tiedän sen kyllä eikä se minua sureta, — sanoi hän. — Älkäämme puhuko siitä!

Oli aivan mahdotonta saada iloista tunnelmaa syntymään. Se pahoitti yhtä paljon Toinia kuin hänen äitiään ja kanslianeuvosta, nämä kun käsittivät asian niin, ettei Toini hyväksynyt heidän avioliittopäätöstään. Toini puolestaan oli pahoillaan siitä, että käytöksellään loukkasi heitä, vaikk'ei se suinkaan ollut hänen tarkoituksensa. Hänen maljansa oli kuitenkin niin täysi, että hänen täytyi päästä täältä pois kotiinsa. Hän syytti Reinon olevan vähän huonovointisen ja nousi lähteäkseen. Hän tunsi olevansa epäkohtelias ja pyysi anteeksi hyvästellessään äitiään ja hänen tulevaa miestään, omaa tulevaa isintimäänsä!

Jumala! Jumala!

Äitikin siis! Hänen oma, hellä, rakas äitinsä, jota hän aina oli kunnioittanut! Olivatko nuo »vanhukset» todellakin rakastuneet toisiinsa? Tämmöisiäkö asioita tuo »rakkaus» voi aikaansaada? Näinkö vielä vanhemmallakin iällä voi unhoittaa henkilön, jota on rakastanut ja kunnioittanut, jonka kanssa on vuosikymmeniä yhdessä elänyt, jonka on kyyneleillä vain parisen vuotta sitten hautaan saattanut? Leski, jo mummo, ja tytär, joka on pakahtua kyyneleihin, kuolla surusta, kun hänen miehensä on ollut uskoton ja päättänyt ottaa avioeron mennäkseen naimisiin vaimonsa parhaimman ystävättären kanssa! Voiko ajatella sen traagillisempaa elämänkohtaloa?!

Jumala! Jumala!

Hoiperrellen palasi Toini kotiinsa. Hän riisuutui nopeasti, juoksi pikku poikansa luokse ja lankesi kädet ristissä polvilleen hänen vuoteensa eteen, mutta raukesi pitkälleen lattialle.

Hänen maljansa oli täysi.

VIII

Mitä oli Toinin nyt tehtävä?

Oli vain yksi ainoa keino: matkustaa poikansa kanssa ulkomaille.

Herbert tietenkään ei tahtonut enää asua kotona. Hillevi oli kaupungissa nyt. Hänen kanssaan seurusteli Herbert, milloin voi, kunnes Korkeimman Oikeuden päätös oli tullut. Pian oli sitten valmis Tuomiokapitulinkin antama erokirja. Ja sen jälkeen vihittäisiin Herbert ja Hillevi varmaan hyvin pian.

Eikä luultavasti kestäisi kauan, ennenkuin Toinin äiti ja kanslianeuvos Urpo viettäisivät häitään. Ne olivat ehkä vieläkin lähempänä. Ettei näissä tarvitsisi olla läsnä, — edellisistä ei voinut olla puhettakaan, — päätti Toini niin pian kuin suinkin suoriutua matkalle. Dresdeniin aikoi hän lähteä poikansa ja yhden palvelijattaren seurassa viipyäkseen siellä vuoden tahi kaksi.

Äidistä hän saattoi näyttää kovasydämiseltä, kun näin poistui aivan tahallaan. Mutta hän ei voinut, ei voinut parhaimmallakaan tahdolla jäädä. Elämä oli hänestä niin raskasta, semmoinen painostava ilmapiiri vallitsi hänen ympärillään, semmoinen kammo hänen sydämessään, että hänen täytyi saada haihduttaa suruaan ulkomailla, levätä, virkistäytyä vieraissa oloissa. Kotimaa tuntui kuin karkoittavan hänet pois helmastaan.

Rakkaus riennätti asiainmenoa niin, että pesän jakokin ennen Toinin lähtöä tuli nopeasti suoritetuksi. Herbert oli tässä asiassa hyvin vaatimaton, suostuvainen melkein kaikkeen, olisipa voinut sanoa häntä melkein jalomieliseksikin. Jos Toini olisi ollut vähänkin syyllinen, olisi Herbert voinut vaatia ehkä paljonkin rikkaan konsulivainajan pesästä, mutta nyt oli asianlaita päinvastainen. Entisenä asianajajana hän tiesi sen varsin hyvin ja koska hänellä oli sekä omat varansa että virkansa, niin tyytyi hän mahdollisimman vähään. Ovelana miehenä tiesi hän kuitenkin, että mahdollisesti oli hänen osalleen vastaisuudessa vielä jotakin tuleva, kun kanslianeuvos saisi Toinin äidin, hän itse taas kanslianeuvoksen tyttären tämän ensimmäisestä avioliitosta. Siinä oli omituinen sukulaisuussuhde, ehkä hyvinkin pulmallinen perintökysymys tulevaisuudessa.

Mutta kuka sitä nyt ajatteli?! Rakkaus, tuo voimakas vipusin, ponnahutti kaikki oman mielensä mukaan. Järki oli silloin hyvin kaukana, kaukana nuorista, mutta vanhemmatkin oli se oikullisena kuin ainakin kietonut nuottaansa, aivan kuin hämähäkki kietoo surisevan kärpäsen seittiinsä.

Kun Toini meni jäähyväisille äitinsä luo, niin oli hän suorastaan liikutettu äitinsä hellyydestä. Kanslianeuvos ei nyt ollut siellä ja häntä vastaan tuulahti kaukaisen lapsuuden ajan herttaisuus ja lämpö. Yrjökin istui hetkisen heidän seurassaan. Ja kun Toini sattumalta puhui isästään katsellessaan isän kuvaa seinällä, niin pillahti hänen äitinsä itkemään. Mitä Toini lieneekin silloin ajatellut äitinsä uudesta avioliitosta, niin tekivät nämä äidin kyyneleet hyvän vaikutuksen. Hän oli heti valmis anteeksi antamaan äitinsä teon, varsinkin kun tämä sitten alkoi niin kauniisti, suorastaan ylistellen puhua miesvainajastaan. Oliko ehkä sittenkin kanslianeuvos Urpo hänelle vain vanhuuden tuki, seurakumppani, kun hänen lapsensa, molemmat, olisivat kaukana hänestä. Voihan hän nyt saada Toininkin ja Reinon luokseen, jos niin tahtoi, mutta toista oli sittenkin oma mies. Voivathan hekin, Toini varsinkin, jälleen joutua pois, ja silloin olisi äiti taas ollut yksin. Näin koetti Toini tulkita äitinsä ajatukset, kääntää kaikki parhain päin.

Äidin suhteesta tulevaan mieheensä oli Toinin vaikea mitään päätellä. Hän toivoi heille kaikkea parasta, mutta ei voinut torjua luotaan ajatusta, että aineelliset edut olivat olleet määräävinä kanslianeuvoksen taholta. Ei niin, ettei hänen äidillään olisi vielä ollut kaikkia hyvän, vieläpä miellyttävänkin puolison avuja, mutta sydämestään ei Toini voinut antaa hyväksymistään äitinsä avioliitolle. Olipa hänen melkein sääli äitiään.

Lisäksi tuntui Toinista loukkaavaltakin, että juuri Hillevin isä tulisi hänen isintimäkseen. Hänestä tuntui kuin tähän sukulaisuuteen aina jäisi jotakin särähtelevää, rikkinäistä, semmoista, jota ei siitä koskaan saisi poistetuksi. Siinä oli jotakin samantapaista kuin haljenneessa kristallimaljakossa, jota ei koskaan saa korjatuksi. Halkeama tulisi siinä aina näkymään. Niin oli käynyt hänen ja Hillevin välisen ystävyyden, näin surulliselta tuntui äidin uuden avioliiton johdosta syntynyt tilanne.

Eikö elämässä sitten koskaan ole mitään ehjää, mitään kestävää ihmisten välillä, ei edes vanhempien ja heidän lastensa välillä?

* * * * *

Oli sateinen päivä, kun Toini poikansa ja palvelijattarensa kanssa ajoi laivarantaan. Hän oli itse pyytänyt, ettei kukaan tulisi heitä saattamaan. Oli virka-aika ja kanslianeuvoksen sattui olemaan vaikea päästä irti toimestaan. Äiti taas oli saanut noidannuolen selkäänsä ja hänen oli vaikea liikkua. Sattui Toinin mielestä siis hyvin siinäkin suhteessa, että sai lähteä näin huomaamatta.

Kuinka erilainen olikaan tämä lähtö nyt häämatkalle lähtöön verrattuna! Silloin valoista ja ystäviä saattamassa, nyt itki taivaskin eikä yhtään saattajaa! Oli, oli sittenkin yksi: — hyvä omatunto. Ja se seurasi mukanakin aina, aina perille asti.

Olipa lisäksi vielä toinenkin, joka seurasi mukana ja jossa ei vilppiä, ei petosta, ei uskottomuutta ollut. Se oli Reino-poikanen, tuo aina levollinen ja kiltti lapsi, joka jo ajatuksin ja puhein oli mukana sekä siinä, missä tarvittiin että siinä, missä olisi ollut parempi pysyä tieltä poissa. Mutta ellei hän siinä olisi ollut, olisi häntä sittenkin kaivattu. Äidin ainoa, ainoa lohduttaja!

He olivat yläsalongissa. Poikanen seisoi penkillä ja katseli ulos ikkunasta ihmisiä, jotka liikkuivat kannella ja laiturilla. Hän olisi tahtonut olla ulkona, mutta vesi valui virtanaan laivan katoksesta ja ihmiset olivat sateenvarjojen peitossa. Kaupunki oli harmaassa sumussa, talojakaan ei paljon näkynyt. Vallitsi kolea, kolkko sää. Värisytti sekä ruumista että sielua, — sielua varsinkin, joka tunsi olevansa yksinäinen henki maailman kaikkeudessa.

— Miksi näin sataa? — kysyi poika.

— Taivas itkee, — osasi äiti vain vastata.

— Miksi taivas itkee? — uteli lapsi vielä.

— Ihmisten pahuutta, — oli luonnollinen vastaus.

— Mitä Reino on tehnyt pahaa, kun taivas itkee?

— Ei Reino nyt ole mitään pahaa tehnyt. Reino on ollut kiltti tänään.

— Mitäs pahaa äiti on tehnyt?

— Sen vain Jumala tietää.

— Entä Katri? Mitä pahaa Katri on tehnyt? (Katri oli heidän palvelijattarensa).

— Katri itki, kun me lähdimme ulkomaille.

— Mitäs pahaa siinä on?

— Meidän pitää nurisematta alistua Jumalan tahtoon.

Samassa tuli Katri sisään ja sai Reinolta kuulla:

— Katrin pitää nurisematta alistua Jumalan tahtoon, niin lakkaa satamasta.

Salongissa olleet muut matkustajat purskahtivat nauruun. Reino katseli heitä ihmeissään ja peitti ujostellen kasvonsa. Ihmetellen sanoi Katri hänelle hiljakseen:

— Mitä se Reino viisastelee?

Laiva irtaantui jo laiturista ja kääntyi merelle päin. Pian olivat tutut rantaseudut kadonneet näkyvistä ja ulappa levisi eteen harmaana seinänä. Oli tyyni. Laiva kiiti tasaisesti eteenpäin, mutta raukeus vallitsi matkustajissa. Näin eteni matka puoliväliin Suomenlahtea, kun melkein kuin taikaiskusta sade taukosi ja vähän ajan kuluttua alkoi päivä paistaa. Sininen, kirkas taivas alkoi siintää ja aurinko lämmitti niin, että märkä laivan kansi höyrysi.

Syntyi iloa ja vilkkautta matkustajien kesken. Kaikki pukeutuivat istuakseen ulkona nauttimassa meren virkistävästä raikkaudesta. Kun Reinokin vietiin ulos, lausahti hän rikkiviisaasti äidilleen kaikkien kuullen:

— Äiti! Katri alistui nyt nurisematta Jumalan tahtoon ja sade lakkasi.

— Niin, poikani, niin! — sanoi Toini hymyillen ja silitti Reinon päätä sydämellisen riemun kuvastuessa lähellä olevien matkustajien kirkastuneilta kasvoilta. Näiden joukossa oli myöskin muuan vanhahko herra, nähtävästi pappi, joka silloin puhkesi sanoihin:

— Suurimmat totuudet, kauneimmat sanat saamme useimmiten kuulla lasten suusta, jotka ovat saaneet hyvän kasvatuksen.

Ja samalla hän kohotti kunnioittavasti hattuaan Toinille.

IX

Dresdenissä Toini asettui asumaan pieneen, mutta ensiluokkaiseen »Familienpensioniin», jossa hän poikansa ja palvelijattarensa kanssa sai käytettäväkseen mukavat parihuoneet ynnä täysihoidon. Toini, joka oli syntynyt ja kasvanut rikkaassa kodissa ja jolla Helsingissäkin vielä oli oma, iso, loistavasti sisustettu huoneistonsa, supistautui nyt näin vähiin ja oli tyytyväinen. Kun he saivat olla terveinä kaikki, elää rauhassa, nauttia siitä, mitä heille elämä siellä soi, niin oli hän kiitollinen.

Usein kiitivät kuitenkin hänen ajatuksensa kotimaahan ja varsinkin ensimmäisinä aikoina hän odotteli kirjeitä äidiltään, joka oli melkein ainoa, joka saattoi tiedoittaa heille yhteisistä asioista. Hänen entiset ystävättärensä kouluajoilta olivat hajaantuneet mikä minnekin. Hillevistä ei voinut olla puhettakaan enää.

Lyhempiä kirjeitä sai Toini äidiltään joka viikko. Kuukauden kuluttua tuli sitten pitempi, josta hän sai kuulla seuraavaa.

Äiti ja kanslianeuvos Urpo olivat nyt vihityt. Mitään hääpitoja ei ollut lainkaan ollut. Heidät oli vihitty kotona, ja ainoastaan muutaman todistajan läsnäollessa. Semmoinenhan oli tapa nykyään eikä Mauri — se oli kanslianeuvoksen nimi — suosinut suuria juhlallisuuksia. Eikä se oikeastaan olisi sopinutkaan näin vanhoille ihmisille. Eivätkä he millekään häämatkalle lähteneet; Mauri muutti vain äidin luo ja asui siellä nyt. Tuntui kyllä viihtyisältä taas, mutta ikävä oli Toinia ja Reinoa. Yrjökään ei tulisi enää kauan olemaan kotona. Siten oli kyllä suuri muutos tapahtunut heidän entisessä kodissaan, mutta niin kai oli sallittu. Ja »ihmeelliset ovat Herran tiet». Suokoon Hän vain, että kaikki tulisi käymään hyvin jokaisen onneksi.

Sitten mainitsi äiti, että Mauri oli jättänyt huoneistonsakin. Se oli luonnollista, kun Hillevikin nyt oli naimisissa. Herbert ja hän olivat menneet siviiliavioliittoon, joka sekin nyt on niin muodissa. Mutta tulla vihityksi sillä lailla maistraatissa, sitä ei Toinin äiti, vanhoillinen kun oli, oikein voinut hyväksyä. Hänellähän kuitenkaan ei ollut sen asian kanssa mitään tekemistä. Seuraakohan Jumalan siunaus semmoista avioliittoa, sitä äiti kuitenkin epäili.

Nyt oli Herbert jälleen ylennyt virassaan ja oli heti vihkimisen jälkeen matkustanut Hillevin kanssa Parisiin. Luultavaa oli, että he siellä asuisivat pitemmän ajan, kun Herbertiä tarvittiin lähetystössämme siellä. Ainakin saisi Hillevi nyt huvitella mielensä mukaan ja elää suurellisesti. Se vika Toinin äidin mielestä Hillevissä oli, että hän tahtoi elää melkein yli varojen, pukeutua hienosti, esiintyä ensimmäisenä pidoissa ja, mikä pahinta, hänellä oli taipumusta uhkapeliin. Tämä suretti kyllä kanslianeuvosta, mutta eihän Hillevi ollut enää hänen valvottavanaan, naimisissa kun nyt oli Herbertin kanssa. Ja Herbert osasi varmaan hoitaa hyvin asiansa niinkuin tähänkin saakka oli tehnyt. Kunnian kukkuloille oli mies nyt nousemaisillaan, ja tuskinpa kukaan saattoi muuta kuin iloita siitä, että maallamme oli niin etevä diplomaatti.

Näin kirjoitti Toinin äiti tyttärelleen lausuen lopuksi toivovansa, ettei Toini tästä kirjeestä löytäisi mitään loukkaavaa itselleen, sillä hän oli äidilleen edelleenkin yhtä rakas kuin ennen ja ettei kukaan ollut Toinin käytöksessä koskaan huomannut mitään moitittavaa, vaikka näin hullusti oli käynytkin, että hän oli joutunut eroon miehestään. Päinvastoin oli hän kuullut pelkkää hyvää aina perästäpäinkin Toinista puhuttavan. Syy kaikkeen oli siis toisaalla, — pääasiallisesti ajan hengessä, ehkäpä myöskin lainsäädännössämme, joka vain edisti avioeroja, kun niitä oli niin helppo saada.

Viimeksi toivoi äiti, että Toini nyt kertoisi tarkkaan elämästään Dresdenissä ja tulisiko hän todellakin viipymään siellä niin kauan kuin lähtiessään oli päättänyt. »Olethan aina rakastanut Suomea ja kotiasi enemmän kuin mitään muuta. Ja onhan sinulla jäljellä, paitsi poikaasi, vanha äitisikin, jolle olet yhtä kallis kuolemaan asti». Näin lopetti Toinin äiti kirjeensä.

Se oli liikuttava kirje lopuksi, ja rivien välistä sai Toini lukea paljon, mikä kaiken lisäksi todisti, että hänelle kotimaassa sittenkin annettiin arvoa. Hän oli suorastaan hävennyt avioerojuttuaan, mutta näki nyt, että hänen maineensa oli puhdas. Hänen tuli yhä parempi olla, ja kiitollisella mielellä hän kävi vastaamaan äitinsä kirjeeseen.

Hänestä tuntui niin hyvältä saada lukea äitinsä rakasta kirjettä, katsella noita tuttuja kirjaimia ja sanoja, jotka muistuttivat hänelle niin paljosta, mitä hänen elämässään oli tapahtunut. Hänen oli tietysti usein ikävä äitiään tässä vapaaehtoisessa maanpaossaan, mutta siitä huolimatta oli hän alkanut viihtyä Dresdenissä hyvin. Se oli kaunis kaupunki, jonka läpi Elbe virtasi, luoden nähtävyyksiä joka taholle. Ihan keskikaupungillakin oli n.s. Brühlscheterrasse, jossa saattoi istua tuntikausia ja katsella liikennettä virralla ja kaduilla. Mutta Dresdenissä oli vielä paljon arvokkaampaakin nähtävää, nimittäin sikäläiset museot. Yhden ainoan taulun takia kannatti jo matkustaa Dresdeniin; se oli maailman kuulun italialaisen maalarin Rafaelin sixtiniläinen Madonna, Neitsyt Maria Kristuslapsi sylissään. Se taulu oli aivan yksin eräässä nurkkahuoneessa, ja sen edessä saattoi istua tuntikausia, niinkuin Toini usein tekikin. Sen vaikutusta oli aivan mahdoton kuvata. Se oli nähtävä, jos tahtoi saada aavistuksen semmoisesta yliluonnollisesta, jumalallisesta katseesta, joka, samalla kun se painaa ihmisen kumartumaan maahan, nostaa hänen sielunsa taivaallisiin korkeuksiin. Ja sen maalauksen värit! »Vaikka en olekaan asiantuntija», kirjoitti Toini, »niin aavistan, että ne on siihen sivellyt taiteilija, jolla ei ole monta vertaistaan».

Olisi ollut paljon muutakin kerrottavana Dresdenin taidekokoelmista ja taide-elämästä, teattereista varsinkin, mutta se oli aivan mahdotonta. Toini selitti siis vain, että hän oli hyvin tyytyväinen asuntoonsa, ruokaan siinä täysihoitolassa, jossa asui, mutta erittäinkin talon emäntään, joka oli sivistynyt, miellyttävä nainen, monessa suhteessa yhtä herttainen kuin hänen äitinsä, niin että hän oli aivan kuin kotonaan. Reinosta piti rouva Müller — se oli rouvan nimi — tavattoman paljon. Ja yhdessä rouva Müllerin kanssa liikkui Toini kaupungilla, kävi ostoksilla ja kirkossa, sillä rouva Müller oli, niinkuin saksalaiset yleensä, uskonnollismielinen luterilainen. Kaiken tämän perusteella alkoivat Toinin pahimmat surut vähitellen haihtua ja elämä kulkea tyyntä, tasaista kulkuaan. Senpä vuoksi ei äidinkään tarvinnut olla huolissaan hänen ja Reinon tähden, vaan saattoivat he kaikki elää toivossa, että aika kuluisi pian ja he vuoden perästä ehkä jo olisivat kotona. Talven tahtoivat he olla Dresdenissä kesällä matkustaakseen johonkin kylpypaikkaan Saksassa. Loppukesän halusi hän olla heidän rakkaassa saaristohuvilassaan, nauttia siellä taas elokuun kuutamoilloista ja muusta hyvästä, mitä armas kotimaa saattoi tarjota.

Seuraava aika olikin sitten yhtämittaista levon aikaa Toinille Dresdenissä. Eikä mitään huolestuttavaa kuulunut kotimaastakaan. Oli tullut kuin tyyni sää suurten myrskyjen jälkeen. Loittonivat kaikki ikävät tapahtumat verhoutuen vähitellen ajan sovittavan vaipan peittoon. Varsinkin vaikutti siihen Reinon kasvaminen ja henkinen kehittyminen. Ilman häntä olisi Toinin ollut paljon raskaampi elää. Mutta nyt, nyt oli Reino hänelle kaikki kaikessa vieläkin enemmän kuin ennen.

X

Saman ajan, minkä Toini oleskeli Dresdenissä, asui Hillevi Ranskassa. Sattuipa vielä niin omituisesti, että Hillevikin palasi Herbertin mukana vähäksi aikaa Suomeen silloin, kun Toini jälleen muutti kotimaahan.

Kanslianeuvos Urvon kautta oli Toinin tietoon kyllä tullut minkä mitäkin Hillevistä, mutta pääasiallisesti semmoista, joka ei lainkaan kiinnostanut entisen ystävättären mieltä, pikemmin päin vastoin. Toini sai kuulla, että Hillevi oleskeli talvet Parisissa, kevätkaudet Rivieralla etupäässä Nizzassa, josta muutamassa minuutissa pääsi Monte Carloon, ja kesäkuukaudet Trouville nimisessä kuuluisassa merikylpylässä Kanaalin rannalla, — aina siellä, missä Ranskan, ehkäpä koko maailman hienosto milloinkin oleskeli. Ja kun Herbertin oli oltava mukana jossakin, missä hänen taitoaan ja kykyään tarvittiin, niin halusi Hillevi seurata häntä, mutta vain omia tarkoituksiaan varten. Etenkin houkutteli häntä Monte Carlo, missä hän sai tyydyttää pelihimoaan kaikenlaisten onnenetsijäin ja hetkellisten pohattojen parissa.

Siellä, etelä-Ranskassa, tapasi Hillevi entisen luostarikoulutoverinsa, Lisette Barodet'n, ja ystävyys heidän välillään sai uudet muodot. Neiti Barodet oli alkanut viettää iloista elämää hänkin ja oli jo luisunut kaltevalla pinnalla cocotiksi, liehinaiseksi, jota elätti muuan lääkäri Nizzassa. Ja kun Lisette Barodet liikutteli melkoisia summia ja pukeutui Parisin viimeisen muodin mukaan, niin oli hänellä ja Hillevillä paljon yhtymäkohtia. He alkoivat olla toistensa välttämättömiä seuralaisia kaikkialla, missä sentapainen demimonde'in vuolas virta leveimpänä juoksi. Vuoden, parin kuluttua huomasi Herbert jo, kenen hän oli vaimokseen ottanut.

* * * * *

Toini oli jo palannut Saksasta. Saaristossakin oli hän jo loppukesän viettänyt ja muuttanut Helsinkiin.

Eräänä päivänä kävellessään Esplanaadilla hän jo kaukaa näki tavattoman räikeästi, mutta hienosti pukeutuneen nuoren naisen tulevan häntä vastaan. Tuon naisen ulkomuoto herätti hänen huomiotaan ja hän tunsi paikalla Hillevin. Kaikki näkyivät kääntyvän katselemaan häntä, ja harva oli, joka ei tietänyt, että se oli rouva Hursti. »Oikea parisitar», sanoi joku. Toiset nauroivat mainiten sanan »variksenpelätin». Suomen oloihin Hillevi oli liian oudosti pukeutunut, mutta saattoipa sanoa, että hyvä maku oli saanut väistyä halun tieltä herättää vain huomiota. Tämä tarkoitus olikin ehdottomasti saavutettu, tässä tapauksessa ja tällä kertaa sillä seurauksella, että Toini yht'äkkiä kääntyi takaisin ja poikkesi syrjäkadulle.

Toinin mieli oli käynyt alakuloiseksi. Hän oikein häpesi entistä ystävätärtään eikä tahtonut kohdata häntä kadulla. Lisäksi Toini pelkäsi jonkinlaista mielenosoitusta Hillevin puolelta, vaikka omalla teollaan juuri olisi semmoisen mielenosoituksen aikaansaanut, jos Hillevi olisi sattunut näkemään hänet. Ja vihdoin Toini tahtoi nähdä, tulisiko Hillevi ehkä häntä kotoa tapaamaan, sillä isältään tämä oli varmasti jo kuullut Toinin palanneen Saksasta.

Nämä ajatukset välähtivät salamana Toinin päässä, kun hän huomasi Hillevin, ja hän oli iloinen, että hänen temppunsa onnistui näin hyvin. Mutta samalla ajatteli hän myös, kuinka surkeata oli, että kaksi vanhaa hyvää ystävää, jotka olivat vuosikausia rakastaneet toisiaan, oli joutunut semmoiseen tilaan, et karttoivat toisiansa kadullakin. Se oli Toinista suorastaan mieltämasentavaa.

Aivan odottamatta oli Toinille, kotiin palattuaan, jälleen tullut jännittävä aika. Hän ei tietänyt, miten päästä tapaamasta Hilleviä, mutta toiselta puolen tiesi hän myös, ettei voinut pitää oviaan suljettuina, jos semmoinen odottamaton asia tapahtuisi, että Hillevi tahtoisi tavata häntä. Ja vielä mahdottomampi oli hänen estää Herbertiä tapaamasta Reinoa, sillä hänellä oli lain mukainen oikeus saada joskus nähdä poikansa, — tosin ei Toinin luona eikä edes hänen läsnäollessaan, mutta mielellään ei Toini tahtonut lähettää Reinoa Herbertin ja Hillevin luo.

Oli Toinille kuitenkin suuri yllätys, kun Herbert Toinin äidin kautta pyysi lupaa saada tulla tervehtimään Reinoa, jota hän ei kertaakaan ollut nähnyt erottuaan Toinista. Hän siis pyysi saada tulla Toinin luo! Kysymys oli näin ollen kovin arkaluontoinen. Toinin sydän alkoi rajusti sykkiä. Hänen entinen miehensä, joka oli hakenut eron hänestä, halusi tulla hänen luokseen, tahtoi vielä nähdä entisen vaimonsa. Se oli jo kovin hämmästyttävää.

Miten oli asia järjestettävä?

Oli yksi keino. Toini päätti itse olla kotoa poissa. Hänen äitinsä sai olla Reinon kanssa isää vastaan ottamassa. Se saattoi kyllä näyttää kovin rumalta, ehkäpä sydämettömältäkin, mutta Toini ei voinut, hän ei voinut menetellä toisin. Ei siinä ollut vihamielisyyden tunnetta, vaan jonkinlainen voittamaton, selittämätön vastahakoisuus, joka synnytti hänessä kovan sisäisen taistelun.

Toini oli lisäksi kuullut, että Herbert yksin pyrki hänen luokseen. Hän oli tullut Helsinkiin Parisista, jossa nyt oli virassa, muutaman viikon virkamatkalle, ja, ihmeellistä kyllä, Hillevikin oli hennonut jättää rakastamansa »suuren maailman». Kaikesta päättäen ei hän kuitenkaan halunnut tavata entistä ystävätärtään. Siinä suhteessa siis oli Toinin sydämen myrsky vähemmän ankara hänen päättäessään Herbertin tulosta hänen kotiinsa.

Herbertille oli suuri yllätys, kun hän tuli ja näki Toinin äidin emäntänä Toinin sijasta. Koskipa se häneen niin, että hän »näytti alakuloiselta», niinkuin Toini äidiltään perästäpäin kuuli. Ja kun Toini sitten vielä sai kuulla, että Herbert poistuessaan oli lausunut hartaan toivomuksen, että saisi toistamiseen tulla Toinin ollessa kotona, niin herätti tämä alakuloisen mielialan Toinissakin. Oli kuin jokin hermosäie olisi revähtänyt hänessä, jokin kaukainen, hyvin kaukainen soittimen kieli olisi hiljaa helähtänyt jossakin hänen sydämensä sopessa.

Toini ei hennonut evätä tätä Herbertin pyyntöä. Varsinkin koski häneen, kun Reino juoksi häntä vastaan ja kertoi:

— Äiti! Täällä kävi semmoinen pitkä, hieno herra, joka otti Reinon polvelleen, näytti suurta, kaunista kultasormustaan, jossa oli iso kimalteleva kivi, ja sanoi olevansa Reinon isä.

— Hyvä on, kultaseni, — sai Toini silloin vain sanotuksi, ja poistui toiseen huoneeseen pyyhkimään kyyneleitä silmistään.

Nämä lapsen sanat raatelivat Toinin sydäntä niin, ettei hän pitkään aikaan voinut selvittää ajatuksiaan. Tämmöinen tilanne tuntui hänestä kauhealta. Ei koskaan hän ollut tullut ajatelleeksikaan, minkä vaikutuksen avioero, tämmöinen kuin hänen, saattoi tehdä hänen lapseensa tämän alkaessa ymmärtää, mitä elämä on. Hän alkoi epäillä, oliko tehnyt oikein myöntyessään avioeroon. Eikä olisi pitänyt päästää Herbertiä tapaamaan Reinoa, mutta sitäkään hän ei voinut kieltää. Joskus vielä oli Reinolle selitettävä, miksei hänen isänsä asunut kotonaan, kerran vielä koko avioeroasia, ja tämä kaikki oli oleva raskas, raskas tehtävä, ellei Jumala ehtisi korjata häntä, Toinia, pois elämästä. Taas oli tullut uusia kärsimyksiä, uusia omantunnon vaivoja Toinille.

Nyt piti siis Herbertin vielä saada tulla. Hän sai kaikesta huolimatta lupauksen, että Toinikin silloin olisi kotona. Päivä ja hetki oli määrätty.

Toini istui valmiina vierassalissaan, kun eteisen kello helähti. Oli kuin virallinen vastaanotto ylhäisen henkilön talossa. Palvelijatar ilmoitti tulijan.

Herbert melkein syöksyi sisään, Toinin eteen, tarttui hänelle ojennettuun käteen ja painoi sitä kauan vasten huuliaan. Toinin viittauksesta hän istuutui sitten viereiseen nojatuoliin ja lausui kiitoksensa siitä, että Toinikin tällä kertaa oli kotona. Hän oli usein muistellut Toinia, oli ajatellut poikaansa, ja varsinkin oli hän iloinen, että Reino oli jäänyt niin hyviin käsiin kuin Toinin.

Toini oli antanut määräyksen, että Reino tämän »herran» tultua heti laskettaisiin sisään, sillä hänhän oli Herbertin käynnin oikea kohde. Samassa juoksikin poikanen sisään, asettui rohkeasti Herbertin eteen ja paukahutti kumartaessaan pienet jalkasensa yhteen. Herbert otti hänet heti polvelleen ja suuteli häntä otsalle. Ihmettelynsä lausui hän sitten Toinille, kuinka siististi ja aistikkaasti Reino oli puettu. Reinolla oli näet yllään ruskea samettipuku pienine valkoisine liiveineen ja hän näytti todellakin suloiselta polkkatukan reunustaessa kauniisti hänen kasvojaan, joista loistivat suuret, ruskeat, viisaat silmät.

Oli liikuttavaa nähdä, kuinka hyvin Reino viihtyi isänsä sylissä. Ja Toini puolestaan oli tyytyväinen, että poikanen näin oli kuin puheen välittäjänä, keskuksena, jonka ympärillä se saattoi liikkua pysähtymättä, tilanteen käymättä tukalaksi tahi vähemmin suotavain aiheiden joutumatta koskettelun alaisiksi. Kaikella oli todellakin jonkinlainen viileä, virallinen leima tunteiden jäädessä tukahduksiin, jos ne olisivat pyrkineet purkautumaan sanoihin, saamaan lämpimämmän sävyn. Toini osasi kyllä hillitä itseään, mutta tuntui kuin Herbert olisi halunnut osoittaa, mikä mieliala hänessä nyt vallitsi.

Lopuksi tuli sittenkin yksi kysymys esille, kysymys, jota Toini ei ollut enää odottanut. Arkaillen lausui Herbert:

— Uskaltaisinko kysyä, eikö Hillevikin saisi tulla tervehtimään entistä »parasta ystävätärtään»?

Toini joutui aivan ymmälle, ei tietänyt oikein, mitä vastata, ja oli pitkän aikaa vaiti. Toini mietti. Jos hän kieltäytyisi Hilleviä vastaanottamasta, niin näyttäisi hän sekä liian kovasydämiseltä ja ankaralta että myöskin epäkohteliaalta äitinsä toista miestä, Hillevin isää kohtaan. Herbert pelasti hänet kuitenkin pulasta lausumalla yht'äkkiä:

— Olisin kovin iloinen, jos Hillevi jälleen joutuisi parhaimman ystävättärensä hyvän vaikutuksen alaiseksi.

Nämä sanat ilmaisivat niin paljon, Herbertin katse oli niin rukoileva, että Toinikin silloin sai yht’äkkiä esille vastauksen:

— Tietysti Hillevi saa tulla, jos hän itse sitä haluaa.

Toini tehosti sanaa »itse».

Herbert oli hyvä parlamentääri, mutta Toinikin omasta mielestään luuli olevansa hyvä diplomaatti antaessaan tuon vastauksen.

Silloin Herbert jatkoi:

— Olisinko uskaltanut tuoda esille tämän pyynnön, ellei se olisi ollut
Hillevin hartain toivomus.

— Siinä tapauksessa minä pyydän häntä tulemaan, — vastasi Toini.

Herbert kiitti tästä suuresta myötätunnon osoituksesta, nousi tyytyväisenä paikaltaan ja hyvästellessään suuteli Toinia jälleen kädelle ja Reinoa poskelle.

Toini jäi mykkänä seisomaan paikalleen ja katseli, kuinka Herbert, ryhdiltään yhtä komeana kuin ennen, poistui eteiseen. Mutta yhden huomion ehti Toini tehdä Herbertin käynnin aikana. Hänen tukkansa oli entistään lyhyemmäksi leikattu ja luultavasti syystä, että ohimoiden kohdalla kiilsi jo muutamia hopeaisia hiuskarvojen sänkiä.

Kesti kuitenkin pari päivää, ennen kuin Hillevi soitti Toinille ja itse kysyi — viitaten Toinin Herbertille antamaan lupaukseen, — milloin Toini voisi ottaa hänet vastaan. Hän sanoi olevansa niin iloinen, niin iloinen, jos pian saisi tavata Toinin, hänellä kun oli niin tavattoman paljon kerrottavaa Toinille.

Yhteisen sopimuksen mukaan sai Hillevi tulla jo samana iltana ja yksin, ilman miestään.

Toini oli kyllä odottanut saavansa nähdä jotakin samanlaista kuin tuonnoin nähdessään Hillevin kaukaa kadulla, mutta nyt astui hänen eteensä nainen, joka oli puettu kuin varietee-laulajatar, vieläpä äärimmäisyyksiin menevän viimeisimmän muodin mukaan. Tuntui melkein siltä kuin Hillevi olisi tahtonut näyttää, mitä kaikkea Parisissa voidaan aikaansaada. Mutta entisestä, suloisesta Hillevistä oli tuskin rahtustakaan jäljellä, tuosta herttaisesta tytöstä, jota Toini oli melkein jumaloinut. Kaikki kauniit muistot olivat kuin poispyyhityt, ja Toini oli vähällä ruveta itkemään, niin surullisen vaikutuksen teki Hillevi nyt häneen.

Mutta vielä raskaammalta tuntui Toinista havaita, kuinka kauas he olivat joutuneet toisistaan, kun he olivat alkaneet keskustella toistensa kanssa. Hillevin ajatukset olivat etupäässä kiintyneet pukuihin, huvituksiin ja — miehiin. Parisin kuuluisat ompelijattaret ja suuret, loisteliaat liiketalot hän tunsi oivallisesti. Ah, Parisin Suuri Ooppera! Oh, Parisin komeat ravintolat! Ah, Parisin Moulin rouge, Cabaret du ciel, Cabaret de l'enfer ja monen monet muut yölliset huvittelupaikat! Ja sitten Riviera, Nizza, Monaco! Kuka niitä kaikkia jaksoi luetella? Ne piti kunkin itsensä nähdä.

— Miks'et tule Ranskaan? — kysäisi Hillevi.

Toini vain hymähti.

− Sinun pitää elää! — huudahti Hillevi! — Mitä hyötyä siitä on, että ihminen mätänee jo eläessään? Elämähän on annettu ihmiselle elettäväksi eikä siksi, että hän surmaisi sen, tappaisi surulla elämän ilon. Sinähän olet vapaa nyt. Saat tehdä mitä tahdot. Ja koko maailma on avoinna sinulle.

Toini kuunteli vain, huo'ahti ja pudisti päätään.

Hillevi jatkoi:

— Täällähän muutenkin kuolee viluun, täällä Pohjolassa. Miehetkin täällä ovat niin kylmiä, että alkaa värisyttää jo heitä ajatellessaan, saatikka sitten kun heidät näkee. Näkisitpä jonkun tulisen etelämaalaisen, varsinkin Monte Carlossa roulette- tahi chemin de fer-pöydän ääressä! Siellä on kauneutta, rikkautta, rakkautta. Eikä rahaa säälitä. Yhdellä panoksella voi voittaa tahi menettää kokonaisen omaisuuden. Jos hullusti käy, niin kuula otsaan vain, ei muuta. Samoin, jos rakkaus tahi kauneus on pannut mieheltä tahi naiselta pään pyörälle. Siinä on jotakin, jonka vuoksi kannattaa elää tahi uhrata elämänsä ja kuolla. Niin pitää sinunkin elää, Toini!

Mutta Toini sai surumielisen ilmeen kasvoihinsa ja lausui vakavasti:

— Ei, rakas Hillevi, minä olen onnellinen niissä oloissa, missä nyt elän.

— Niinkö? — ihmetteli Hillevi.

— Ihan totta, — jatkoi Toini. — Ja minä olisin vieläkin onnellisempi, jos tietäisin sinunkin tuntevan samaa kuin minä, sinun entinen ystävättäresi!

— Sinä, Toini, et ole luotu tätä maailmaa varten, — tokaisi Hillevi.

— Hyvin mahdollista, — osasi Toini vain siihen sanoa. — Omatuntoni ei kuitenkaan sallisi minun elää toisin kuin elän.

— Pyh! — naurahti Hillevi. — Omatunto? Mitä minä sillä teen?

— Se on kuitenkin Jumalan ääni ihmisessä, — sanoi Toini pontevasti ja katsoi ihmetellen Hilleviin.

Hillevi nousi paikaltaan. Hän ei tahtonut enää jatkaa.

— Ei, mutta, — sanoi hän, — pitäähän minun saada nähdä Reinokin. Olin kokonaan unhoittanut, että minulla oli hänelle vähän tuomisia.

Toini kävi hakemassa poikansa, ja Hillevi nouti eteisestä sinne jättämänsä suklaalaatikon, jonka sitten antoi Reinolle.

Hillevi lausui ihastuksensa nähdessään pojan ja tahtoi suudella häntä poskelle. Mutta Reino käänsi päänsä toisaanne ja jäi kuin kivettyneenä, laatikko kädessään, tuijottamaan Hilleviin. Hillevi nauroi sille ja Toininkin täytyi naurahtaa, niin kummalliselta Reinon käytös näytti.

— Reino ei ole ennen nähnyt noin kaunista pukua, − selitti Toini puolustaakseen poikaansa.

Mutta sitten Hillevillä ei ollut enää aikaa viipyä. Hänen oli lähdettävä, mutta hän uhkasi vielä käydä jäähyväisillä Herbertin kanssa, ennenkuin he noin viikon kuluttua jälleen matkustaisivat Parisiin.

Kun Hillevi oli mennyt, tuli Reino äitinsä luo ja kysyi, katsoen häntä silmiin:

— Äiti! Oliko se riikinkukko?

Toini ei voinut taaskaan olla naurahtamatta poikansa lystikkäälle huomautukselle, mutta sanoi:

— Tuo vieras täti oli ulkomailta. Minä avaan sinulle laatikon, niin saat maistaa hänen tuomaansa suklaata.

Mutta Reino jäi edelleen mietteisiinsä.

Mietteisiinsä vaipui sitten myöskin Toini. Ja mitä hän mietti, siitä hän ei olisi tahtonut kellekään puhua. Hänen pettymyksensä oli niin suuri, koski niin hänen sydämeensä, ihan runteli häntä niin, ettei hän voinut muuta kuin vähän väliä huokailla. Voiko elämä, maailma yksin noin muuttaa ihmisen, ellei hänessä itsessään jo ole itua, joka kehittyy semmoiseksi, jouduttuaan sille otolliseen maaperään? Ei, vastasi hänen sisäinen äänensä. Pikku Hillevistä ei olisi tullut tuommoinen, jos hän olisi saanut toisenlaisen kasvatuksen eikä olisi joutunut huonoon seuraan. Hän ei ole yksin syypää onnettomuuteensa. Hänelle on paljon, paljon anteeksi annettava.

Ajatellessaan vielä Hillevin käyntiä ja heidän keskusteluaan Toinia ihmetytti, että Hillevi enimmäkseen vain puhui itsestään ja välinpitämättömänä kuunteli Toinin puhetta Reinon terveydestä, hänen kasvatuksestaan ja tulevaisuudestaan. Mutta merkillisintä oli, ettei hän miehestään kertonut muuta kuin että tämä kohdakkoin tulisi matkustamaan Genèveenkin ja että hän itse saisi seurata sinne mukana. Oliko tuo Herbertistä vaikeneminen eräänlaista hienotunteisuutta Toinia kohtaan. Sitä ei Toini voinut uskoa, kun Herbert itse jo oli käynyt hänen luonaan; siihen oli varmasti toinen, syvempi syy. Hillevi oli nähtävästi jo käynyt välinpitämättömäksi miestään kohtaan, koska kaikenlaiset muut vieraat ulkomaalaiset olivat etualalla hänen aivoissaan. Toini alkoi nyt hyvin käsittää Herbertin nykyisen suhtautumisen häneen, Toiniin.

Toini tietysti teki vastavierailun Hillevin luo, mutta ainoastaan Herbert kävi seuraavina päivinä, aivan joka päivä, Toinin luona poikaansa tervehtimässä. Hillevi oli tietysti huomannut, ettei hänellä itsellään ja Toinilla ollut enää mitään yhteistä, suorastaan ei mitään. He olivat välinpitämättömiä toisilleen kaikissa asioissa.

Mutta merkillisintä Toinista oli, ettei Herbertkään puhunut mitään Hillevistä. Lisäksi ihmetytti Toinia sekin, että Herbertillä nyt oli niin paljon aikaa käydä hänen luonaan, vieläpä, että hän tuntui viihtyvän Toinin seurassa hyvin, tuntuipa melkein kaipaavan häntä. Heillä oli nyt paljon puhuttavaa keskenään, ja he sopivat paremmin kuin ennen yhteen ajatustavassakin. He sitä melkein ihmettelivät itsekin, vaikkeivät sitä toisilleen ilmaisseet. Ja aina kun Herbert lähti, sai Toini häneltä lämpimän suudelman kädelleen.

Päivää ennen lähtöään ulkomaille tuli Herbert Hillevi mukanaan jäähyväisille Toinin luo. Hillevin piti nähtävästi vielä näyttää Toinille matkapukunsakin. Se oli todellakin ihmeteltävä, harmaa puku, joka somisti Hilleviä niin, ettei Toini voinut muuta kuin kehua sitä.

Tämä vierailu oli tavallista lyhempi. Reinon oli jälleen tultava hyvästelynään »vieraita». He eivät näyttäneet enää erikoisesti kiinnostavan häntä. Olivat hänen mielestään varmaan jo käyneet tarpeeksi usein talossa.

Toini saattoi heitä eteiseen.

Siellä sanoi Hillevi vielä:

— Tule mukaan, Toini, tule!

— Niin. Lähde, Toini, mukaamme! — lisäsi Herbert hiukan tuntehikkaalla äänenpainolla. — Eihän tiedä, milloin jälleen tapaamme toisemme.

— Ei sitä tiedä, minne kohtalo meidät lopulta vie, — liitti siihen vielä Hillevi.

Hänellä oli »kohtalo» jälleen huulillaan.

Toini pudisti vastaukseksi vain päätään. Hillevi pyörähti samassa edeltä ulos eteisestä Herbertin jäädessä silmänräpäykseksi jälkeen.

Silloin otti Herbert vielä Toinin käden omaansa, puristi sitä sydämellisesti ja painoi melkein intohimoisesti huuliaan vasten. Ja viimeiseksi hän sanoi:

— Kuinka herttainen sinä sittenkin olet, Toini!

Ja hän katosi vaimonsa jäljessä.

Nyt käsitti Toini täydellisesti, että Herbert oli onneton Hillevin kanssa. Itse hän oli saanut Herbertiltä tunnustuksen, jommoista hän tuskin olisi odottanutkaan, ja hänen povessaan risteilivät säälin, mielihyvän ja kiitollisuuden tunteet. Kaikkien kärsimysten jälkeen kallistui voitto sittenkin hänen puoleensa.

XI

Helpotuksen huokaus pääsi Toinilta Hillevin lähdettyä, niin masentavan vaikutuksen oli tämä hänen entinen »paras ystävättärensä» häneen tehnyt. Mutta vasta pitemmän ajan kuluttua hän tunsi vapautuneensa kuin painajaisesta näiden muistojen haihduttua hänen mielestään. Olipa Toinin ensi aikoina, Hillevin ja Herbertin lähdön jälkeen, vaikea mennä tervehtimään äitiänsä ja hänen miestänsä, sillä hän tahtoi välttää puhelua Hillevistä, jonka hän arvasi tehneen epäedullisen vaikutuksen ainakin Toinin äitiin ja luultavasti myös omaan isäänsä. Toini tiesi näet kanslianeuvos Urvon olevan oikeamielisen, vakavaluontoisen miehen, joka ei hyväksynyt kevytmielistä elämää, vaikka hänen osalleen olikin langennut tämmöinen suru hänen ainoasta tyttärestään.

Lopulta oli Toinin kuitenkin käytävä »vanhuksia» tervehtimässä. Kaikesta päättäen vallitsi heidän talossaan suloinen sopu, ja Toini iloitsi siitä, että hänen äitinsä sai edelleen jatkaa onnellista elämää omassa kodissaan. Äiti oli sen hyvin ansainnut.

Yrjöstäkin lupasi tulla kunnon mies. Urheilu oli jäänyt sivuasiaksi ja kiintoisin mielin valmistautui hän isänsä laajan liikkeen johtajaksi. Oli siis valoisiakin näköaloja elämässä, joskin oli ollut paljon synkkiä varjoja sitä suruilla sumentamassa.

Eräänä iltana istui Toini kahden kesken äitinsä kanssa kanslianeuvoksen ollessa poissa kotoa. Heti Toinin tultua oli hänen äitinsä sanonut, että kanslianeuvoksella oli jokin tärkeä asia suoritettavana, mutta mikä se oli, sitä hän ei maininnut, vieläpä näytti hyvin salaperäiseltä. Kun hänen miehensä kuitenkin viipyi tavallista kauemmin, niin kävi puheesta ilmi, että hän oli saanut ikävän sähkösanoman Genèvestä, jossa Herbert silloin oleskeli. Sen vuoksi olikin kanslianeuvoksen täytynyt mennä ulkoasiainministerin puheille, vaikka jo olikin ilta.

Lopuksi ei Toinin äiti, hermostunut kun jo oli, malttanut olla kertomatta, että oli kyseessä sadantuhannen frangin hankkiminen Herbertille, joka oli joutunut pulaan Hillevin tähden tämän hävittyä Monte Carlossa, uhkapelissä, enemmän, kuin he itse kykenivät saamaan irti. Tämä oli tuottamaisillaan Herbertille suuren häpeän, vieläpä uhkasi tahrata hänen tähän saakka nuhteetonta elämäänsä valtion virkamiehenä. Koko hänen tulevaisuutensa oli ehkä mennyttä, ellei Hillevin isä kykenisi tätä kysymystä selvittämään.

Rahallinen puoli ei näin varakkaille ihmisille tosin ollut mikään surman isku tässä kysymyksessä, mutta periaatteen kannalta ei yksikään liikkeen osakkaista tahtonut tuollaista kevytmielistä menettelyä sallia. Jos teko oli Hillevin, niin oli hänen sen seurauksetkin kestettävä. Asia selviäisi kyllä, ja häpeätahra jäisi vain syylliseen eikä kehenkään muuhun.

Tähän mielipiteeseen yhtyi Toinikin, jolla myöskin oli sananvaltaa liikkeen yhteisissä asioissa. Surulliselta tuntui hänestä kuitenkin kuulla tämä ikävä uutinen.

Mutta toisia, ainakin yhtä ikäviä, sai hän vielä illan kuluessa äidiltään kuulla.

Hillevi näet ei enää tahtonut oleskella miehensä luona, vaan vaati häneltä rahaa saadakseen matkustaa minne milloinkin halusi, asua missä milloinkin huvitti. Helsingistä olivat he kyllä yhdessä matkustaneet etelään, mutta Genèvessä oli Hillevi eronnut Herbertistä ja matkustanut Chambéry'hin, jossa oli tavannut ystävättärensä Lisette Barodet n. Nämä olivat sieltä sitten yhdessä matkustaneet Monte Carloon ja siellä viettäneet hauskaa elämää.

Näin oli Hillevi ainakin kirjoittanut isälleen, ja nyt oli tullut tuo ikävä tieto, että kassa oli tyhjä. Herbertkään ei pystynyt enää kevytjalkaisen vaimo elämää kustantamaan.

Kanslianeuvoksen kotiin tultua kesti yhteisöä neuvottelua kauan. Kaikki olivat kovin alakuloisia tämän tapahtuman johdosta, mutta eniten näytti se surettavan Hillevin isää, joka häpesi tytärtään, sanoipa, ettei tahtonut tietää hänestä enää mitään. Koko Hillevin elämä oli ollut yhtämittaista holtittomuutta, ja sen hän pani ensimmäisen vaimonsa laskuun, joka ei ollut kyennyt lastaan oikein ohjaamaan. Tosin oli hän itsekin osaksi syypää, kun oli lähettänyt Hillevin Ranskaan.

Ministeriltä oli kanslianeuvos Urpo kuitenkin saanut sen lohduttavan selityksen, ettei tämä asia vähääkään tulisi vaikuttamaan Herbertin maineeseen. Hän oli mies, joka tunnettiin kaikin puolin moitteettomaksi ja jota välttämättä tarvittiin siellä, missä hän nyt oli. Hänen perheasiansa olivat toinen kysymys, jonka hän sai hoitaa itse. »Luultavasti ei häneltä siihenkään puutu taitoa», oli ministeri leikillisesti lopettanut.

Näin ollen tuli päätökseksi, että vastaussähkösanoma oli kielteinen. Kirjeessä ilmoitti Herbertin appi lisäksi, ettei Herbertin omasta puolestaan tarvinnut olla huolissaan. Ja kun sitäpaitsi otaksuttiin, että tuo rahanhankintakysymys oikeastaan oli lähtöisin Hillevistä, hänen painostustaan, ehkäpä hänen salaa, miehensä tietämättä, lähettämä vaatimus, niin rauhoittuivat helsinkiläiset sukulaiset ja päättivät odottaa, mitä tämän jälkeen seuraisi.

Pitkään aikaan ei sitten tullutkaan Hilleviltä enää mitään tietoja hänen isälleen. Näytti siltä kuin hän olisi kaikkiin suuttunut ja uhallaankin tahtoi olla kenellekään kirjoittamatta. Mutta suureksi ihmeekseen sai Toini häneltä vihdoin näin kuuluvan kirjeen:

»Rakkahin Toini!

Ihmettelet kai kovin saadessasi minulta kirjeen, me kun emme ole enää olleet kirjeenvaihdossa vuosikausiin. Mutta ole huoleti! Tämä onkin minun viimeinen kirjeeni teille kaikille.

Minä sanon sinulle suoraan, että olen karannut mieheni luota, sillä hän ei tahtonut enää ylläpitää minua, niinkuin miehen velvollisuus on. Tosin käänsi onni minulle selkänsä, kun hävisin rahani Monte Carlossa, mutta »kohtalo» pitää minusta huolen sittenkin. Minä näet matkustan huomenna Marseillekin erään rikkaan amerikkalaisen, Mr. James Hopkins’in, kanssa, joka vie minut ensin Kanarian saarille ja sitten varmaan ottaa mukaansa Honoluluunkin. Hän on − toistaiseksi ainakin (!) − minuun hulluuteen asti ihastunut, ja minä toivon, että sitä hulluutta tulisi kauan kestämään, sillä dollareista ei sillä miehellä puutetta ole. Hullujahan kaikki amerikkalaiset muuten ovat, ja siksi minä erinomaisesti sovinkin hänelle seurakumppaniksi. Minä tarkoitan elämän myrskyisellä merellä — kaiken erehdyksen välttämiseksi, sillä minusta on siellä kotimaassa varmaankin jo puhuttu ja ajateltu niin paljon pahaa, ettei sitä saa enää milloinkaan pois pestyksi.

Mutta en minä oikeastaan ole paha muussa kuin yhdessä asiassa, siinä nimittäin, etten suostu koskaan antamaan Herbertille eroa, vaikka hän kuinka tahtoisi, pyytäisi ja rukoilisi. Ehei! Kun kerran yhtä miestä on niin kauan rakastanut kuin minä, vieläpä valloittanut hänet itselleen semmoisella voimalla kuin minä, niin pidänkin hänestä kiusallanikin kiinni, ihan kuin villiintynyt kissa, jonka suuhun on päre pistetty. Se onkin oikein miehelle, joka on toista raukkaa niin kauan kiusannut kuin hän. Vaikka oikeastaanhan ei hän yksin ollut syypää siihen. Mutta nyt minä puhun itseni pussiin, kun tästä sinulle, Toiniseni, kirjoitan, sinä kun olit hänen ensimmäinen vaimonsa ja liian kiltti vaimo olitkin. Kiltti olit myöskin minua kohtaan, liian kiltti, kun pidit minua niin kauan »parhaimpana ystävättärenäsi», vaikka en sitä lainkaan ansainnut. Mutta kaikesta hyvyydestä, mitä minulle maailmassa on osoitettu, minä nyt kostan kaikille sillä semmoiseksi on minun sisuni käynyt. Lisäksi on minulla samppanjapullo edessäni pöydällä, että voisin kirjoittaa oikein »hirtehisen» kirjeen. Semmoisen toivon nyt vähällä vaivalla saaneeni kokoon enkä pyydä kenellekään sanomaan terveisiä. Sinä olet kuitenkin ainoa, — huomaa, »ainoa»! — jota minä rakastan ja kunnioitan kuolemaani asti.

Entinen Hillevisi».

Toini oli aivan kauhistunut luettuaan tämän kirjeen. Oli kuin Jumala olisi rangaissut häntä jostakin pahasta teosta. Hänen ajatuksensa olivat kuin sekaisin ja hän alkoi itkeä.

Hilleviltäkin oli hän tosin saanut tunnustuksen hyvyydestään. Mutta kuinka kamalassa muodossa! Siinä oli sittenkin syytös häntä vastaan. Ja hänellekin kostettiin! Hyvä Jumala! Kuinka kaikki tämä oli käsitettävä? Eikö Hillevi parka ollut enää täysijärkinen? Vai oliko maailma murjonut hänet tällaiseksi? Ehkä hänen sydämensä säikeet, hänen tunnehermonsa olivat olleet aremmat kuin muilla ihmisillä, koska hänessä oli syntynyt tämmöinen viha ihmisiä kohtaan, kaiken pyhän halveksiminen, titaaninen uhma, joka ei välittänyt enää mistään, suorastaan ei mistään.

Isä raukka, jolla oli semmoinen tytär!

Tästä Hillevin kirjeestä Toini ei voinut eikä tahtonut puhua kenellekään. Toini päätti sen kohta polttaa. Siitä ei pitänyt jäädä sanaakaan jäljelle. Jääköön muille ainakin Hillevistä kauniimpi muisto. Mitä heidän tarvitsi tietää, sen he kyllä saivat tietää toisellakin taholta. Herbert ainakin oli jo kaikesta selvillä. Ja hänhän oli ainoa, jota tämä surullinen asia kaikkein lähimmin koski.

XII

Vuosia oli vierinyt pari. Toini eleli poikansa kanssa hiljaista elämää kotimaassa, talvet Helsingissä, kesät Karpin kauniissa saaristohuvilassa.

Se kävi Karpin huvilan nimellä edelleenkin, sillä saatuaan eron
Herbertistä, ja tämän naitua Hillevin, otti Toini entisen sukunimensä
takaisin. Itse hän siis oli Karppi, mutta hänen poikansa sukunimi oli
Hursti!

Se tuntui Toinista ikävältä, mutta minkäs sille mahtoi. Lakikin niin vaati.

Herbert ei ollut kokonaiseen vuoteen käynyt Suomessa. Ei ollut saanut poikaansa nähdä, mutta oli kyllä kirjoittanut silloin tällöin Toinille ja tiedustellut Reinon vointia.

Vaimostaan ei Herbert näissä kirjeissä ollut hiiskunut sanaakaan. Tiesikö hän ehkä Hillevin viimeisestä kirjeestä Toinille vai otaksuiko Toinin muutenkin saaneen kuulla, millä kannalla hänen perheasiansa olivat? Se oli nähtävästi hyvin arka kysymys, jolla hän ei tahtonut ketään loukata. Parasta siis oli vaieta siitä kokonaan, koska ei kukaan siitä hänelle puhunut eikä häneltä mitään kysynyt. Semmoinen juttu saattoi saada »hiljaisen hautauksen».

Kuluneena aikana oli Herbert kuitenkin jo ylennyt urallaan aivan korkeimmille asteille. Hänestä oli tullut diplomaattisissa piireissä ulkomaillakin huomattu henkilö. Suomi saattoi ylpeillä hänestä.

Ja itse hän oli iloinen, että todellakin oli saavuttanut päämääränsä. Hänen suuri kunnianhimonsa alkoi olla tyydytetty. Vähät oikeastaan siitä, että hän oli onneton perheasioissaan. Eihän ihmiselle voinutkaan menestystä riittää kaikilla aloilla.

Tietoinen oli Herbert kuitenkin siitä, että ainoastaan hän yksin oli syypää siihen, että hänen perheonnensa oli särkynyt. Itse hän oli ajanut haaksensa karille. Hän oli saanut lahjaksi ylhäältä, — niinkuin hän hääpuheessaan sanoi, — mitä parhaimman vaimon, vieläpä varakkaankin, mutta toisen naisen tähden oli hän antanut sen lahjan mennä menojaan. Hän oli mitä suurin tuhlaajapoika. Ja lisäksi oli hän kevytmielisyydessään tuottanut toiselle — aivan syyttömälle — onnettomuuden.

Oliko mahdollista sitä tekoa sovittaa?

Nuorena ymmärtämättömyydestä tehty rikos on anteeksi annettava. Ikä, vuodet tuovat järkeä, luovat kokemusta. Silloin ei syyllinen itsekään enää tahdo antaa itselleen heikkouttaan, rumia tekojaan, rikoksiaan anteeksi. Elämä itse rankaisee silloin syyllisen, vaikka useimmiten liian myöhään.

Semmoisessa asemassa tunsi Herbertkin nyt olevansa Toiniin nähden. Eihän hän enää ollut kovin nuori ensimmäiseenkään avioliittoon mennessään, mutta tuo Hillevin kohtalo-oppi kai oli sovellutettavissa häneenkin. Se oli muhamettilaisten »kismet», joka oli tunkeutunut luterilaisiinkin, kun ei oma »Jumala» enää kelvannut. Mutta sepä oli tehnytkin koko tepposen.

Tämmöisten tunteiden vallassa palasivat Herbertin ajatukset usein Toinin luo. Hän muisteli lämpimin mielin ensimmäisiä tuttavuusaikojaan konsuli Karpin talossa. Hän muisteli sitten sitä kaunista kesää Baden-Badenissa, jolloin hän joutui kihloihin Toinin kanssa. Hän muisteli heidän suurenmoisia vihkiäisiään Helsingin Vanhassa kirkossa. Hän muisteli heidän rakkauden kyllästämää häämatkaansa pohjois-Italian järvien rantamille. Hän muisteli heidän virkistäviä purjehdusretkiään saaristossa. Hän muisteli vielä heidän oloaan Berlinissä. Hän muisteli kaikkea sitä kaunista, mikä oli kuin yhteenkasvanut Toiniin ja häneen. Mutta sitten alkoi tulla jotakin rumaa väliin, ja ihan inhoten tahtoi hän kädellään pyyhkäistä nämä rumat kuvat pois — ainiaaksi. Mutta se ei hänelle onnistunut. Nuo rumat kuvat olivat lähtemättömiksi poltetut hänen aivoihinsa, ne olivat kuin ikuisiksi ajoiksi sinne kiinnitetyt kivitaulut, joihin omantunnon sormi alati viittasi sanoen: »Kas, tuossa, tuossa ne ovat!»

* * * * *

Oli syksy. Ilma oli niin läpikuultavan kirkas, jommoinen se ei koskaan muuhun vuoden aikaan ole. Vehreä havumetsä käpyineen, keltaiset koivut, punaiset vaahterat ja pihlajat täyteläisine, heloittavine terttuineen luovat silmälle semmoisen värikylläisen kuvan, jommoisen vain meidän rakas Pohjolamme voi todellisuudessa ja mielikuvituksessamme tarjota. Järvet ja meren lahdelmat ovat tyynet, hopeoidut, kuvastaen vaaleansinistä taivasta ja uinuen hiljaa, odottaessaan kultaisen kuun nousua. Elo on korjattu, juurikasvit otetut maasta, jostakin metsästä kuuluu pyssyn pamahdus ja ajokoiran uikahtavaa haukuntaa. Kuhilaita kuljetetaan riiheen, saunasta nousee sininen savu, on niin omituisen suloinen tuoksu ilmassa. Mutta illan tullen valtaa mielen raukeus, sanomaton alakuloisuus täyttää rinnan.

Suomen syksy! Sinä soitat meille riemua ja alakuloisuutta samalla kertaa. Sinun kanteleessasi on ihmeelliset kielet. Niiden sinfonian ymmärtää vain Suomen luonnon helmassa syntynyt suomalainen. Ja siksi hän maatansa niin rajattomasti rakastaakin.

Tämmöisenä päivänä oli Herbert tullut käymään Karpin huvilassa oleskellessaan Helsingissä, sillä kaunis, pitkä, lämmin syksy oli pidättänyt Toinia ja Reinoa vielä kauan muitten mukana tuossa tutussa saaristossa. Herbert oli nyt pitkästä aikaa tullut tervehtimään poikaansa. Mutta hänen matkallaan oli toinenkin tarkoitus.

He istuivat ensin kaikki yhdessä parvekkeella, mutta illemmällä palasivat sinne vain Toini ja Herbert. »Vanhukset» pysyttelivät sisällä, ja Reinon oli ennen muita mentävä makuulle. Hänestä oli jo kasvanut suuri poika, joka tuotti iloa äidilleen ja ihastutti isäänsäkin. Vaikka hän ensin nurisikin aikaista maatapanoa vastaan, niin totteli hän kohta kuitenkin, opetettu kun oli hyviin tapoihin. Senpä tautta pojan mentyä Toini saikin mitä parhaimmat kiitokset Herbertiltä pojan hyvästä kasvatuksesta.

Tämä kysymys olikin sitten likimpänä aiheena jatkuvaan keskusteluun. Herbert toi vähitellen esille asiat, joiden hän luuli pysyneen Toinilta salassa. Mutta ihmeekseen kuuli hän Toinin tietävän Hillevin aikoja sitten poistuneen hänen luotaan, vaikka hän itse vasta hiljattain oli siitä asiasta ilmoittanut Hillevin isälle. Ja vielä suurempi oli Herbertin hämmästys, kun hän sai kuulla Hillevin matkustaneen tuntemattomille teille Mr Hopkins’in kanssa. Mutta tämä uutinen tuotti enemmän iloa kuin surua Herbertille. Hän saattoi silloin käydä käsiksi siihen asiaan, joka oli hänen tännetulonsa oikea aihe.

Hän aloitti sanomalla Toinin varmaan hyvin käsittäneen, kuinka suuren erehdyksen, jopa rikoksen, hän silloin oli tehnyt, kun haki avioeroa Toinista. Hän oli ollut sokea, sokeampi kuin tuskin koskaan elämässään. Ja hän oli valmis polvillaan pyytämään Toinilta tuota tekoa anteeksi, vaikka hyvin tiesikin Toinin jo aikoja sitten antaneen hänen pyytämättänsäkin kaikki anteeksi. Yksi mahdollisuus oli kuitenkin vielä olemassa, jolla hän saattoi nuo suuret hairahduksensa sovittaa. Ja jos se kävisi päinsä, niin olisi se hänen elämänsä suurimpia saavutuksia, semmoinen, joka varmasti tyydyttäisi heitä kaikkia: Toinia, Reinoa ja häntä itseään, sillä se tuottaisi etupäässä omantunnon rauhan hänelle ja sen mukana myöskin onnea heille kaikille. Varsinkin olisi se onneksi heidän ainoalle lapselleen, joka oli lujana yhdyssiteenä heidän välillään ja joka varmasti olisi tyytyväinen, ettei heidän suhteessaan olisi mitään, joka loukkaisi hänen sydämensä arimpia, hellimpiä tunteita. Ja Herbert lopetti sanomalla, että Toini näistä sanoista varmaan jo käsitti, mitä hän nyt tarkoitti.

Toini ymmärsikin kaikki hyvin. Hän kävi miettiväiseksi, vaikka hänen kasvoilleen tulikin kaunis, tyytyväinen ilme. Hetkisen kuluttua hän sanoi:

Herbert hyvä! Minun on kuitenkin ensin ilmaistava sinulle eräs salaisuus.

Herbert hämmästyi ja kysyi nopeasti:

— Mikä se on?

Toini jatkoi:

— Minä olin aikonut pitää tämän asian salassa, mutta puhun siitä nyt; ehkä se on velvollisuutenikin. Minä sain näet Hilleviltä kirjeen, hyvin merkillisen kirjeen hänen poistuessaan luotasi. Ja siinä kirjeessä hän ilmoitti minulle, ettei hän koskaan aio antaa sinulle avioeroa.

Herbertin jännitys laukesi ja hän naurahti:

— Sen asian ratkaisee laki helposti. Ilmoitus lehtiin, ja ellei hän määräajan kuluessa palaa kotiin, niin on asia selvä.

— Olkoon niin! — puuttui Toini jälleen puheeseen. — Mutta pyydän sinua, Herbert, kuuntelemaan minua edelleen. Ja ensimmäiseksi ja viimeiseksi pyydän, ettet sanoistani loukkaantuisi. Sinä tiedät, kuinka paljon olen sinua rakastanut ja kunnioittanut. Ja kun myös olet nähnyt, kuinka paljon olen sinulle anteeksi antanut, vieläpä äärettömästi kärsittyäni sinun tähtesi, niin ymmärrät hyvin, että olen sinua paljon säälinyt ja säälin vieläkin siinä määrin, että varmasti tässä tunteessa huomaat paljon vielä piilevän kiintymystä sinuun. Mutta — ja minun täytyy nyt sanoa mutta — sinä tiedät ehkä myös, kuinka vakava käsitys minulla on avioliitosta. Minusta se on niin pyhä asia, ettei siitä saa tehdä pilkkaa leikkimällä sillä kuin jollakin joutavanpäiväisellä pelillä. Voi olla niin, että se usein on arpapeliä, mutta se riippuu meistä ihmisistä itsestämme. Siksi minä häpeäisin ryhtyä uudelleen — kuinka sanoisinkaan, — tuohon onnen etsintään, jolla mahdollisesti jälleen turmelisin toisen ihmisen onnen, jollei muuten, niin riistämällä häneltä vapauden. Eiköhän siis olisi parempi, että eläisimme kauniisti kuin veli ja sisar, sinun pitäessäsi minun kotiani omanasi, jossa saat käydä milloin haluat ja nähdä poikamme, meidän rakkaan Reinomme, milloin toisen, milloin toisen sylissä, meidän häntä yhteisesti kasvattaessamme yhteiseksi iloksemme elämässä.

Herbertin pää oli painunut alas, yhä syvemmälle, kuta pitemmälle Toinin puhe jatkui, ja kun Toini oli lopettanut, sanoi hän melkein kuiskaten:

— Kuinka kauniisti sinä, Toini, puhut.

Ja hän lankesi Toinin eteen polvilleen ja suuteli Toinin molempia käsiä. Ja Toini otti Herbertin pään käsiensä väliin ja suuteli Herbertiä otsalle.

Herbert nousi silloin ja lausui:

— Nyt vasta näen, mikä aarre sinä, Toini, olet. Ja minä, hullu, kadotin tämän aarteen! Mutta, — nyt sanon minäkin mutta, — minä tyydyn sinun päätökseesi, niin raskaalta kuin se minusta tuntuukin. Ja minä tahdon ansaita sinun rakkautesi neuvomallasi tavalla. Tahdon elää lähelläsi, tahdon nauttia sydämesi lämmöstä ja tahdon sinun puolestasi uhrata rakkauteni, tulevaisuuteni, koko elämäni.

Tapahtukoon sitten niin kuin sinä tahdot.

* * * * *

Herbertin lähdettyä tuntui Toinista aivan kuin hänen sielunsa olisi kirkastunut ja autuaallinen rauha tulvahtanut hänen poveensa. Hän näki, että Herbertkin oli saanut sydämeensä saman onnen tunteen. Ja kuin korkeamman voiman käskystä hän riensi painamaan suudelman poikansa otsalle tämän nukkuessa punaposkisena sikeätä unta.

Reino se oikeastaan oli yhdistänyt heidät kaikki kolme jälleen. Mikä oli särkynyt, muuttui ehjäksi. Haavoista hävisi kipu ja ne kasvoivat umpeen vähitellen. Suonissa alkoi juosta virkistävä elämän virta.

Synkkien pilvien välistä puhkesi esiin valtava sädekimppu, joka aivan häikäisi väsyneen, kolkon katseen, joka nyt kiitollisena kohosi kohti korkeutta. Ja sieltä soi vastaan suloinen soitto. Kauniina kaikui maan päälle sovinnon lempeä laulu.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK PARAS YSTÄVÄTÄR ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- PARAS YSTÄVÄTÄR

- I

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII

- II

- I
- II
- III
- IV
- V
- VI
- VII
- VIII
- IX
- X
- XI
- XII
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE