Surutar
Date: 2025-08-15T00:00:00+00:00
Keywords: Self-sacrifice -- Fiction; Family farms -- Germany -- Fiction; Farmers -- Germany -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Surutar

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Surutar

Romaani

Author: Hermann Sudermann

Translator: Kaarle F. Rinne

Release date: August 15, 2025 [eBook #76687]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1908

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SURUTAR ***

language: Finnish

SURUTAR

Romaani

Kirj.

HERMANN SUDERMANN

Suomennos

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1908.

I.

Juuri kun Meyhöferin maatila joutui vasaran alle, syntyi Paul, hänen kolmas poikansa.

Kova oli aika tosiaankin!

Elisabet rouva, kasvot surun uurtamina ja alakuloinen hymy huulilla, makasi suuressa telttakattovuoteessa, vastasyntyneen kehto vieressään. Hän antoi katseensa levottomana harhailla paikasta toiseen ja kuunteli jokaista rasahdusta, joka pihalta ja asuinhuoneista tunkeutui hänen surulliseen sairaskammioonsa. Jokainen epäilyttävä ääni sai hänet hypähtämään ylös, ja joka kerta, kun tuli kuuluviin outo miehenääni tai vaunut kumeasti jymisten kulkivat ohitse, kysyi hän tuskissaan pidellen vuoteen pielistä:

— Niinkö pitkällä ollaan? Niinkö pitkällä?

Ei kukaan antanut hänelle vastausta. Lääkäri oli kovasti käskenyt varjelemaan häntä kaikilta mielenliikutuksilta, mutta hän, tuo kunnon mies, ei ollut ajatellut, että tämä ainainen ahdistus ja pelko saattoi vaivata sairasta tuhat kertaa pahemmin kuin kauhistavin varmuus.

Eräänä aamupäivänä — viidentenä päivänä pojan syntymisestä — hän kuuli miehensä, jota hän tänä kovana aikana oli tuskin kertaakaan nähnyt, huokaillen ja sadatellen kävelevän edestakaisin viereisessä huoneessa. — Yhden sanankin hän saattoi ymmärtää, yhden ainoan sanan, jota mies lakkaamatta toisti, sanan: koditon!

Silloin Elisabet rouva tiesi, että niin pitkälle oli tultu.

Hän laski väsyneen kätensä vastasyntyneen pään päälle. Lapsi nukkui hiljaa vakavin kasvoin, ja äiti kasteli kyynelin tyynyä.

Hetkisen kuluttua hän sanoi palvelustytölle, joka hoiti pienokaista:

— Pyydä herraa tänne, minä haluaisin puhutella häntä.

Ja hän tuli. — Raskain askelin hän astui sairaan vuoteen ääreen ja käänsi häneen kasvot, jotka väkinäinen huolettomuuden ilme teki kaksin verroin vääristyneiksi ja epätoivoisiksi.

— Max, sanoi Elisabet rouva arasti, sillä hän pelkäsi aina häntä, —
Max, älä salaa minulta mitään - olenhan valmis pahimpaankin.

— Oletko sinä? kysyi mies epäluuloisesti, sillä hän muisti lääkärin varoituksen.

— Koska meidän pitää muuttaa täältä?

Nähdessään vaimonsa niin rauhallisesti katselevan onnettomuutta silmiin mies piti kielensä hillitsemisen tarpeettomana ja puhkesi raivoten lausumaan:

— Tänään — huomenna — aivan miten uutta herraa miellyttää! Ainoastaan hänen armostaan olemme vielä täällä, — ja jos hän suvaitsee, saamme viettää ensi yön maantiellä.

— Niin huonosti ei käyne, Max, sanoi Elisabet rouva vaivoin säilyttäen tyyneytensä, — kun hän saa kuulla, että vasta pari päivää sitten tuli pienokainen…

— Vai niin — minun pitää kai mennä hänen luoksensa kerjäämään — mitä?

— Oi, eihän toki! Hän tekee sen itsestään. — Kuka hän on sitten?

— Douglas on hänen nimensä — insterburgilaista sukua — ylen oli rehentelevä herra, ylen rehentelevä — halutti nakata pellolle mokoma.

— Onko meille mitään jäänyt?

Hän kysyi sitä hiljaa ja epäröiden ja katseli vastasyntyneeseen, jonka nuori hento elämä ehkä riippui vastauksesta. Mies purskahti karkeaan nauruun:

— Jäi toki — juomaraha — kokonaista kaksituhatta taalaria!

Elisabet rouva huoahti keventyneenä, sillä hän jo oli luullut, että tuo peloittava "ei mitään" miehen huulilta särähtäisi.

— Mitä meille kaksituhatta taalaria, jatkoi mies, sitten kun viisikymmentä tuhatta on suohon suupunut? Pitääkö minun ehkä ruveta kaupunkiin kapakanpitäjäksi tai kauppaamaan nappeja ja rihmoja? Sinä autat kai myöskin käyden hienoissa perheissä ompelemassa, ja lapset myyvät tulitikkuja kaduilla — hahaha!

Hän haroi harmaantunutta tuuheata tukkaansa ja kolautti jalallaan kehtoon, niin että se rajusti rupesi edestakaisin soutamaan.

— Miksi tuokin pikku raukka on nyt syntynyt? jupisi hän synkästi; sitten hän polvistui kehdon ääreen, painoi nuo pienet nyrkit suurten, punaisten käsiensä lomiin ja puhui lapsellensa: Jos olisit, poikani, tietänyt, kuinka huono ja katala tämä maailma on, kuinka hävyttömyys siinä voittaa ja rehellisyys jää häviölle, niin sinä toden totta olisit pysynyt siellä, missä olisi… Mikä on sinun kohtaloksesi tuleva. Isäsi on maankulkija, talolta hävinnyt, joka vaimon ja kolmen lapsen kanssa mittailee maantietä, kunnes on löytänyt paikan, missä voi itsensä ja omaisensa kokonaan tuhota…

— Max, älä puhu niin — sinä murrat sydämeni, huudahti Elisabet rouva itkien ja ojensi kätensä laskeaksensa sen miehensä olkapäälle, mutta tämä käsi vaipui voimatonna alas, ennenkuin se oli saavuttanut päämääränsä.

Max hypähti seisomaan.

— Olet oikeassa — ei enää mitään ruikutuksia! Jospa tosiaankin nyt olisin yksin, nuori mies niinkuin entisinä aikoina, niin lähtisin Amerikkaan tai Venäjän aroille, siellä tulee rikkaaksi, — niin siellä tulee rikkaaksi, — tai keinottelisin pörssissä — tänään voittaa, huomenna hävitä, — hei vaan, niin sitä rahoja hankkisi, mutta sidottu kun olen… Hän loi surkean katseen vaimoonsa ja lapseen, sitten hän viittasi kädellään pihalle, mistä kahden vanhemman pojan nauravat äänet kajahtelivat.

— Niin, minä ymmärrän kyllä, että meidän nyt täytyy olla sinulle taakkana, sanoi rouva nöyrästi.

— Älä puhu minulle taakasta! römähytti Max. Mitä sanoin, ei ollut pahasti tarkoitettu. Te olette minulle rakkaat — ja sillä hyvä! Nyt on vaan kysymys siitä, mihin kääntyä. Jollei edes tuota vastasyntynyttä olisi, niin voisi helpommin kestää epävarmemmankin kohtalon vaiheita. Mutta nyt — sinä kipeänä — lapsi hoidon tarpeessa — hyväksi lopuksi ei jää muuta neuvoa jälelle kuin ostaa jokin talonpoikaistalo ja antaa nuo kaksituhatta taalaria hinnan suoritukseksi. Hei vaan, siitäpä elämä tulee — minä kerjuupussineni, sinä laukkuinesi — minä lapioineni, sinä maitokippoinesi…

— Se ei vielä olisi pahinta, sanoi vaimo hiljaa.

— Eikö? nauroi mies katkerasti. — No, sinä voit tulla autetuksi.
Mussainen esimerkiksi on myytävänä, tuo kurja suomaan kappale nummella.

— Voi, miksi juuri siitä puhut? sanoi Elisabet rouva värähtäen.

Max ihastui paikalla ajatukseensa.

— Niin, tyhjentäisimmepä katkeruuden maljan pohjasakkaa myöten. Alati olisi näkyvissä kadotettu suuruus — sillä tiedäthän, että Helenenthalin herraskartano loistaa sinne suoraan ikkunoihin — yltympäri rämettä ja kesantoa — kenties tilkku uutismaaksi kelpaavaakin — voisi tässä vielä tulla viljelyksen tienraivaajaksi. Ja mitä siitä ihmiset sanoisivat? Meyhöfer on mies kerrassaan — sanoisivat he; hän ei häpeä onnettomuuttaan, vieläpä hän katselee sitä hieman ivallakin. Tosiaankin! Onnettomuutensa ivaaminen, — se on ainoa ylevä maailmankatsomus - viheltää tulee kaikelle! — Ja hän laski kimakan vihellyksen, niin että sairas vaimo vuoteellaan hätkähti.

— Suo anteeksi, rakkaani! pyysi Max hyväillen vaimonsa kättä ja tullen äkkiä mitä valoisimmalle tuulelle, — mutta enkö ole oikeassa? — Viheltää tulee kaikelle. Niin kauan kuin tietää olevansa kunniallinen mies, voi jonkinlaisella hekumalla kestää kaikki vastukset. Hekuma on oikea sana. — Tila on koska hyvänsä ostettavissa, sillä sen omistajasta on äskettäin tullut rikkaan talon vävy ja hän jättää tuon vanhan variksenpesän nyt kokonaan omiin hoteisiinsa.

— Mieti ensin asiaa, Max! pyysi vaimo levottomana.

— Mitä auttaisi vitkastelu? vastasi mies kiivaasti. Tuon herra Douglasin rasituksena emme saa olla, ja turha meidän on kurjalla kahdellatuhannellamme suurempia tavoitella — siis rivakasti toimeen!

Ja ennättämättä hyvästelemään sairasta vaimoaan hän riensi pois.
Muutamia minuutteja myöhemmin hänen kuultiin ajavan ulos portista.

Saman päivän iltapuolella ilmoitettiin Elisabet rouvalle, että tuli vieraita. — Muuan kaunis hieno nainen oli komeissa vaunuissa ajanut pihaan ja pyysi saada käydä sairasta rouvaa tervehtimässä.

Kuka hän on sitten? — Hän ei ollut tahtonut sanoa nimeänsä.

— Kuinka omituista! ajatteli Elisabet rouva, mutta koska hän surussaan oli alkanut toivoa jotakin taivaallista ilmestystä, niin ei hän kieltänyt.

Ovi aukeni. Solakka, hento olento, jolla oli hienot, lempeät kasvon piirteet, astui kevyesti lapsivaimon vuoteen ääreen. Hän tarttui kohta sairaan käteen ja lausui vienolla, vähän peitellyllä äänellä:

— En ole sanonut nimeäni, rakas rouva Meyhöfer, sillä pelkäsin, ettei minua otettaisi vastaan, jos sen edeltäpäin mainitsisin. Ja mieluimmin tahtoisin nytkin jäädä tuntemattomaksi. Sillä valitettavasti minun täytyy olettaa, ettette enää katselisi minua suosiollisesti, jos tietäisitte, kuka olen.

— Minä en vihaa ketään ihmistä maailmassa, vastasi Elisabet rouva, saatikka sitten nimeä.

— Minun nimeni on Helena Douglas, sanoi nainen hiljaa ja pusersi lujemmin sairaan kättä.

Elisabet rouva puhkesi itkuun, mutta vieras, ikäänkuin olisi ollut vanha ystävä, kiersi kätensä sairaan kaulaan, suuteli häntä otsalle ja lausui vienolla, lohdullisella äänellään:

— Älkää olko minulle vihainen. Kohtalo on tahtonut, että minä työnnän teidät pois tästä talosta, mutta minä en ole syypää siihen. Mieheni on tahtonut valmistaa minulle yllätyksen, sillä tämän talon nimi soveltuu yhteen minun etunimeni kanssa. Iloni oli kuitenkin heti mennyt, kun kuulin, minkälaisissa olosuhteissa hän oli talon omistajaksi tullut, ja erittäinkin kuinka te, rakas rouva Meyhöfer, näinä kaksin kerroin vaikeina aikoina olette saanut kärsiä. Minulle tuli tarve saada keventää sydäntäni pyytämällä itse puolestani teiltä anteeksi sitä surua, jonka teille olen tuottanut ja vasta tuotan, sillä eihän teidän kärsimystenne aika ole vielä ohi.

Elisabet rouva oli, aivan kuin olisi niin pitänytkin tehdä, painanut päänsä vieraan olkapäälle ja itki hiljaa.

— Ja ehkä voin olla teille vähän hyödyksikin, jatkoi vieras, ainakin siten, että poistan osan katkeruutta mielestänne. Me naiset tavallisesti ymmärrämme toisiamme paremmin kuin karkeat, kiivaat miehet. Yhteiset kärsimyksemme saattavat meitä toisiamme lähemmäksi. Ja ennen kaikkea yksi asia: olen puhunut mieheni kanssa ja pyydän teitä omassa sekä hänen nimessään pitämään tätä taloa omaisuutenanne niin kauan kuin teitä haluttaa. Talven vietämme enimmäkseen kaupungissa ja sitä paitsi on meillä toinenkin maatila, jota annamme isännöitsijän hoitaa. Näette siis, ettette meitä millään tavoin häiritse, vaan pikemmin teette hyvän työn, jos vielä puolen vuotta tai enemmän hoidatte ja hallitsette täällä niinkuin tähänkin asti.

Elisabet rouva ei kiittänyt, mutta tuo kyynelkostea katse, jonka hän loi vieraaseen, oli kyllin kiitokseksi.

— Olkaa nyt jälleen iloinen, rakas rouva, jatkoi vieras, ja jos vastedes tarvitsette neuvoa tai apua, niin muistakaa, että on eräs, jolla on niin paljon teille hyvittämistä. — Ja kuinka kaunis lapsi — hän kääntyi kehtoon päin — poika vai tyttökö?

— Poika, vastasi Elisabet rouva raukeasti hymyillen.

— Joko hänellä on sisaruksia? — Mutta miksi kyselenkään! Nuo molemmat reippaat pikku miehet tuolla ulkona, jotka ottivat minut vastaan — voinko likemmin tutustua heihinkin? — Ei, ei täällä; se saattaisi kiihoittaa teitä. Sittemmin! Sittemmin! — Tämä pienoinen maailmankansalainen se nyt ennen kaikkia vetää puoleensa huomiomme.

Vieras kumartui kehdolle ja korjasi kapalovaatetta.

— Hänellä on jo niin pikkuviisaan ilme, sanoi vieras pilaillen.

— Suru on seisonut hänen kehtonsa ääressä, vastasi Elisabet rouva hiljaa ja alakuloisesti, — siksi on hänellä vanhan kasvot.

— Älkää olko taikauskoinen, ystäväni, puheli vieras. Olen kuullut sanottavan, että vastasyntyneiden piirteissä on usein jotain ukkomaista, mutta se katoo pian.

— Varmaan on teilläkin lapsia? kysyi Elisabet rouva.

— Oi, minähän olen vastanaitu! vastasi vieras punastuen, — tuskin kuutta kuukautta olen ollut naimisissa. Mutta… ja hän punastui vielä enemmän.

— Jumala auttakoon teitä teidän vaikeana hetkenänne, sanoi Elisabet rouva, — minä rukoilen teidän puolestanne.

Vieraan silmä kävi kosteaksi.

— Kiitos, tuhannen kiitosta, sanoi hän. Olkaamme tästedes ystäviä! Pyydän teitä oikein sydämellisesti. Tiedättekö mitä? Ottakaa minut kummiksi tälle nuorimmallenne ja tehkää minulle sama palvelus, sitten kun taivas on minua siunannut. — —

Molemmat naiset puristivat äänettöminä toistensa käsiä. Heidän ystävyysliittonsa oli solmittu. — —

Kun vieras oli lähtenyt pois, silmäili Elisabet rouva aroin, surullisin katsein ympärillensä.

— Äsken oli niin valoisaa, niin aurinkoista täällä, kuiskasi hän, mutta nyt on taas niin pimeäksi käynyt.

Vähän ajan kuluttua molemmat vanhimmat pojat, hoitajattaren kiellosta huolimatta, syöksyivät riemuiten sairaan huoneeseen. Kummallakin heistä oli makeispussi kädessä.

— Vieras rouva on lahjoittanut nämä! riemuitsivat he.

Elisabet rouva hymyili.

— Hiljaa, lapset! sanoi hän; enkeli on käynyt luonamme.

Molemmat pikku pojat näyttivät hätääntyneiltä ja kysyivät:

— Enkelikö, äiti?

II.

Siten rouva Douglas tuli Paulin ristiäidiksi.

Meyhöferiä kyllä tuo uusi ystävyysliitto hieman suututti, sillä "en kaipaa onnellisten sääliä", oli hänellä tapana sanoa, mutta kun tuo lempeä, ystävällinen rouva kävi toisen kerran talossa ja puheli hänelle sopuisasti, niin ei hän kauemmin rohjennut kieltää.

Hän suostui myös jäämään entiseen kotiinsa, joskin vastenmielisesti. Mussainen, jonka hän todellakin oli ostanut samana päivänä, oli niin hävinneessä tilassa, että oleskeleminen siellä kylminä syyspäivinä näytti vaaralliselta sekä vaimolle että lapsille. Täytyi toimittaa tarpeellisimmat korjaukset ja kutsua työhön puusepät, muurarit ja savenvalajat, ennenkuin muutto sinne oli mahdollinen.

Paljon ennemmin kuin uuden asunnon korjaus valmistui, oli Elisabet rouvan kuitenkin miehensä itsepäisyyden tähden muuttaminen sinne. Eräänä päivänä näet oli uuden isännän pehtoori muutamia työmiehiä muassaan tullut taloon ja kohteliaasti pyytänyt majaa. Meyhöfer selitti heti, että tässä menettelytavassa piili tahallinen solvaus häntä kohtaan, ja päätti, ettei hän päivääkään kauemmin viipyisi talossa, joka kerran oli ollut hänen omansa. — — —

Kylmänä, pimeänä marraskuun päivänä Elisabet rouva ja lapset sanoivat jäähyväiset vanhalle, rakkaalle kodille. — Taivaasta vihmoi hienoa sadetta, joka kasteli kaikki. Harmaan sumun verhossa, autiona ja lohdutonna nummi lepäili heidän edessään.

Nuorin lapsi sylissä ja molemmat vanhemmat ympärillä itkien Elisabet rouva astui vaunuihin, jotka veivät hänet kohti uusia, synkkiä kohtaloita.

Kun he ajoivat ulos portista ja kylmä nummituuli alkoi puhaltaa ikäänkuin jääsiruja kasvoihin lyöden, niin rupesi pienokainenkin, joka siihen asti oli levännyt hiljaa ja rauhallisena, surkeasti itkemään. Elisabet rouva peitti tarkemmin lasta viitallansa ja kumartui syvään tuon pienen, vapisevan olennon puoleen salataksensa kyyneliä, jotka herkeämättä poskille valuivat.

Puolen tuntia vierittyään savisella, läpilionneella tiellä tulivat vaunut perille. Elisabet rouva oli ääneensä huudahtaa nähdessään uuden kotipaikkansa lohduttomana ja rappiotilassa.

Pitkiä, savesta ja turpeista kyhättyjä ulkohuoneita — lietteinen piha — matala, paanukattoinen asuntorakennus, jonka seiniltä kalkki paikotellen oli rapistunut ja jättänyt muurin paljaaksi — hoidotta jäänyt puutarha, jossa kesän viimeiset vaivaiset jäännökset, asterit ja auringonruusut, rehoittivat puoleksi lakastuneiden kyökkikasvien rinnalla, ja yltympäri kirjavaksi maalattu aita, joka vielä ennen lahoamistansa näkyi saaneen viimeisen voitelun — semmoinen oli se paikka, jossa talolta hävinneen tilanomistajan perheen tuli vastaisuudessa oleskella.

Semmoinen oli se paikka, jossa pikku Paul kasvoi ja jolle hän lapsuutensa rakkauden ja puolet elämänsä suruista omisti. — — —

Ensimäisinä vuosinaan oli Paul hyvin hento ja kivulloinen. Monena yönä äiti pelkäsi, että hänen elämänsä heikko valo sammuisi ennen aamun koittoa. Silloin äiti istui kolkossa, matalassa makuuhuoneessa kyynärpäät vuoteen laidan varassa ja tuijotti palavin katsein tuohon laihaan olentoon, jonka jäseniä suonenveto tuskallisesti tempoili.

Mutta hän kesti kaikki varhaisimman lapsuutensa murrokset ja viisivuotiaana hän oli terve, toiveita herättävä poika, vaikkapa jäseniltään heikko ja kasvoiltaan kelmeä, ikäänkuin lakastunut. Tuo vanhusmainen ilme oli jäänyt häneen.

Näiltä ajoilta ovat hänen varhaisimmat muistelmansa.

Ensimäinen, jota hän myöhempinä aikoina tuon tuostakin muisteli, oli seuraava:

Huone on puoleksi pimeä. Ikkunoissa kukkivat jääkukat, ja punertavana tunkeutuu iltarusko ikkunaverhojen lävitse. Vanhemmat veljet ovat menneet luistelemaan, mutta hän makaa vuoteellaan, sillä hänen täytyy mennä aikaisin levolle, ja hänen vieressään istuu äiti toinen käsi hänen kaulaansa kiedottuna ja toinen kehdon laidalla, missä molemmat pikku siskot nukkuvat. Vuosi takaperin ovat nämä tulleet maailmaan, molemmat samana päivänä.

— Äiti, kerro minulle satu, pyytää hän.

Ja äiti kertoi. Mitä? — Siitä hänellä oli vain hämärä muisto, mutta puhe siinä oli jostakin harmaapukuisesta naisesta, joka kaikkina kovina hetkinä kävi äitiä katsomassa, naisesta, jolla oli kalpeat, laihat kasvot ja synkät, itkettyneet silmät. Varjonahan oli tullut ja varjona kadonnut, kätensä hän oli levittänyt äidin pään ylitse — siunaukseen vaiko kiroukseen, se oli tietymätöntä, — ja sitten hän oli puhunut hämäriä sanoja, jotka koskivat myöskin häntä, pikku Paulia. Siinä oli ollut puhe uhrauksesta ja pelastuksesta, mutta sanat hän oli unohtanut, nähtävästi siitä syystä, että hän oli ollut vielä liian yksinkertainen niitä ymmärtämään. Mutta yhden asian hän muisti aivan tarkkaan: kun hän kauhun ja jännityksen valtaamana kuunteli äidin kertomusta, niin hän äkkiä näki harmaan olennon, josta äiti puhui, seisovan ilmielävänä ovella - aivan tuon saman, jonka kädet olivat kohotettuina ja kasvot kalpeat ja surulliset. Paul kätki päänsä äidin syliin — hänen sydämensä sykki rajusti, hengitys oli seisahtua, ja tuskissaan hänen täytyi kirkaista:

— Äiti, tuolla se on, tuolla se on!

— Kuka? Surutarko? kysyi äiti. Paul ei vastannut, vaan alkoi itkeä.

— Missä sitten? kyseli äiti.

— Tuolla ovella, vastasi hän, nousten pystyyn ja pitäen äitinsä kaulasta kiinni, sillä hän pelkäsi kovasti.

— Oi sinua, pikku hupakkoa! sanoi äiti. Sehän on isän pitkä matkaviitta.

Ja äiti toi sen esille ja käski hänen tunnustella vuoria ja päällistä, jotta hän tulisi vakuutetuksi. Paul myöntyi, mutta itseksensä hän oli lujasti vakuutettu, että hän oli nähnyt tuon harmaan naisen kasvoista kasvoihin. Ja nyt hän tiesi myöskin, mikä hänen nimensä oli.

Surutar oli hänen nimensä.

Mutta äiti kävi miettiväiseksi eikä suostunut kertomaan satua loppuun asti. Ei jälkeenkään päin, vaikka hän kuinka hartaasti olisi pyytänyt. —

Isästä oli Paulilla hyvin hämäriä muistoja näiltä ajoilta. Mies, jolla oli jaloissa suuret saappaat ja joka torui äitiä, kuritti veljiä eikä välittänyt hänestä lainkaan. Välisti vain hän sai karsaan katseen, joka ei näyttänyt ennustavan hänelle hyvää. Usein, etenkin jos isä oli ollut kaupungissa, oli hänen kasvoillaan tummanpunainen väri kuin kuumenneella kattilalla, ja käydessään hän hoippui ristiin rastiin permantolaudalta toiselle. Silloin tapahtui aina tämä sama kiertokulku:

Ensin hän hyväili molempia kaksoisia, joita hän aina erityisesti helli, ja tuuditteli niitä käsivarrellaan äidin seisoessa vieressä ja hätääntynein katsein seuratessa kaikkia hänen liikkeitään; sitten hän istui pöytään, maisteli vähän ruokia ja työnsi ne sitten pois moittien niiden huonoutta ja mauttomuutta; sivalteli Maxia tai Gottfriedia vitsalla selkään, oli vihainen äidille ja meni viimein ulos riitelemään renkien kanssa. Kauas yli pihan kaikui hänen jylisevä äänensä, niin että Käärökin, kahlekoira, veti häntänsä koipien väliin ja piiloutui koppinsa perimäiseen soppeen.

Kun hän hetkisen kuluttua palasi takaisin huoneeseen, niin hänen mielialansa tavallisesti oli kääntynyt kiukusta epätoivoksi. Hän väänteli käsiään, valitti kurjuutta, johon oli joutunut, ja kerskui itsestään kaikellaisia suuria asioita, joihin hän muka olisi ryhtynyt, jollei se ja se olisi ollut esteenä ja jolleivät taivas ja maa olisi liittoutuneet häntä perikatoon viedäkseen. Silloin hän meni ikkunan luo ja pui nyrkkiään valkoista taloa kohti, joka etäisyydestä niin viehättävänä häämöitti.

Niin, tämä valkoinen talo!

Isä sadatteli sitä, rypisteli kulmiaan, milloin vain katse niille maille osui, mutta poika itse piti sitä niin rakkaana kuin asuisi osa hänen sielustaan siellä. Miksi? Sitä hän ei tiennyt. Ehkä vain siksi, että äiti sitä rakasti. Sillä hänkin seisoi usein ikkunan ääressä ja katseli sinne päin, mutta hän ei rypistänyt kulmiaan, ei! — hänen kasvonsa kävivät niin lempeiksi ja surumielisiksi, ja hänen silmistään säteili kaipaus niin palava, että se herätti vieressä seisovassa pojassa tuskan väreitä.

Hänen pienen sydämensä täytti sama kaipaus. Niin kauan kuin hän oli osannut ajatella, oli tuo talo hänestä ollut kaiken kauneuden ja ihanuuden yhdistys. Kun hän sulki silmänsä, niin hän sen näki; unissakin se kangasteli.

— Oletko koskaan ollut valkoisessa talossa? kysyi hän eräänä päivänä äidiltänsä, kun ei enää voinut hillitä tiedonhaluansa. — Olen, poikani, vastasi äiti, ja hänen äänensä helkähti niin surullisesti ja värjyvästi.

— Useinkin, äiti?

— Hyvin usein, lapseni. Vanhempasi ovat ennen asuneet siellä, ja siellä sinäkin olet maailmaan tullut.

Siitä asti oli valkoinen talo pojalle sama kuin ihmissuvulle kadotettu paratiisi. — — —

— Kuka asuu nyt valkoisessa talossa? kysyi hän sittemmin.

— Kaunis, ystävällinen rouva, joka rakastaa kaikkia ihmisiä ja erittäinkin sinua, sillä sinähän olet hänen kummipoikansa.

Hänestä tuntui, niinkuin olisi ääretön onni auennut hänelle. Hän oli niin liikutettu, että vapisi.

— Miksi emme siis käy tuon kauniin, ystävällisen rouvan luona? kysyi hän tuokion kuluttua.

— Isä ei tahdo sitä, vastasi äiti, ja hänen äänessään oli omituisen terävä sointu, jonka poika huomasi.

Hän ei kysellyt enempää, sillä isän tahto oli laki, jonka perusteita ei kellään ollut lupa likemmin tiedustella; mutta valkoisen talon salaisuus loi nyt uuden siteen äidin ja pojan välille. — Julkisesti ei siitä uskallettu puhua. Isä tuli raivoihinsa, jos valkoisen talon olemassaoloon vain viittailtiinkin, eivätkä veljetkään siitä mielellään puhuneet hänen, nuorimman kanssa; nähtävästi he pelkäsivät, että hän yksinkertaisuudessaan levittelisi kuulemiansa. Mutta äiti, äiti luotti häneen!

Kun he olivat kahden — ja kouluaikana he olivat melkein aina kahden — silloin aukeni äidin suu ja suun keralla sydän, ja äidin kuvailemana valkoinen talo kohoili yhä korkeammaksi ja loistavammaksi pojan silmissä. Pian hän tunsi joka huoneen, lehtimajan puutarhassa, vihreän pensaston ympäröimän lammikon, kuvastelevan lasipallon ja penkereellä olevan aurinkokellon; ajattelepas, kello, jossa aurinko itse hetkiä näytti. Mikä ihme!

Peite silmillä hän olisi voinut kuljeksia Helenenthalissa eksyksiin joutumatta.

Ja kun hän leikki puupalikoilla, niin hän rakensi itselleen valkoisen talon penkereineen ja aurinkokelloineen, kaivoi hiekkaan lammikoita ja kiinnitti piikiviä vaajojen päihin; ne muka olivat lasipalloja - mutta ne eivät kuvastelleet.

III.

Tähän aikaan hän teki päätöksen käydä katsomassa valkoista taloa. Aivan omin päinsä. Hän jätti matkansa kevääseen, mutta kun kevät tuli, ei hänellä ollutkaan tarpeeksi rohkeutta. Hän lykkäsi matkansa kesään, mutta silloinkin tuli kaikellaisia esteitä eteen. Kerran hän oli nähnyt suuren koiran yksinänsä kiertelevän niityllä — mene ja tiedä vaikkapa koira olisi ollut vihainen, — ja toisen kerran oli härkä tullut häntä vastaan sarvet tanassa.

Kun tulen suureksi niinkuin veljet, lohdutteli hän itseänsä, ja käyn koulua, silloin otan mukaani kepin ja lyön kuoliaaksi vihaisen koiran ja tartun härkää sarvista kiinni, jottei se voi minulle mitään.

Ja hän lykkäsi matkansa seuraavaan vuoteen, sillä silloin hänen piti ruveta käymään koulua niinkuin isotkin veljet.

Isompia veljiänsä hän jumaloitsi. Heidän kaltaiseksensa kun voisi tulla, se näytti hänestä olevan inhimillisten toiveiden viimeinen päämäärä. Ratsastaa hevosella — oikealla suurella hevosella, eikä vaan puisella, — luistella, uida ilman vyötä ja korkkityynyä, käyttää valkoista, kankeata paidanedustaa, joka oli nauhoilla kiinni sidottu, voi, sepä vasta olisi!

Mutta sitä varten piti ensin tuleman suureksi, lohdutteli hän itseänsä. Nämä ajatukset hän piti muilta salassa, äidille hän ei tahtonut niitä ilmaista eikä veljillekään, jotka eivät hänestä paljoa välittäneet. Hän oli heidän silmissään sellainen mitätön kääpiö, ja kun äiti käski heidän ottaa hänet mukaansa johonkin, niin he tekivät sen vastahakoisesti, sillä silloin heidän tuli pitää huolta hänestä ja jättää paraimmat kepposet tekemättä hänen tyhmyytensä tähden. Paul tunsi tämän hyvin, ja välttääksensä heidän ilkeitä katseitaan ja vielä ilkeämpiä tyrkkäyksiänsä hän useimmiten sanoi mieluummin tahtovansa jäädä kotiin, vihlaisi sydäntä kuinka paljon hyvänsä. Silloin hän asettui kaivon vivulle istumaan ja siinä hiljalleen keinuessaan uneksi ajoista, jolloin hän voi tehdä samoin kuin veljetkin.

Oppimisessakin hän tahtoi olla heidän kaltaisensa. Eikä se ollutkaan mitään vähäpätöistä, sillä molemmat, niin Max kuin Gottfriedkin, olivat koulun ensimäisiä ja toivat lupa-ajoiksi aina hyvin kauniit todistukset kotiin. Kuinka kauniit ne olivat, näkyy siitä, että ne tuottivat veljille hopearahan mieheen ja äidiltä hunajaa leivälle.

Kerran sellaisena ilopäivänä hän kuuli isän sanovan:

— Jospa vain voisin pitää vanhimmat pojat hyvässä koulussa, niin heistä tulisi jotakin, sillä he ovat perineet minun hyvän pääni, mutta kerjäläisiä kun olemme, täytynee meidän kasvattaa heidätkin kerjäläisiksi.

Paul ajatteli paljon tämän johdosta, sillä hän jo tiesi, että Max oli syntynyt sotamarsalkaksi ja Gottfried tykistön päälliköksi. Kerran näet oli kuvalehti, joka sisälsi kuvia Itävallan armeijasta, hairahtunut tuohon yksinäiseen taloon, ja silloin vanhemmat veljet olivat keskenänsä suostuneet jakamaan päällikkyyden molemmat korkeimmat arvot, mutta pikku veli sai tyytyä aliluutnantin asemaan. Sittemmin oli tosin seurannut aika, jolloin toinen tunsi itsellään olevan kutsumuksen metsästäjäksi ja toinen intiaanipäälliköksi, mutta Paulin ajatukset pysyivät kiintyneinä noihin kullalla kirjailtuihin sotilaspukuihin, joille eivät puiset keihäät ja kankaantilkuista kyhätyt anturakengät, jommoisia veljet käyttivät leikeissä — viimeksi mainittuja he sanoivat "mokassiineiksi" — voineet vertoja vetää. Minkätähden he sittemmin tahtoivat tulla luonnontieteilijöiksi ja piispoiksi oli myöskin hänestä käsittämätöntä — kuvalehden sotilaspuvut, ne ne vasta jotakin olivat.

Samaan aikaan kaksoiset alkoivat oppia kävelemään. Katri, vanhempi — hän oli tullut kolme neljännestuntia aikaisemmin maailmaan — teki alun, ja Kerttu seurasi esimerkkiä kolmen päivän perästä.

Tämä oli tärkeä tapaus Paulin elämässä. Äkkiä sitoivat hänet uudet velvollisuudet, joistahan ei niin pian vastaisuudessa irti päässyt.

Ei kukaan ollut käskenyt häntä valvomaan pikku siskojen ensi askeleita, mutta niin itsestään selvää kuin aina oli ollut, että hän ruokkosi kenkänsä jo illalla ja samoin veljienkin, että hän asetti nuttunsa nelikulmaan poimutettuna vuoteen päänpuolen viereen ja sukkansa ristiin sen päälle, ettei hän tehnyt tahroja pöytäliinaan, että hän sai varoituksen isältä, jos sama onnettomuus jollekin toiselle veljelle sattui, — niin itsestään selvää oli sekin, että hän otti pikku sisaret hoitoonsa ja valvoi heidän ensimäisiä uhkarohkeita seisomis- ja käymiskokeitaan.

Niin tärkeäksi hän katsoi tämän uuden toimensa, että koulunkaipauskin laimeni, ja jos hän vain vielä olisi osannut — viheltää, niin olisi hänen toiveidensa mitta ollut täysi.

Niin, osata viheltää niinkuin Janne renki tai edes niin hyvin kuin vanhemmat veljet, se oli nyt hänen unelmiensa päämäärä, hänen uupumattomien harjoitustensa tarkoitus. Mutta vaikka hän miten olisi supistanut suutansa ja kostutellut huuliaan saadakseen ne nuorteiksi, ei äännähdystäkään syntynyt. Jos hän veti ilmaa sisään, silloin sentään vähän kävi laatuun - saipa hän kerran pihistyksi alkusävelet siihen lauluunkin, joka alkaa jotta "Putos' vetehen juutalainen". Mutta jokainen taitava viheltäjä tietää, että ilmaa on puhallettava ulos suusta, ja se se juuri oli se kumma, jota hän ei voinut oppia.

Mutta tässäkin hän lohdutteli itseään ajatuksella: Jahka tästä vaan tulen isoksi.

Tämän vuoden joulu toi muassaan ilosanoman. Kaupungissa olevalta "hyvältä tädiltä", eräältä äidin sisarelta, tuli laatikko, joka sisälsi kaikellaisia kauniita ja hyödyllisiä tavaroita, kirjoja ja paitakangasta veljille, hamekangasta sisarille ja Paulille samettinutun, oikean samettinutun, jossa oli husaarinauhat ja suuret kiiltävät napit. Nytpä riemu ilmoille remahti! Mutta parhain lahja löydettiin kirjeestä, jonka äiti luki itkien liikutuksesta ja ilosta. Hyvä täti kirjoitti, että hän Elisabetin viime kirjeestä oli ymmärtänyt, kuinka hänen miehensä hartain toivo oli hankkia molemmille vanhemmille pojille parempi koulusivistys, ja että täti siitä syystä oli päättänyt ottaa pojat luoksensa asumaan ja omalla kustannuksellaan antaa heidän käydä lukion lävitse. Veljet riemuitsivat, äiti itki, isä harppaili ympäri huonetta, siveli kädellään tukkaansa ja mutisi katkonaisia sanoja.

Paul istui sillä aikaa hiljaisena sisarten kehdon vieressä ja iloitsi sydämessään.

Äiti tuli hänen luoksensa, painoi kasvonsa hänen hiuksiinsa ja sanoi:

— Käykö sinullekin kerran yhtä hyvin, poikani?

— Mitä hänestä! sanoi isä; eihän hän ymmärrä mitään.

— Hän on vielä niin nuori! vastasi äiti silitellen hänen poskiaan, ja sitten hän puki hänen päällensä kauniin samettinutun; sen sai hän pitää yllänsä iltaan asti, koska oli juhlapäivä. Veljetkin tulivat hyväilemään häntä, osaksi oman riemunsa, osaksi kauniin samettinutun tähden. Niin hyviä eivät he milloinkaan olleet häntä kohtaan olleet.

Se oli hupainen joulu!

Ja kun kevät lähestyi, alettiin neuloen ja kutoen valmistaa lukiolaisten matkatamineita. Paul sai olla apulaisena, pitää vyyhtiä ja antaa saksia, ja kaksoiset lojuivat lattialla ja penkoivat valkoista palttinaläjää.

Veljet varustettiin kuin prinssit. Ei mitään unohdettu. Kaulaliinatkin he saivat, mitkä äiti leikkasi vanhasta silkkikaavusta.

Veljet olivat tähän aikaan hirveän ylpeät. He esiintyivät jo herroina, kukin tavallansa. Max kiersi itselleen paperosseja kaataen isän laatikosta tupakkaa pieniin paperitötteröihin, jotka hän sytytti paksusta päästä, ja Gottfried komeili silmälaseilla, jotka hän koulussa oli itselleen ostanut kuudella housunnapilla.

Enkös näytä komealta tällä tapaa? kysyi hän käyden edestakaisin Paulin ohitse, ja kun tämä vastasi myöntävästi, niin hän sai suutelon; mutta olisipa vaan toisin sanonut, niin jo olisi korvapuusti kihissyt.

Heti pääsiäisen jälkeen matkustivat molemmat veljet. Silloin vuodatettiin talossa paljon kyyneliä. Mutta kun vaunut olivat vierineet ulos veräjästä, painoi äiti kyynelten kostuttamat kasvonsa Paulin poskea vasten ja kuiskasi.

— Sinua on kauan laiminlyöty, lapsi raukkani, mutta nyt olemme jälleen kahden kuten ennenkin.

— Äiti, tyliin! kirkaisi pikku Katri, kohottaen käsiään, ja hänen sisarensa teki samoin.

— Niin, tehän olette myöskin! huudahti äiti, ja kirkas auringonpaiste säteili hänen kalpeista kasvoistansa.

Ja sitten hän otti toisen toiselle käsivarrellensa ja toisen toiselle, astui ikkunan luo ja katseli kauan valkoista taloa kohti. Paul pisti päänsä hänen vaatteidensa poimujen välitse ja teki samoin. Äiti loi katseensa häneen ja kohdatessaan hänen pikkuviisaat lapsensilmänsä punastui vähän ja hymyili. Ei kumpikaan sanonut sanaakaan.

Kun isä tuli kaupungista kotiin, määräsi hän, että Paulin piti alkaman koulunkäyntinsä.

Äiti kävi hyvin alakuloiseksi ja pyysi, että Paul saisi olla kotona vielä edes puolen vuotta, jottei hän niin paljon kaipaisi vanhempia poikiaan. Äiti lupasi itse opettaa Paulia ja ehtiä pitemmälle kuin opettaja koulussa. Mutta isä ei taipunut, vaan haukkui äitiä porupussiksi.

Paul kauhistui. Halu kouluun, joka hänellä aina oli ollut, katosi kerrassaan; eiväthän nyt enää siellä olleet veljetkään, joiden kanssa hänen piti kilvoitella.

Seuraavana päivänä isä otti häntä kädestä ja vei hänet kylään, jonka ensimäiset rakennukset olivat noin kaksituhatta askelta Meyhöferin talosta.

Pitkä matka niin pienelle pojalle.

Paul kesti kuin mies. Peläten saavansa isältä selkäänsä olisi hän tallustanut vaikka maailman loppuun.

Koulu oli matala olkikattoinen rakennus, melkein samallainen kuin talonpoikaistupa, mutta edustalla oli kaikellaisia tikapuita ja telineitä.

— Tuohon hirtetään laiskat pojat, selitti isä.

Paulin pelko lisääntyi, mutta kun opettaja, ystävällinen vanha mies, jolla oli valkoinen sänkiparta ja rasvantahmeat liivit, otti hänet polvellensa ja näytteli hänelle kaunista kuvakirjaa, niin hän jälleen rauhoittui, vaikkapa nuo monet vieraat kasvot, jotka penkkiriveiltä häneen tuijottivat, eivät näyttäneetkään ennustavan hänelle hyvää.

Hän sai istua alimmalle paikalle ja piirustella kaksi tuntia perusviivoja taulullensa.

Välitunnilla isot pojat tulivat hänen luoksensa ja tahtoivat nähdä hänen suurusruokaansa, ja kun he huomasivat, että hänellä oli makkaraa, ottivat he sen häneltä. Hän ei vastustanut, sillä hän luuli, että niin piti oleman. Kotimatkalla he löivät häntä ja pistelivät nokkosia hänen niskaansa. Hän uskoi, että niinkin piti oleman, sillä olihan hän pienin, mutta kun hän oli päässyt ulos kylästä ja käveli auringonpaahteisella nummella, niin hän alkoi itkeä. Hän heittäysi erään pensaan nojaan ja katseli sinistä taivasta, missä pääskyset liitelivät edestakaisin.

— Oi, jospa minäkin voisin lentää! ajatteli hän, - ja niin muistui hänen mieleensä valkoinen talo.

Hän nousi ja etsi sitä silmillänsä. Kuni lumottu linna, josta äiti tiesi kertoa, se loisti häntä vastaan. Ikkunat kimaltelivat kuin jalokivet, ja vihreät pensaat kaartuivat kartanon ympäri ikäänkuin satavuotinen orjantappura-aitaus. Hänen suruunsa yhdistyi uljuuden ja itsetietoisuuden tunne.

— Nyt minä olen suuri, sanoi hän itseksensä, sillä nythän käyn koulua.
Ja jos nyt menen sinne, ei kukaan voi siitä mitään sanoa.

Mutta sitten hänet jälleen valtasi pelko. Tuo vihainen härkä ja nuo hullut koirat — eihän voinut tarkoin tietää. Hän päätti ajatella asiaa ensi sunnuntaihin asti.

Mutta valkoinen talo ei antanut hänelle lepoa. Joka kerta kun hän kulki nummen poikki, kysyi hän itseltänsä, miksi tie kartanoon olisi vaarallisempi kuin tie kouluun. Maantie kyllä kulki läpi synkän kuusimetsän, ja sellaisissa metsissä asustelee kaikellaisia kääpiöitä ja noitia, jopa susiakin, kuten satu Punahilkasta osoittaa, mutta jos hän menisi suoraan niityn poikki, niin hän näkisi yhä kodin ja olisi varma paluutiestä.

Valkoisessa talossa käyminen tuntui hänestä kunnianasialta, joka hänen tuli tehdä nyt, kun hän oli "suureksi" sukeunut, ja kun pelko hänessä uudestaan heräsi, niin hän soimasi itseänsä pelkuriksi. Se oli koulussa karkea solvaisusana.

Kun sunnuntai tuli, oli hän lujasti päättänyt tehdä matkan. Hän pujahti aidan yli ja juoksi niin nopeasti kuin pääsi isän niittyjen poikki suoraan valkoista taloa kohden.

Aita tuli vastaan, hän kiipesi sen yli helposti, sitten palanen outoa kangasmaata, jossa hän ei koskaan ollut käynyt. Mutta ei hän sielläkään tavannut mitään vaarallista. Kanervat välkkyivät auringonpaisteessa, kuivuneet kissankäpälät narskuivat hänen jalkainsa alla, ja lämmin tuuli puhalteli häntä vastaan. Hän yritti viheltää, mutta sai nytkin äänen ainoastaan henkeä sisään vetämällä. Tämä hävetti häntä, ja hän tunsi itsensä nöyryytetyksi.

Sitten tuli vastaan suo, joka sekin kuului hänen isänsä tiluksiin. Isä puhui usein ryhtyvänsä nostamaan siitä polttoturvetta, mutta hän tahtoi tehdä yrityksen suuremmoiseksi, ja siihen häneltä puuttui rahoja.

Paul vaipui suohon nilkkoihin asti ja nyt vasta hän tuli ajatelleeksi, että uudet saappaat ehkä likaantuisivat. Hän pelästyi, sillä hän muisti äidin sanat:

— Varo niitä hyvin, poikani, sillä minä olen koonnut niiden hinnan säästetyistä maitorahoista.

Uusi samettinuttu oli hänellä myöskin yllä, koska oli sunnuntai. Hän katseli kiiltäviin silkkinauhoihin ja oli hetkisen kahden vaiheella, pitäisikö kääntymän kotiin, ei samettinutun tähden, ei, vaan jottei äiti pahastuisi.

— Mutta ehkäpä pääsen eheänä perille, ajatteli hän ja alkoi juosta eteenpäin.

Maa keinui hänen jalkainsa alla, ja joka askeleella kuului moiskaus niinkuin mäntää kirnusta vedettäessä.

Sitten hän saapui mustalle syvänteelle, jonka reunoilla valkountuiset käensilmät kukkivat, ja sen veden pinnalla uiskenteli ruosteenkarvainen lima. Hän kiersi sen varovaisesti, joutui siten kyllä märkään lettoon, mutta pääsi lopuksi kuitenkin kuivalle maalle. Saappaat kyllä olivat likaantuneet, mutta ehkä hän voisi ne salaa pestä kaivolla.

Hän kulki eteenpäin. Vihellyshalu oli häneltä mennyt, ja mitä korkeammaksi valkoinen talo yleni pensaikosta, sitä tukalammalta alkoi hänestä tuntua. Hän saattoi jo eroittaa jonkinlaisen aitauksen, joka ympäröitsi puita, ja oksien välistä hän näki pitkän, matalan rakennuksen, jota hän ei etäämpää koskaan ollut huomannut, sen takana vielä toisenkin ja pimeässä luolassa korkealle leimuvan liekin. Se oli varmaankin paja — mutta tehdäänkö siellä työtä sunnuntaisinkin?

Hänet valtasi sanomaton halu itkeä, ja kun hän eteensä katsomatta juosta pyyhälti, niin kyynelet tunkeutuivat silmistä.

Äkkiä hän huomasi leveän ojan, joka oli reunoja myöten vettä täynnä. Hän tiesi kyllä, ettei hän voisi hypätä sen ylitse, mutta uhma pakoitti hänet tekemään hypyn, ja seuraavassa silmänräpäyksessä loiskahti paksu, likainen vesi hänen ylitsensä.

Läpimärkänä, mudan ja leväkasvien peittämänä hän jälleen pääsi maihin.

Hän koitti kuivata vaatteitaan, asettui nurmelle istumaan ja katseli valkoiseen taloon päin. Kaikki rohkeus oli mennyt, ja kun häntä alkoi viluttaakin, käveli hän suruisena ja vitkalleen kotiin päin.

IV.

Seuraava kesä toi Meyhöferin kotiin paljasta surua ja hätää. Edellinen omistaja oli irtisanonut kiinnityksensä, eikä ollut toivetta saada mistään lainatuksi tarvittavaa summaa, Meyhöfer kävi joka viikko kolme, neljä kertaa kaupungissa ja tuli myöhään iltaisin päihtyneenä kotiin. Usein hän viipyi yönkin.

Elisabet rouva istui silloin vuoteellansa ja tuijotti pimeyteen. Paul heräsi usein hänen hiljaisista nyyhkytyksistään. Hän makasi ensin hetkisen aivan hiljaa, sillä hän ei tahtonut ilmaista olevansa hereillä, mutta lopuksi hän alkoi itkeä.

Silloin äiti vaikeni, mutta jos Paul ei ollenkaan ottanut lakatakseen, nousi hän ylös, suuteli häntä ja silitti hänen poskiaan tai sanoi:

— Tule tänne poikani!

Paul hypähti silloin ylös, pujahti äidin vuoteeseen ja kietoen kätensä hänen kaulaansa nukkui jälleen.

Isä kuritti häntä usein. Harvoin hän tiesi minkätähden, mutta hän otti vastaan lyönnit ikäänkuin aivan luonnollisena asiana.

Eräänä päivänä hän kuuli isän toruvan äitiä.

— Älä vetistele, senkin itkupussi, sanoi hän. Sinä olet täällä maailmassa vain lisätäksesi minun kurjuuttani.

— Mutta Max, vastasi äiti sävyisästi, tahdotko kieltää omaisiasi kantamasta onnettomuutta yhdessä sinun kanssasi. Eikö meidän tule sitä kiinteämmin toisiimme liittyä, kun vastukset meitä kohtaavat.

Silloin hänen mielensä lauhtui, hän kehui äitiä kunnon vaimoksensa ja antoi itsellensä haukkumanimiä.

Elisabet rouva koetti rauhoittaa häntä, pyysi luottamaan häneen ja olemaan urhoollinen.

— Niin, urhoollinen — urhoollinen! kiljui mies joutuen raivoihin uudelleen. Teidän naisten on helppo puhua urhoollisuudesta. Te istutte kotona ja levitätte nöyrinä esiliinanne ottaaksenne vastaan helmaanne onnen tai onnettomuuden, niinkuin taivas sen sallii; mutta meidän miesten täytyy astua ulos katkeraan elämään, meidän täytyy taistella ja ponnistella ja joutua tekemisiin kaikellaisten roistojen kanssa. Menkää männikköön kehoituksinenne! Urhoollinen, niin, niin — urhoollinen!

Sitten hän meni ulos jymyävin askelin ja käski valjastaa vaunujen eteen tehdäksensä tavanmukaisen kaupunkimatkansa.

Kotiin tultuansa ja maattuaan pois kohmelonsa hän sanoi:

— Niin — nyt on viimeinenkin toivo mennyt. Tuo kirottu juutalainen, joka lupasi lainata minulle rahaa 25:llä prosentilla, selittää, ettei hän tahdo olla minun kanssani missään tekemisissä. No, olkoon ilman… Annan mennä hänen vaikka hiiteen… Ja Mikonpäivästä saamme lähteä kerjuulle, sillä tällä kertaa ei jää niin ropoakaan jälelle. Mutta sen sanon sinulle, tällä kertaa en kestä kolausta, — kunnian miehen täytyy pitää arvostaan, ja jos jonakin kauniina päivänä näette minun orressa riippuvan, niin älkää ihmetelkö.

Äiti parkaisi kauhusta ja kiersi käsivartensa miehensä kaulaan.

— No, no, rauhoitteli tämä, en nyt toki niin pahasti tarkoittanut. Te naiset olette sentään raukkoja… Paljas sana voi paiskata teidät maahan!

Arkana vetäytyi äiti takaisin, mutta kun isä oli mennyt ulos, asettui äiti ikkunan luo istumaan ja seurasi häntä tuskaisin katsein, ikäänkuin tämä jo olisi tahtonut surmata itsensä. Ajoittain kävi väristys hänen lävitsensä, ikäänkuin hän palelisi…

Seuraavana yönä huomasi Paul herätessään, että äiti nousi vuoteeltansa, puki hameen yllensä ja meni ikkunan luo, mistä saattoi nähdä valkoisen talon. Oli kirkas kuutamo — ehkäpä hän todella katseli sinne. Pari tuntia hän istui siinä herkeämättä tuijottaen ulos. — Paul ei liikahtanutkaan, ja kun äiti päivän koittaessa palasi pois ikkunan äärestä ja tuli lastensa vuoteiden luo, niin Paul painoi silmänsä kiinni ollen nukkuvinansa. Äiti suuteli ensin kaksoisia, jotka nukkuivat toisiansa syleillen, sitten hän tuli Paulin luo ja kuiskasi hänen puoleensa kumartuneena:

— Jumala antakoon minulle voimia! Niin täytyy käydä…

Silloin Paul aavisti, että jotakin erinomaista oli tulossa.

Kun hän seuraavana iltapäivänä palasi koulusta, niin hän näki äidin pyhävaatteisiin puettuna istuvan lehtimajassa. Hänen poskensa olivat tavallista kalpeammat, ja helmaan vaipuneet kädet vapisivat.

Äiti näkyi odottaneen häntä, sillä hän huoahti keventyneenä nähdessään
Paulin lähestyvän.

Lähdetkö pois, äiti? kysyi hän ihmetellen.

— Lähden, poikani, vastasi äiti, ja sinä tulet mukaan.

— Kyläänkö, äiti?

— Ei, poikani — hänen äänensä vavahteli — ei kylään — sinun täytyy ottaa yllesi pyhävaatteet - samettinuttu on kyllä turmeltunut — mutta minä olen poistanut tahrat harmaasta takistasi — se kelpaa vielä — ja saappaat sinun täytyy puhdistaa — mutta nopeasti…

— Mihinkä sitten menemme, äiti? Äiti sulki pojan syliinsä ja kuiskasi:

— Valkoiseen taloon!

Paul tunsi kuuman viiman lämmittävän hänen verensä; riemu, joka pyrki kuohumaan ulos sydämestä, oli hänet tukahuttaa. Hän hyppäsi äidin polvelle ja suuteli häntä hurjasti.

— Mutta sinä et saa siitä kenellekään puhua, kuiskaili äiti, et kenellekään — ymmärrätkö?

Poika nyökkäsi vakavasti päätään. Älykäs mieshän hän oli. Hän kyllä käsitti, mistä oli kysymys.

— Ja nyt pane päällesi — nopeasti.

Paul juoksi portaita ylös vaatekammioon — ja yhtäkkiä — millä askeleella se oli, sitä hän ei koskaan selville saanut, — vingahti pitkä, kimeä ääni hänen huuliltaan; ei enää ollut epäilemistä — hän osasi viheltää. Hän koetti toisen ja kolmannen kerran — mainiosti kävi.

— Kun hän täydessä asussa palasi äidin luo, huusi hän riemuiten:

— Äiti, minä osaan viheltää!

Ja hän ihmetteli, että äiti pani niin vähän arvoa hänen taiteeseensa.
Tämä vain korjasi hänen kaulustansa ja sanoi:

— Onnellinen lapsuuden aika!

Sitten hän tarttui Paulin käteen, ja matka alkoi. Kun he olivat saapuneet pimeään kuusimetsään, missä sudet ja tontut asustivat, oli Paul jo valmiiksi harjoitellut laulun "Tulee lentäen lintu", ja kun he jälleen tulivat aukealle, saattoi hän olla varma, että myöskin "Voitonseppele" meni kuin vettä vain.

Äiti katseli häneen alakuloisesti hymyillen; jokainen kimakka ääni vihloi hänen korviaan, mutta hän ei sanonut mitään.

He olivat jo aivan lähellä valkoista taloa. Paul ei enää ollut kiintynyt uuteen taiteeseensa; hänellä oli kylläksi katselemista.

Ensin he kohtasivat korkean, punaisen tiilimuurin ja portin, jonka patsaiden päissä oli kaksi kivistä palloa, sitten avaran, ruohoa kasvavan pihamaan, jossa seisoi rivittäin vaunuja ja jota neljältä sivulta ympäröitsivät pitkät, harmaat talousrakennukset. — Keskellä oli orapihlajarivin reunustama lammikon tapainen, jossa ankat rääkyttivät.

— Mutta missä on valkoinen talo, äiti? kysyi Paul, jota tämä kaikki ei ollenkaan miellyttänyt.

— Puutarhan takana, vastasi äiti. Hänen äänensä kuului omituisen käheältä, ja hän pusersi kädellään pojan kättä, niin että tämä oli parkaista. Nyt he saapuivat puutarhaan, ja Paul näki edessään vaatimattoman kaksikerroksisen rakennuksen, jota yltympäri lehmukset varjostivat. Mitään merkillistä ei siinä ollut. Ei se edes ollut niin valkoinenkaan kuin oli etäältä näyttänyt.

— Onko se tuo? kysyi Paul pitkäveteisesti.

— On, se se on! vastasi äiti.

— Ja missä ovat lasipallot ja aurinkokello? kysyi Paul.

Häntä alkoi äkkiä itkettää. Hän oli kuvitellut kaikki tuhat kertaa kauniimmaksi; jos hän vielä pettyisi lasipallojen ja aurinkokellonkin suhteen — silloin häipyisi olemattomiin koko ihmeellisyys.

Samassa syöksyi kaksi sysimustaa newfoundlandilaista koiraa heitä vastaan kumeasti haukkuen. Paul pakeni äidin turviin ja alkoi itkeä.

— Kaaro! Neero! huusi hieno lapsenääni etehisen ovelta, ja molemmat hirviöt iloisesti ulvahtaen juoksivat heti ääntä kohden.

Pieni tyttö, pienempi kuin Paul, punakukkaisessa hameessa, jonka ympäri oli kirjava vyöhyt kiedottu, tuli vieraita vastaan. Hänellä oli pitkät, kullankeltaiset hiukset, jotka olivat kaarekkaalla kammalla nostetut otsalta, ja hieno, kapea nenä, jota hän piti hieman pystyssä.

— Haluatteko puhutella äitiä? kysyi hän vienolla äänellä ja hymyili.

— Onko sinun nimesi Elisabet, lapseni? kysyi äiti vastaukseksi.

— On, minun nimeni on Elisabet.

Äiti teki liikkeen ottaaksensa vieraan lapsen syliinsä, mutta hillitsi itsensä ja sanoi:

— Tahdotko viedä meidät äitisi luo? — Äiti on puistossa — hän juo kahvia, sanoi pienoinen painavasti, — käydään rakennuksen ympäri, sillä jos auringon puolella avaa ovet, tulee kohta niin paljon kärpäsiä sisään.

Äiti hymyili, Paul ihmetteli, ettei tuo kotona koskaan ollut hänen mieleensä juolahtanut.

Hän on paljon viisaampi kuin minä, ajatteli hän.

Nyt he tulivat puistoon sisään. Se oli paljon kauniimpi ja suurempi kuin Meyhöferin talossa, mutta aurinkokellosta ei näkynyt vilaustakaan. Paulilla oli siitä hyvin hämärä käsitys; hän oli kuvitellut sitä suureksi, kultaiseksi torniksi, jonka huipussa ympyriäinen, säkenöivä auringon kehä oli numerotauluna.

— Missä sitten on aurinkokello? kysyi hän.

— Sen minä näytän sinulle sittemmin, sanoi pikku tyttö innokkaasti.

Pitkä, solakka nainen, jolla oli kalpeat kasvot ja huulilla sanomattoman lempeä hymyily, astui lehtimajasta heitä vastaan.

Huudahtaen heittäysi äiti hänen rintaansa vasten ja itki ääneen.

— Jumalalle kiitos, että kerran sain teidät luokseni, sanoi vieras nainen ja suuteli äitiä otsaan ja poskille. Uskokaa, nyt tulee kaikki hyväksi! Sanokaa vain minulle, mikä teitä painaa, ja olisipa ihme, jollen apua tietäisi.

Äiti kuivasi silmänsä ja hymyili.

— Oi, ilostahan minä vain itken, sanoi hän. Tunnen itseni jo niin vapaaksi, niin keveäksi, kun olen teidän läheisyydessänne — olen ikävöinyt teitä niin suuresti.

— Ettekö tosiaankaan voinut tulla tänne? Äiti pudisti surullisesti päätään.

— Vaimo raukka, sanoi vieras rouva, ja molemmat naiset katselivat kauan toisiansa silmiin.

— Ja tämä sitten kai on minun kummipoikani? sanoi rouva viitaten
Pauliin, joka piteli äidin hameesta ja imi peukaloansa.

— Hyi, ota sormi pois suusta! sanoi äiti.

Ja kaunis, ystävällinen rouva nosti hänet syliinsä, antoi hänelle teelusikallisen hunajaa — "esimauksi", sanoi hän, — ja kyseli häneltä sisarista, kouluista ja sellaisista asioista, joihin ei ollut vaikea vastata, niin että Paul viimein tunsi itsensä melkein kotiutuneeksi hänen sylissään.

— Ja mitä kaikkea sinä sitten osaat, sinä "pikku mies"? kysyi hän lopuksi.

— Minä osaan viheltää! vastasi poika uljaasti. Ystävällinen rouva nauroi ääneensä ja sanoi:

— No, vihellä sitten jotakin!

Paul veti huulensa suppuun ja yritti viheltää, mutta ei käynyt — hän oli jälleen unhottanut taitonsa.

Silloin nauroivat kaikki, ystävällinen rouva, pikku tyttö ja äitikin; mutta Paulille tulivat häpeästä kyynelet silmiin, hän riuhtoi käsillään ja jaloillaan, niin että rouva antoi hänen liukua sylistään maahan, ja äiti sanoi toruen:

— Sinä olet vallaton, Paul!

Mutta Paul meni pensaiden taakse ja itki, kunnes pikku tyttö tuli hänen luoksensa ja sanoi:

— Et saa sillä lailla tehdä. — Jumala ei pidä pahoista lapsista.

Silloin hän häpesi jälleen ja pyyhkäisi käsin silmänsä kuiviksi.

— Ja nyt tahdon näyttää sinulle aurinkokellonkin, sanoi lapsi.

— Niin, ja lasipallot! lausui Paul.

— Ne ovat aikoja sitten menneet rikki, vastasi tyttö; toiseen heittivät viime keväänä kiven ja toisen on myrsky paiskannut kappaleiksi.

Ja sitten hän näytti paikat, missä ne olivat olleet.

— Ja tässä on aurinkokello, jatkoi tyttö.

— Missä? kysyi Paul ihmetellen ja katseli ympärilleen.

He seisoivat harmaan, mitättömän paalun edessä, jonka päähän oli asetettu jonkinlainen puutaulu. Tyttö nauroi ja sanoi, että se se oli.

— Hyi semmoista! vastasi poika harmistuneena; sinä teet minusta pilkkaa.

— Minkätähden sinusta pilkkaa tekisin? sanoi tyttö. Ethän sinä ole minulle mitään pahaa tehnyt.

Ja sitten hän vakuutti vielä kerran, että heidän edessään oli aurinkokello eikä mikään muu; ja hän näytti Paulille viisarinkin, pahanpäiväisen, ruostuneen läkkipuikon, joka oli taulun keskipisteessä ja loi juuri varjonsa kuuden numeroon, joka muiden lukujen muassa oli tauluun piirretty.

— Oi, kuinka mitätöntä! sanoi Paul ja kääntyi pois. Aurinkokello valkoisen talon puutarhassa oli hänen elämänsä ensimäinen suuri pettymys.

Kun hän uuden ystävättärensä kanssa palasi lehtimajaan, kohtasi hän siellä suuren, leveähartiaisen herran, jolla oli mahtava parta ja jonka silmistä näytti leiskuvan tulta. Puettuna hän oli harmaaseen metsästysnuttuun.

— Kuka tuo on? kysyi Paul peloissaan piiloutuen ystävättärensä taakse.

Tyttö nauroi ja vastasi:

— Se on minun isäni; ei sinun tarvitse pelätä häntä.

Ja iloisesti huudahtaen hyppäsi tyttö vieraan miehen syliin. Silloin Paul itsekseen ajatteli, uskaltaisiko hän milloinkaan juosta isänsä syliin, ja tuli siihen päätökseen, etteivät kaikki isät olleetkaan yhtäläisiä. Metsästysnuttuun puettu mies hyväili pientä tyttöään, suuteli häntä poskille ja antoi hänen ratsastaa polvellansa.

— Katsopas — Elisabet on saanut leikkikumppanin! sanoi ystävällinen rouva ja osoitti Pauliin, joka lehvistöön piiloutuneena katseli ujosti lehtimajaan.

— Tule esiin, poikani! huusi mies iloisesti ja napsautteli sormiansa.

— Tule — täällä on toisella polvella vielä sinullekin sija! huusi tyttö, ja kun Paul, äitiinsä kysyväisesti katsoen, hiipi lähemmäksi, tarttui vieras mies häneen kiinni, asetti hänet toiselle polvellensa, ja siinäkös kilparatsastus alkoi.

Paulin pelko oli kadonnut, ja kun tuoreita leivoksia tuotiin pöydälle, niin hän otti kainostelematta osansa. Äiti siveli hänen hiuksiansa ja kielsi häntä turmelemasta vatsaansa. Hän puhui hyvin hiljaisella äänellä ja piti silmänsä yhäti maahan luotuina. Sitten lapset saivat mennä pensaista karviasmarjoja poimimaan.

— Onko sinun nimesi todellakin Elisabet? kysyi Paul toveriltansa, ja kun tämä vastasi myöntäen, ihmetteli hän, että tytöllä oli sama nimi kuin hänen äidillänsä.

— Minähän olen hänen nimensä mukaan ristitty, sanoi tyttö; äitisihän on minun kummini.

— Minkätähden hän sitten ei suudellut sinua? kysyi Paul.

— En tiedä, vastasi Elisabet surullisesti; ehkä hän ei pidä minusta.

Eihän kumpikaan heistä saattanut ajatella, ettei Paulin äidillä ollut rohkeutta siihen. — — —

Alkoi jo hämärtää, kun lapset huudettiin takaisin.

Meidän täytyy lähteä kotiin, sanoi äiti.

Paul kävi alakuloiseksi, sillä nyt vasta hän rupesi viihtymään. Äiti korjasi hänen kaulustansa ja sanoi:

— Suutele nyt kättä ja kiitä!

Paul teki työtä käskettyä, ystävällinen rouva suuteli häntä otsalle, ja metsästysnuttuun puettu herra nosti hänet niin korkealle, että hän luuli jo lentävänsä.

Ja nyt otti äiti Elisabetin syliinsä, suuteli häntä useampia kertoja huulille ja poskille ja sanoi:

— Palkitkoon taivas sinulle, lapsi, mitä vanhempasi ovat kummillesi tehneet!

Raskas taakka näkyi vierineen pois hänen mielestänsä; hän hengitti vapaammin, ja hänen silmänsä loistivat.

Elisabet ja hänen vanhempansa saattoivat vieraitansa pihaportille asti; kun äiti siellä vielä kerran sanoi jäähyväiset ja puhui sen ohessa paljon palkitsemisesta ja taivaan siunauksesta, katkaisi iloinen kartanon herra hänen puheensa ja sanoi, ettei asiasta semmoisesta kannattaisi puhua ja ettei maksanut vaivaa siitä kiittää.

Ja ystävällinen rouva suuteli äitiä sydämellisesti ja pyysi häntä hyvin pian tulemaan uudestansa, tai lähettämään ainakin lapsensa.

Äiti hymyili alakuloisesti ja oli vaiti.

Elisabet sai tulla vielä pari askelta edemmäksi, sitten hän niiasi jäähyväisiksi.

Paulin mieli kävi raskaaksi. Hän tunsi, että hänellä olisi ollut vielä jotakin sanomista tytölle; sentähden hän juoksi Elisabetin luo ja kuiskasi hänen korvaansa:

— Kuuletko, minä osaan kumminkin viheltää!

* * * * *

Kun äiti ja poika pääsivät metsään, yllätti heidät yö. Tuli pilkkopimeä, mutta Paul ei pelännyt ensinkään. Olisi nyt susi tullut tielle, kyllä hän olisi opettanut, mitä keppi on.

Äiti ei puhunut sanaakaan; hänen kätensä, joka piteli Paulin kättä, oli tulikuuma, ja hänen hengityksensä oli kuin huokailemista.

Heidän tullessaan aukealle teki kuu nousuansa taivaan rannalla vaaleana ja suurena. Sinertävä harso peitti seudun. Nummiruoho ja kataja tuoksuivat. Siellä täällä sirkutti joku pikku lintu.

Äiti istuutui ojan reunalle ja katseli onnettomaan kotiinsa päin, jolle hän kaikki surunsa omisti. Rakennusten hahmoviivat näkyivät hämärinä. Keittiöstä kiilui yksinäinen valkea.

Yhtäkkiä hän levitti kätensä ja huudahti yön hiljaisuuteen:

— Oi, nyt olen onnellinen!

Paul hiipi levottomana likemmäksi äitiänsä, sillä hän ei ollut koskaan kuullut häneltä sellaista huudahdusta. Hän oli niin tottunut äidin kyyneliin ja suruihin, että tämä riemunpurkaus häntä miltei kammotti.

Ja samalla johtui hänen mieleensä ajatus: mitä isä sanoo tästä matkasta? Varmaankin hän toruu äitiä ja on paha häntä kohtaan vielä enemmän kuin tavallisesti. Synkkä uhma valtasi hänet, hän puri hammasta, sitten hän lohduttavasti hyväili ja suuteli äidin kättä ja sanoi:

— Hän ei uskalla tehdä sinulle pahaa!

— Kuka? sanoi äiti värähtäen.

— Isä, vastasi poika hiljaa ja epäröivästi.

Äiti huokasi syvään, mutta ei vastannut mitään; ääneti ja alakuloisina he jatkoivat matkaansa.

Harmaa hengetär oli liidellyt heidän tiensä poikki ja turmellut riemun hetken. Ja se oli viimeinen riemun hetki, minkä kohtalo Elisabet rouvalle enää soi.

* * * * *

Seuraavana päivänä oli puolisoiden kesken ankara ottelu. Meyhöfer sanoi vaimoltansa puuttuvan kunnian ja velvollisuuden tuntoa. Hänen kerjuumatkansa oli köyhyyteen liittänyt vielä häpeänkin, sanoi mies.

Mutta rahat hän otti.

V.

Vuodet kuluivat.

Paulista tuli hiljainen, vaatimaton poika, jolla oli ujo katse ja kömpelöt liikkeet.

Enimmäksensä hän oleskeli yksinänsä ja pitäessään silmällä kaksoisia hän saattoi tuntikausia istua ja veistellä puupalasta sanomatta sanaakaan. Hän oli vanhus lapseksi, vähäpätöisyyksistäkin huolehtiva ja mietiskelevä luonne.

Hän ei edes koulussakaan seurustellut ikäisiensä kanssa. Ei hän heitä tahallisesti karttanut, vaan päinvastoin oli heille mielellänsä avuksi, ja olipa useiden tapana aamusilla ennen rukousta kirjoittaa laskuesimerkkinsä tai ainekyhäyksensä hänen vihostansa. Mutta heidän harrastuksensa eivät olleet hänen harrastuksiansa, ja sentähden ei mitään likempää ystävyyttä voinut syntyä.

Selkäsaunoja hän sai runsaasti. Varsinkin Erdmann veljesten tähden hänellä oli paljon kärsimyksiä. Nämä kaksi vikkelää, vallatonta poikaa olivat voimiensa ja urhoutensa tähden sekä rakastetut että pelätyt, ja he olivat tyhjentymättömät keksimään uusia kujeita, jotka katkeroittivat Paulin elämän. He lennättivät hänen vihkonsa uunille, ajoivat hänen laukkuunsa hiekkaa, pistivät hänen lakkiinsa kepin pystyyn ja laskivat sen sitten veneenä uimaan virtaa myöten. Tavallisesti hän kärsi kaikki levollisesti, ainoastaan pari kertaa hänet valtasi hillitön raivo. Silloin hän puri ja kynsi kuin mielipuoli, niin että häntä vahvemmatkin toverit pötkivät pakoon. Ensimäisellä kerralla oli eräs pojista sanonut hänen isäänsä juomariksi, ja toisella kerralla tahdottiin hän erään pienen tytön kanssa sulkea pimeään navettaan.

Jälkeenpäin hän häpesi ja pyysi anteeksi. Mutta silloin vasta hänelle naurettiin, ja saavutettu kunnioitus hävisi kuin tuhka tuuleen.

Koulutyö kävi häneltä hyvin hitaasti. Tehtävään, jonka toverit suorittivat neljännestunnissa, meni häneltä tunti tai kaksi. Mutta sittenpä olikin hänen kirjoituksensa kuin painettua, ja hänen laskuissaan ei koskaan ollut virhettä.

Mikään työ ei kuitenkaan ollut hänestä kyllin hyvää, ja usein näki äiti, kuinka hän öisin salaa nousi vuoteeltaan pelätessänsä unohtaneensa ulkoläksynsä.

Ei ollut ajattelemistakaan, että hän veljien tavoin pantaisiin korkeampaan kouluun. Äiti kyllä oli jonkun aikaa tuuminut, että Paul saisi seurata vanhempien jälessä, sitten kun nämä saavat ylioppilastutkintonsa suoritetuksi, sillä äidinsydämelle tuntui raskaalta, että Paul jäisi toisista jälemmäksi; mutta lopuksi hän jätti tämän tuuman. Ja niin kai paras olikin. Paul ei itse koskaan ollut muuta odottanutkaan. Hän piti itseänsä alhaisempana olentona kuin veljensä eikä enää ajatellut heidän kaltaiseksensa tulemista. Kun he tulivat kotiin lupa-ajoiksi samettilakki painettuna liehuvaan tukkaan ja kirjava nauha sidottuna vinoon rinnan yli — sillä he kuuluivat erääseen kiellettyyn oppilasyhdistykseen — niin hän katseli heihin kuin jonkun korkeamman maailman olentoihin. Ahneesti hän kuunteli, kun veljet keskenänsä puhelivat Sallustiuksesta ja Cicerosta ja Aiskyloksen näytelmistä — ja he puhuivat usein niistä tehdäksensä häneen mahtavamman vaikutuksen. Hänen suurimman ihmettelynsä esineenä oli kuitenkin paksu kirja, jonka kanteen oli painettu sana "Logaritmitauluja" ja joka sisälsi paljaita numeroita ensimäisestä sivusta viimeiseen asti. Häntä oikein pyörrytti katsellessaan noita pitkiin, tiheisiin riveihin järjestettyjä numeroita. Kuinka oppinut se mahtoi olla, jolla tuo kaikki oli päässä, sanoi hän itseksensä silitellen kirjan kansia, sillä hän luuli, että kaikki nuo luvut piti opittaman ulkoa.

Veljet olivat erinomaisen ystävälliset ja alentuvaiset häntä kohtaan; jos he jotakin halusivat, satuloidun hevosen tai lasin oikein väkevää totia, niin he luottavaisesti kääntyivät hänen puoleensa, ja hän tunsi itsensä suuresti kunnioitetuksi saadessaan tarjota heille apuansa.

Talossa hän tunsi kaikki, ikäänkuin hän olisi ollut itse isäntä; kodin puuhat ja askareet, ne olivat hänen mielenkiintonsa esineenä.

Mikä se hänet niin varhain oli kypsyttänyt? Sekö, että yksinäinen äiti oli tarvinnut hänen apuansa ja pian hänelle kaikki huolensa ilmaissut? Vai hänen mietiskelevä, pyrkivä, tulevaisuuteen tähtäilevä henkensäkö sen oli saanut aikaan.

Usein kun hän istui mietteissään kyynärpäät pöydän varassa — liikkeissäänkin ja ulkonaisessa esiintymisessään hän oli kuin täysikasvuinen —, siveli äiti kovalla, känsäytyneellä kädellään hänen otsaansa ja poskiansa ja sanoi:

— Näytä iloiselta poikani! Ole iloinen, niin kauvan kuin sinulla ei vielä ole suruja!

Oi, niitä hänellä oli kylläksi! Surut kuuluivat hänen olemukseensa niinkuin liha ja veri. — Löydettäisiinkö huomenna kana, joka tänään katosi, parantaisiko hevosen voide, jota isä eilen toi kaupungista? Olivatko heinät jo kyllin kuivia, ennenkuin ne käännettiin, ja ehtisivätkö kottaraiset katonharjan alla kasvattaa poikasensa suuriksi, ennenkuin kissa ne kaappaisi? Kaikkia hän ajatteli. Huoli oli hänelle synnynnäistä; itsestään hän vain ei huolehtinut.

Jota vanhemmaksi ja ymmärtäväisemmäksi hän tuli, sitä selvemmin hän huomasi, kuinka huonoa isän talonpito oli, ja usein tunkeutui hänen rinnastansa huokaus: Oi, olisinpa vaan suuri! Luonnollista oli, että hän peläten isän vihanpurkauksia ei laskenut arveluitansa kuuluville, ja jos hän joskus uskalsi tuoda esiin mietteitään äidille, niin tämä peloissaan katseli ympärilleen ja suhahti hätääntyneenä: Ole vaiti!

Ja kuitenkin isä varsin hyvin huomasi, mitä pojan mielessä liikkui. Hän oli antanut hänelle pilkkanimen "nurkkiennuuskija" ja kiusoitteli Paulia sillä, milloin vain hänet tapasi. Hyvinä hetkinään luonnollisesti. Pahoina hän taas antoi pojalle selkään — kyynärpuulla, piiskan varrella, vyöhihnalla — mikä vain käteen sattui. Mutta enimmin Paul pelkäsi isänsä kättä, jonka lyönnit koskivat kipeämmin kuin maailman kaikki kepit. Isällä oli omituinen tapa antaa korvapuusteja. Hän sivalsi kämmenen ulkosivulla, niin että kynnet ja rystöt tekivät poskeen sinimarjoja. Tällaisia korvapuusteja hän sanoi "poskienlohduttajiksi", ja kun hän halusi Paulia kurittaa, niin hän huusi hänelle ystävällisellä äänellä: Tule tänne poikani, niin lohdutan sinua.

Kun Paul oli saanut lyöntinsä, juoksi hän tavallisesti ulos niitylle väristen häpeästä ja kivusta; pidättääksensä kyyneliä hän veti kasvojansa irviin, pui nyrkkiään ja — vihelsi.

Vihellyksessä hän ilmaisi sekä kaipauksensa ja lapselliset unelmansa että vihansa ja suuttumuksensa. Tunteet, joihin hän ei löytänyt muuta ilmaisukeinoa, joihin häneltä puuttui sanoja, vieläpä ajatuksiakin, vihelsi hän, yksinänsä ollen, rohkeasti ja ujostelematta ilmoille. Sillä tavoin hän sorretulle, pelokkaalle hengellensä hankki ilmaa. Kokonaisia symfonioita hän vihelteli — alku oli kimeä ja vihlova, sitten sävel kävi yhä vienommaksi ja vienommaksi ja suli lopuksi surumielisen kaihoavaksi.

Ei kukaan aavistanut, mitä taidetta hän yksinäisyydessä harjoitti ja kuinka usein hän siitä sai lohtua ja mielenylennystä, ei äitikään. Sittenkuin hän kerran eräänä talvi-iltana äidistä välittämättä oli hiljaa itseksensä vihellellyt ja nähnyt äitinsä puhkeavan kyyneliin, ei hän enää sitä tehnyt, kun tämä oli läheisyydessä. Paul luuli että vihellys vaivasi äitiä; hän ei aavistanut, mikä voima hänelle noissa sävelissä oli annettu.

Välisti vain, kun hän katseli valkoiseen taloon päin, hän oli ylpeä siitä, että hän kuitenkin oli oppinut viheltämään, ja kun hänestä joskus joku kuvitelma tuntui erityisen onnistuneelta, niin hän ajatteli itseksensä:

— Kuka tietää, nauraisitteko minulle, jos tämän kuulisitte?

Mutta hän ei ollut tavannut ketään valkoisen talon asukkaista.

VI.

Viime aikoina oli herra Meyhöferin mielessä liikkunut suuria aikeita. Hän oli keksinyt, että turvesuosta, joka ympäröitsi hänen taloansa, voisi saada varman tulolähteen. Jo kaksi tai kolme kertaa, kun pula oli ollut pahin, oli hän viimeisenä hätäkeinona väännättänyt turpeita ja lähettänyt kerrallaan viisi rataskuormaa kaupunkiin. Salaa, aivan salaa — sillä hän oli liian ylpeä olemaan "tavallinen turvemoukka". Hänen renkinsä olivat silloin joka kerta tuoneet kotiin kaksikymmentä, jopa viisikolmattakin markkaa puhdasta rahaa ja kertoneet, että sillä tavalla saisi paljon enemmänkin rahaa ansaituksi, koska musta, luja turve oli hyvin haluttua tavaraa kaupassa.

Mutta Meyhöfer ei taipunut tällä tapaa käyttämään suota hyväksensä. — En koskaan ryhdy mitättömyyksiin, sanoi hän; minä tahdon mieluummin hävitä suurissa asioissa kuin voittaa pienissä, — ja sitä sanoessaan hän löi rintaansa kuin sankari.

Mutta suo ei antanut hänelle lepoa. — Tapahtuipa että syyskuussa erään harvinaisen hyvän vuodentulon jälkeen Löb Levy, kaikkien velkaisten tilanomistajain nöyrä ystävä, näyttäytyi pari kolme kertaa viikossa Meyhöferin talossa ja puheli isännän kanssa paljon. Elisabet rouva vapisi pelosta aina kun juutalainen rasvantahmeassa kauhtanassaan ilmestyi veräjälle; hän asettui ikkunan luo istumaan ja seurasi tarkkaavaisesti kaikkia keskustelevien liikkeitä. Jos hän näki miehensä kasvojen käyvän miettiväisiksi, niin jääkylmät väreet kulkivat pitkin hänen selkäänsä, ja vasta kun mies nauroi, uskalsi hänkin keveämmin hengittää.

Hän aavisti ettei mitään hyvää ollut tekeillä, mutta hän ei kuitenkaan uskaltanut kysyä mieheltänsä, mitä yhteisiä asioita hänellä oli tuon koronkiskurin kanssa. Mutta pian ne tulivatkin selville.

Eräänä iltapäivänä Paul näki eriskummallisen pyöräpelin kaupungista päin tulla lonkuttavan tietä myöten. Etäältä se näytti pyörillä kulkevalta suurelta, mustalta pesukattilalta. Jokin savupiipun tapainen törrötti siinä pystyssä ja kumarteli kuin ystävällisesti tervehtivä mies oikealle ja vasemmalle pyörien huojuessa kuoppaisella tiellä. Paul katseli kummitusta hetkisen ja juoksi sitten äidin luo, kävi häntä kiinni hameesta ja veti kiireesti ovelle.

Äiti nosti kätensä ohimolle ja tähysteli tielle päin.

— Se on lokomobiili, selitti hän.

Paul ei tullut selityksestä viisaammaksi.

— Mikä on lokomobiili? kysyi hän.

— Se on höyrykone, jota voi kuljettaa paikasta paikkaan ja jollaisia suuret tilanomistajat pitävät puimakoneidensa käyttäjinä; sillä voi myöskin äestää ja kyntää, sillä sellaisella koneella on enemmän voimaa kuin kymmenellä hevosella.

— Mutta miksi sitä sitten tarvitsee kuljettaa hevosilla? kysyi Paul.

— Koska se ei itsestään voi mihinkään liikkua, oli vastaus.

Tätä ei poika ymmärtänyt; — joka tapauksessa, ajatteli hän, olisi suuri onni, jos voisi omistaa tuollaisen outonimisen kapineen — ja kun kerran tulemme rikkaiksi —

Samassa hyökkäsi isä huoneesta hyvin liikutettuna; toisessa jalassa hänellä oli tohveli ja toisessa saapas, ja kaulaliinan solmu oli niskassa.

— Ne tulevat, ne tulevat! huusi hän taputtaen käsiänsä, ja sitten hän kiersi käsivartensa äidin vyötäisille ja tanssitti häntä keskellä maantietä.

Äiti katsoi häneen levottomasti, ikäänkuin olisi tahtonut kysyä: Mitä hullutuksia taas olet tehnyt? Mutta mies ei laskenut häntä irti, ennenkuin punahameiset, tummakiharaiset kaksoiset olivat juosseet paikalle puutarhasta. Silloin hän ryhtyi heihin, otti heidät käsivarrelleen, antoi heidän tanssia olkapäillään ja oli heittää heidät ojan yli, niin että äidin täytyi rukouksilla pyytää häntä lopettamaan hurjan leikkinsä.

— Niin te rääpäleet! huusi hän. Nyt riemuitaan ja tanssitaan, nyt on kaikki puute loppunut, — ensi keväänä mittaamme kultaa säkeillä.

Äiti katseli häntä sivulta päin, mutta ei sanonut mitään.

Hirviö tuli lähemmäksi. Paul seisoi liikahtamatta paikallaan ja oli paljaana silmänä. Vihdoin hän katsahti äitiin, joka näytti hyvin alakuloiselta. Ja Paulin valtasi epämääräinen pelko, ikäänkuin olisi itse paha henki taloon tulossa, mutta sitten hän muisti, että nyt hänen toiveensa juuri toteutui, ja hän päätti ystävällisesti ottaa vastaan mustan vieraan.

Rengit ja piiat olivat jättäneet toimensa. Koko talon väki oli kokoontunut piha-aidan luo katselemaan tuon kumman tuloa.

— Mutta sanopas, mitä sinä sillä teet? kysyi Elisabet rouva viimein puolisoltaan.

Tämä loi kysyjään säälivän katseen, sitten naurahti hän ja vastasi:

— Ajelen sillä huvikseni.

Elisabet rouva ei kysynyt enempää. Voudillensa Meyhöfer sitten selitti aikeensa; hän ryhtyy nyt valmistamaan polttoturvetta oikein suuren suunnitelman mukaan; leikkaus- ja paininkoneet ovat myös jo tulossa, ja huomenna voi ryhtyä työhön. Sitten hän käski voutinsa mennä kylään hankkimaan tarpeellisia työvoimia. Kymmenen miestä riittää aluksi, mutta pian kyllä tarvitaan kaksi- tai kolmekymmentäkin.

Elisabet rouva ravisti äänetönnä päätänsä ja meni sisään — juuri kun lokomobiili saapui veräjälle. Paul ei voinut kylliksensä katsella ja ihmetellä. Noiden keltaisten ruuvien ja veivien takana tuntui piilevän kokonainen maailma salaisuuksia, tulisija tuhkapesineen näytti tuon tulisen uunin suulta, jossa kolme pyhää miestä oli ylistysvirtensä laulanut, — ja savupiippu sitten nokikiehkuroineen ja nieluineen, joka näytti johdattavan mustaan pohjattomuuteen — — —!

Paul ei huomannut pientä korivaunua, joka seurasi lokomobiilin perässä — siinä ajoi Löb Levy, jolla oli punertava pörhöparta ja pienet räpyttävät silmät, — ei hän kuullut ajajien huutoa eikä pikku siskojen melua, jotka hyppivät pyörien vieressä kuin hullut. Hämmästyksestä jähmettyneenä hän seisoi paikallansa ymmärtämättä vieläkään, mitä ympärillä tapahtui. Kun hän myöhemmin astui sisään asuinhuoneeseen, näki hän äidin sohvan kulmaan vaipuneena itkevän. Paul kiersi kätensä hänen kaulaansa, mutta äiti työnsi hänet hellästi pois ja sanoi:

— Mene ulos katsomaan, etteivät pikku tytöt joudu pyörien alle!

— Mutta miksi itket, äiti?

— Saat nähdä, lapseni, sanoi äiti ja silitti pojan tukkaa. Löb Levy on muassa — saat nähdä.

Silloin hän oikein suuttui äidillensä. Miksi pitikin hänen istua nurkassa ja itkeä, kun toiset riemuitsivat? Mutta Paulin ilo oli kuitenkin mennyttä, ja kun hän näki Löb Levyn pitkä musta kauhtanansa yllä tulla viipottavan pihan poikki, olisi hän mielellään usuttanut Kaaron hänen kimppuunsa.

Kaksoiset olivat ilosta aivan mielettöminä. He olivat löytäneet nuoranpätkän ja pelmusivat sen kanssa pitkin puistoa. Toinen oli lokomobiilina ja toinen hevosena, mutta kumpikin halusi mieluummin olla lokomobiilina saadakseen päähänsä isän mustan hatun — savupiipuksi.

Ennen makuulle menoansa olivat he jo keksineet nimenkin tuolle uudelle hirmuotukselle. He väittivät, että se oli sen paksun ja pitkäkaulaisen piikatytön näköinen, joka äskettäin oli siivottomuutensa tähden eroitettu palveluksesta, ja hänen mukaansa lokomobiili sai nimen "Musta Sussu".

Tämä nimi sille jäi ainaiseksi Meyhöferin talossa.

Seuraavana aamuna alkoi melske uudestaan. Nuo kymmenen työhön kutsuttua miestä seisoivat pihassa eivätkä tietäneet, mihin ryhtyä. Meyhöfer tahtoi antaa lämmittää konetta, mutta Löb Levy, joka oli viettänyt yönsä vajassa ollaksensa heti aamulla saapuvilla, selitti, että hän, sen mukaan kuin oli sovittu, ensin tahtoi saada maksun, sillä viljan täytyy jo puolenpäivän aikana olla kaupungissa.

— Minkä viljan? kysyi äiti kalveten.

Niin, sitä ei enää käynyt salaaminen. Meyhöfer oli antanut melkein koko vuoden tulonsa, sekä puidun että puimattoman, juutalaiselle tuon vanhan, kuluneen höyrykoneen hinnaksi. Voitonriemuisena lähti juutalainen täysine säkkeineen pois talosta. Ja tämä oli vain etukäteen tehtävä suoritus; likempänä joulua hänen oli määrä noutaa loput hinnasta.

Hetkiseksi oli alakuloisuus vallata itse kevytmielisen Meyhöferinkin, kun hän näki korkeiden kuormien katoavan metsään, mutta seuraavana hetkenä pisti hän ynseänä kädet housuntaskuihin ja käski panemaan koneen nopeasti kuntoon.

Samaan aikaan kuin kummituskin oli pihaan ilmestynyt punanokkainen, siniseen mekkoon puettu mies, joka sanoi itseänsä "lämmittäjäksi" ja oli siitä merkillinen, että hän herkeämättä söi sipulia. Se on terveellistä vatsalle, sanoi hän. Tämä mies piti itseänsä päivän sankarina. Hän seisoi hajalla säärin koneen vieressä, nimitti sitä hoitolapseksensa ja silitteli sen ruosteisia kylkiä mustilla, känsäisillä käsillään. Siitä syntyi särinä semmoinen kuin olisi kahta riivinrautaa vastakkain hangannut. Jokaiselle, joka tuli läheisyyteen, hän selitti käyttäen ylenmäärin vieraita sanoja "lokmapiilinsa" sisällisen rakenteen; mutta jollei hänelle antanut ryyppyä, niin hän kävi hävyttömäksi. Jos hän taas oli saanut haluamaansa viinaa, niin hän tuli liikutetuksi ja vakuutti, että hän ennen antaisi lyödä itseltään jalat ja kädet poikki kuin luopuisi hoitolapsestaan. Hän rakasti sitä kuin omaa lihaansa ja vertansa ja piti sitä suuremmassa arvossa kuin ketään ihmistä maan päällä.

Meyhöfer käveli ylpeänä sen ympärillä, sillä olihan nyt tämä jalo helmi hänen omaisuuttansa, ja selitti kerta kerran perästä, että tässä nähtäisiin, mitä saksalainen uskollisuus oli.

Mutta kun piti mentämän lämmittämään, niin ei uskollisuuden esikuvaa näkynytkään missään. Viimein löydettiin mies heinäsuovalta — nukkumasta. Kun hän herätettiin, niin hän haukkui tätä menettelyä hävyttömäksi, ja suurella vaivalla hänet saatiin lähtemään piilostansa.

Koneen lämmittäminen hankki uuden juhlatilaisuuden. Paul seisoi pesän edessä ja tuijotti uneksivin silmin sen hehkuvaan kitaan, joka avonaisena ammotti, ikäänkuin tahtoisi nielaista sisäänsä kaikki. Hän ajatteli vanhaa pakanallista Molokia, jonka hän tunsi raamatun historiasta, ja luuli joka silmänräpäys näkevänsä pari hehkuvaa kättä ojennettuina.

Salaperäistä laulua kuului kummituksen sisältä. Milloin oli se kumeata kuin kaukaisen metsän humina, milloin hienoa ja korkeata kuin vieno enkelien laulu. Henkiläpät alkoivat sihistä, höyryä tunkeutui ulos; rautalapio rämisi, ja räiskyen vaipuivat uudet hiilet pesän hehkuun. Pauhinan tähden eivät ympärillä seisojat voineet kuulla omia sanojaankaan. Punanenäinen lämmittäjä seisoi siinä kuin kuningas, maisteli litteästä pullostaan ja väänteli tuontuostakin läppiä, kirkuen komentosanoja kuin eläinten kesyttäjä. Ja nyt iso pyörä alkoi pyöriä — surr, surr, surr, - nopeammin ja nopeammin. Oikein pyörrytti sitä katsellessa — ja sitten kuului rouskinaa, räminää ja sälähdys — ja iso pyörä seisahtui — iäksi.

Aluksi lämmittäjä kerskaili puolessa tunnissa korjaavansa vahingon, mutta kun Meyhöfer, korjaustyön kestettyä kaksi päivää, jo alkoi pitkästyä ja miestä hoputtaa, niin tämä kävi röyhkeäksi ja selitti, ettei tuo vanha rämä ylimalkaan mitään korjausta kaivannut — se oli aivan tarpeeksi hyvä myytäväksi romukauppiaalle vanhana rautana.

Hänen hoitolapsensako? Kiitoksia paljon! Hän piti itseänsä liian hyvänä hoitamaan sellaista ruosteläjää. Ja nyt tuli totuus ilmi: Löb Levy oli kolme päivää sitten onkinut hänet jostakin kapakasta ja kysynyt, tahtoisiko hän elää herroiksi viikon päivät; kauempaa pila tuskin kestäisi. Ja tämän vakuutuksen johdosta hän oli lähtenyt, sillä viikkoa kauempaa hän ei yhdessä paikassa viivy, semmoinen oli hänellä periaate.

Tämän jälkeen hän ajettiin pois talosta.

Seuraavana päivänä Meyhöfer lähetti noutamaan kylästä seppää. Tämä korjaili konetta jälleen pari päivää, söi ja joi kolmen verosta ja selitti viimein, että jollei nyt käy, niin on piru merrassa. Taas lämmitettiin — mutta Musta Sussu ei herännyt henkiin, ei hievahtanutkaan.

Kun Löb Levy joulun lähestyessä ilmestyi taloon noutamaan loppuja jyvistä, antoi Meyhöfer hänelle hirveän selkäsaunan piiskanvarrellansa. Juutalainen huusi "väkivaltaa" ja lähti talosta juuri valeen. Mutta pian sen jälkeen tuli oikeudenpalvelija ja toi suuren, punaisella sinetillä suljetun kirjeen.

Meyhöfer kirosi ja joi enemmän kuin koskaan, ja lorun loppu oli se, että hän tuomittiin maksamaan kaikki kustannukset sekä sakkorahat rääkkäyksestä. Töin tuskin hän pelastui vankeudesta.

Sen jälestä hän ei kärsinyt Mustaa Sussua silmäinsä edessä. Se vietiin takimaiseen vajaan ja seisoi siellä monet vuodet piilossa kaikkien katseilta.

Ainoastaan Paul toisinaan otti salaa vajan avaimen ja hiipi mustan kummituksen luo, joka kävi hänelle yhä rakkaammaksi ja jota hän alkoi pitää mykkänä, väärin ymmärrettynä ystävänä. Hän koetti ruuveja ja läppiä, kipusi ylös savupiippua myöten ja ratsasti pannun selässä — tai riippuili suuressa vauhtipyörässä ja koetti käsivoimin saada sitä kieppumaan. Mutta hervotonna kuin kuollut se vain liikkui niin kauan kuin sitä työnnettiin; sitten se taas seisahtui.

Ja kun hän oli uuvuksiin asti riuhtonut, pani hän kätensä ristiin, katseli surullisesti kuollutta pyörää ja huokasi:

— Kukapa sinut jälleen saa henkiin?

VII.

Kun Paul oli neljäntoista vuotias, päätti isä lähettää hänet rippikouluun.

— Mitään kunnollista ei poika kuitenkaan koulussa opi, sanoi hän; aika ja rahat menevät hukkaan. Sentähden täytyy hänen pian käydä rippikoulunsa, jotta hän sitten voi olla avuksi täällä kotona. Parempaa kuin talonpoika ei taida hänestä milloinkaan tulla.

Paul oli tähän tyytyväinen, sillä hän halusi ottaa hartioillensa osan niistä huolista, jotka äitiä painoivat. Hän ajatteli tulla jonkinlaiseksi työnjohtajaksi, joka voisi olla kaikkialla isännän sijaisena ja itse käydä työhön kiinni, missä rengit tarvitsivat hyvää esimerkkiä. Hän toivoi toimeliaisuudestaan alkavan uuden siunauksesta rikkaan ajan, ja kun hän meni levolle, niin hän uneksi lainehtivista viljavainioista ja täysistä jyväaitoista. Yhä lujemmaksi vakaantui hänessä se päätös, että hän käyttäisi kaikki voimansa rappiolle joutuneen talon parannukseen. Veljet saisivat kerran sanoa hänestä:

— Hän on kuitenkin kyennyt johonkin, vaikka hänestä ei ollutkaan meidän loistaville elämänurillemme.

Veljet, niin! Kuinka suuriksi ja ylhäisiksi he olivat tulleet. Toinen tutki kielitiedettä ja toinen palveli harjoittelijana eräässä arvossa pidetyssä pankissa. Hyvän tädin avuliaisuudesta huolimatta molemmat tarvitsivat rahaa, paljon rahaa, paljon enemmän kuin isä saattoi lähettää. Heillekin olisi Paulin ryhtyminen talonpitoon oleva suruttomampien päivien alkuna. Kaikki liika raha lähetettäisiin heille, ja hän itse säästäisi ja kituisi, jotta veljet voisivat puutteesta ja ahdingosta vapaina kulkea yleviä päämääriänsä kohden.

Sellaisissa hurskaissa ajatuksissa Paul kulki ensimäiselle rippikoulutunnillensa. Oli kirkas kevätaamu huhtikuun alussa.

Nuori ruoho heloitti aholla vaaleanvihreän värisenä, katajain latvoissa näkyi vihantia neulasia, metsän reunassa kukkivat vuokot ja leiniköt. Lämmin tuuli puhalteli tasangolla. Paul olisi tahtonut oikein ääneensä riemuita, ja paljaasta ilosta hänen mielensä kävi raskaaksi.

— Jotakin ikävää on tulossa, sanoi hän, sillä näin iloiseksi ei saa itseänsä maailmassa tuntea.

Pappilan portilla oli joukko ajoneuvoja, joista hän tunsi hyvin harvoja. Hienoja vaunujakin oli joukossa. Ylpeästi hymyillen istuivat hienopukuiset kuskit istuimillansa ja loivat halveksivia katseita ympärillensä.

Puutarhaan oli kokoontunut suuri lapsijoukko. Pojat olivat eri ryhmässä, tytöt samoin. Poikien joukossa olivat samat veljekset, joiden tähden Paul ennen oli saanut paljon kärsiä; vuosi sitten he olivat eronneet koulusta. He tulivat hyvin ystävällisesti häntä tervehtimään, ja kun toinen tarjosi kättä, niin toinen pisti takaapäin jalallaan ristikoukkua.

Muutamat tytöistä kulkivat käytävillä käsi kädessä. He olivat kietoneet kätensä toistensa vyötäisille ja nauraa kikattivat. Useimmat olivat hänelle outoja; muutamat näyttivät erityisen ylhäisiltä, heillä oli hienot, harmaat sadevaipat ja päässä sulkahattu. Heidän kai vaunutkin olivat.

Paul tarkasteli nuttuansa tullaksensa varmaksi, ettei hänen tarvinnut hävetä. Se oli tehty hienosta mustasta verasta — vanhasta ylioppilastakista — ja näytti yhtä hyvältä kuin uusi, vaikka saumat vähän kiilsivätkin. Yleensä sanoen: hänen ei tarvinnut hävetä.

Soitettiin kelloa. Rippilapset huudettiin kirkkoon. Paulin valtasi vapauden ja hartauden tunne temppelin juhlallisessa hämärässä. Hän ei enää ajatellut takkiansa, ja poikien muodot hänen ympärillään olivat kuin varjoja.

Alttarin kummallekin puolelle oli asetettu penkkejä; pojat saivat paikkansa oikealla, tytöt vasemmalla.

Paul oli työnnetty takimaiseen riviin, missä pienet ja köyhät istuivat. Kahden paljasjalkaisen, karkeaan, paikattuun nuttuun puetun itsellisenlapsen väliin hän istuutui. Edessä istujain olkapäiden ylitse hän näki tyttöjen toisella puolella järjestyvän, arvokkaimmat etusijoille ja huonosti puetut taakse.

Hän ajatteli, tokkohan taivaassakin on samallainen arvojärjestys, ja muisti raamatun lauseen: "Joka itsensä alentaa, se ylennetään."

Kirkkoherra tuli.

Hänellä oli kaksi leukaa ja vaalea poskiparta. Hänen ylähuulensa kiilsi taajaan tapahtuvan ajelemisen tähden. Virkapukua ei hänellä ollut, vaan tavallinen musta takki, mutta hän näytti sittenkin hyvin arvokkaalta.

Ensin hän piti pitkän rukouksen, jossa tekstinä oli: "Sallikaat lasten tulla minun tyköni", ja liitti siihen kehoituksen, että nyt alkavaa vuotta tulee pitää pyhänä aikana, ei saa juosta kylässä eikä tanssia, sillä se ei sovi rippilapselle.

— Minä en ole koskaan juossut kylässä enkä tanssinut, ajatteli Paul ja oli sillä hetkellä oikein ylpeä jumalisen elämänsä tähden. — Olisin kyllä mielelläni tahtonut… lisäsi hän myöhemmin.

Sitten kirkkoherra ylisteli suurinta kristillistä hyvettä, nöyryyttä. Ei kukaan tässä lapsiseurassa, sanoi hän, saa pitää itseänsä toisia parempana, vaikkapa hänen vanhempansa olisivatkin rikkaammat ja ylhäisemmät kuin toisten. Sillä Jumalan edessä olemme kaikki yhdenarvoisia.

— Ahaa, siinä kuulette! ajatteli Paul ja puristi lempeästi repaleisen naapurinsa kättä. Tämä, joka luuli hänen tahtovan nipistää, sanoi:

— Ai, älä nyt!

Kirkkoherra otti taskustaan paperin ja lausui:

— Nyt luettelen nimenne siinä järjestyksessä, jossa tulette istumaan.

— Miksi mitään arvojärjestystä, ajatteli Paul, koska Jumalan edessä olemme kaikki yhdenvertaisia.

Kirkkoherra sanoi: Ensin tytöt ja sitten pojat, ja alkoi lukea.

Ensimäinen nimi sai Paulin hämmästymään, sillä se oli — Elisabet Douglas. Paul näki hoikan, kalpean tytön, jolla oli lempeät kasvot ja sileästi taaksekammattu tukka; hän istui ensimäiselle sijalle.

— Vai tuon näköinen sinä olet! ajatteli Paul, - ja me pääsemme yhdessä ripille.

Hänen sydämensä sykki ilosta ja myös levottomuudesta, sillä hän pelkäsi näyttävänsä liian vähäpätöiseltä hänen silmissänsä.

— Kenties hän ei enää muistakaan minua, ajatteli Paul lisäksi.

Hän tarkasteli tyttöä, kun tämä katse maahan luotuna asettui paikallensa ja hymyili ystävällisesti.

— Ei, ylpeä hän ei ole, sanoi Paul hiljaa itseksensä, mutta varmuuden vuoksi hän silmäsi takkiansa.

Sitten tuli poikain vuoro. Ensin huudettiin Erdmann veljesten nimet.
Nämä olivat jo alun pitäen mätänneet itsensä etusijoille. Sitten tuli
Paulin nimi.

Silloin teki Elisabet Douglas aivan samoin kuin Paul äsken. Hän kohotti äkkiä päänsä ja tähysteli poikain penkkiriveihin. Kun Paul oli istunut paikallensa, loi hän silmänsä maahan ollaksensa Elisabet Douglasin kaltainen nöyryydessä, ja kun hän kohotti katseensa, huomasi hän tytön uteliaasti katselevan häntä. Paul punastui ja pyyhkäisi takkinsa hihasta siihen tarttuneen untuvan.

Ja sitten alkoi opetus. Kirkkoherra selitti raamatun lauseita ja kuulusteli virsikirjan värsyjä. Elisabet sai ensimäisen kysymyksen. Hän kohotti hieman päätänsä ja lausui värsynsä levollisesti.

— Tulimaista, tuolla letukalla on rohkeutta! jupisi nuorempi Erdmann, joka istui Paulin vasemmalla puolella.

Paul tunsi sappensa kiehuvan. Hän olisi halunnut antaa selkään vieruskumppanillensa keskellä kirkkoa. — Jos hän vielä kerran sanoo "letukka", niin silloin minä isken. Sen hän lupasi juhlallisesti. Mutta nuorempi Erdmann ei enää ajatellut Elisabetia; hän pisteli nyt nuppineuloilla takanansa istuvia pohkeisiin.

Tunnin loputtua lähtivät ensin tytöt parittain ulos kirkosta. Vasta sitten kun viimeiset heistä olivat ehtineet ulos, saivat pojat lähteä liikkeelle. Ulkona Paul tapasi Elisabetin, joka kulki vaunuihinsa päin. Ohi mennessään he katsoivat vilaukselta toisiinsa.

Elisabetin vaunujen vieressä seisoi vanha nainen, jolla oli harmaat kiharat otsalla ja persialainen huppu liina hartioilla. Hän suuteli Elisabetia otsaan, ja sitten he astuivat vaunuihinsa, jotka olivat kauniimmat koko joukossa. Kuskilla oli päässä musta karvalakki, jossa oli punainen tupsu, ja hänen kauluksensa sekä hihansuunsa olivat koristetut kiiltävillä nauhuksilla. Heti kun vaunut olivat lähteneet, hyökkäsivät Erdmannin pojat Paulin kimppuun ja löylyttivät häntä hieman.

— Ettekö häpeä? Kaksi yhtä vastaan, sanoi hän, ja silloin veljekset laskivat hänet rauhaan.

Tyytyväisenä kulki Paul kotiin päin. Keskipäivän aurinko heloitti aavalla lakeudella, ja hämärässä etäisyydessä kulkivat vaunut hänen edellänsä; ne kävivät yhä pienemmiksi ja katosivat viimein mustana pilkkuna metsään.

Kun hän saapui kotiin, suuteli äiti häntä molemmille poskille ja kysyi, mimmoista oli ollut.

— Hauskaa vaan, vastasi poika, ja valkoisen talon Elisabet oli siellä myöskin.

Silloin äiti punastui ilosta ja kyseli kaikellaista, miltä tyttö oli näyttänyt, oliko hän sievä ja mitä he olivat keskenänsä puhuneet.

— Ei mitään, vastasi Paul, ja kun äiti siitä näytti hämmästyvän, riensi hän lisäämään:

— Mutta ylpeä hän ei ole…

Seuraavana maanantaina istui Elisabet jo paikallansa, kun Paul astui kirkkoon. Hänellä oli raamattu polvella ja hän luki läksynä olevia lauseita. Paljon ei lapsia vielä ollut kokoontunut, ja kun Paul istui paikallensa, niin näytti siltä, kuin tyttö olisi tahtonut nousta ylös ja mennä hänen luoksensa, mutta vain yritykseksi se jäi, ja hän alkoi lukea eteenpäin. Äiti oli käskenyt Paulin puhutella Elisabetia sekä lähettää terveisiä tytön äidille. Myös piti Paulin tiedustella, kuinka rouva Douglas jaksoi. Tiellä oli Paul opetellut pitkän puheen — siitä hän vain ei ollut selvillä, pitäisikö tyttöä sinutella vai teititellä. "Sinä" kyllä olisi ollut yksinkertaisinta, näyttipä äiti pitävän sitä aivan luonnollisenakin. Mutta "Te" sointui niin hienolta — se tuntui niin somalta, täysikasvuiselta. Ja kun Paul ei päässyt mihinkään päätökseen, niin hän jätti koko puhuttelun. Hänkin avasi raamattunsa, ja kyynärpäät polvien nojassa molemmat lukivat kilpaa.

Paulia ei luku paljon hyödyttänyt, sillä kun kirkkoherra vähän ajan perästä teki kysymyksen hänelle, oli hän unhottanut kaikki.

Kiusallinen äänettömyys syntyi. Erdmannin pojat nauroivat vahingonilosta, ja Paulin täytyi häpeästä tulipunaisena istuutua paikallensa. Hän ei enää uskaltanut nostaa silmiään, ja kun hän kirkosta mentäessä näki Elisabetin seisovan ovella ikäänkuin jotakin odottamassa, niin hän loi katseensa maahan ja koetti nopeasti rientää tytön ohitse. Mutta tämä lähestyi häntä ja sanoi:

— Äitini on käskenyt minun kysymään sinulta, kuinka sinun äitisi jaksaa.

Paul vastasi, että hän jaksoi hyvin.

— Ja hän lähetti myös paljon terveisiä äidillesi, jatkoi Elisabet.

— Ja minun äitini käski myös sanomaan paljon terveisiä sinun äidillesi, vastasi Paul väännellen kirjojaan sormiensa välissä, ja minun piti myös kysymän sinulta, kuinka hän jaksaa.

— Äiti pyysi sanomaan, jatkoi Elisabet niinkuin ulkoläksyä, että hän on hyvin kivulloinen, usein vuoteen omana, mutta nyt kevätpuolella hän on tuntenut itsensä virkeämmäksi, — ja sitten minun tulisi kysyä, etkö tahtoisi ajaa meidän vaunuissa kotiisi asti.

— Hei vaan, Meyhöfer imeksii lakritsia! huusi vanhempi Erdmann, joka oli piiloutunut oven taakse saadaksensa raosta kutittaa tovereita heinänkorrella.

Elisabet ja Paul katselivat hämillään toisiinsa, sillä he eivät ymmärtäneet tuon puheenparren tarkoitusta, mutta tuntien, että sen täytyi merkitä jotain pahaa, he punehtuivat ja erkanivat toisistaan.

Paul näki tytön astuvan vaunuihinsa ja lähtevän matkaan. Tällä kertaa ei tuo vanha nainen ollut häntä odottamassa. Vanha nainen oli tytön kotiopettajatar, sen mukaan kuin Paul oli kuullut. Tosiaankin, niin hieno Elisabet oli, että hänellä oli oma kotiopettajatarkin.

— Erdmannin pojat saavat sittenkin vielä selkäänsä, — siihen Paul päätti mietiskelynsä.

Seuraavina viikkoina hän ei kertaakaan puhunut Elisabetin kanssa. Tämä istui tavallisesti jo paikallaan, kun Paul tuli kirkkoon. Tyttö nyökkäsi silloin ystävällisesti hänelle, mutta siinä olikin kaikki.

Eräänä maanantaina eivät vaunut olleet Elisabetia odottamassa. Paul huomasi sen heti kirkkomäelle tullessaan ja hän hengitti keveämmin, sillä tuo pöyhkeä kuski, joka kesälläkin piti karvalakkia, teki häneen aivan masentavan vaikutuksen. Kun he kirkossa istuivat vastapäätä toisiansa, niin Paulin vain tarvitsi ajatella tuota kuskia, ja kohta Elisabet näytti hänestä toisen maailman olennolta.

Tänään hän uskalsi tervehtiä tuttavallisemmin, ja näytti siltä, kuin olisi Elisabetin vastauskin ollut ystävällisempi kuin muulloin.

Ja kun lukeminen oli loppunut, astui tyttö suorastansa hänen luoksensa ja sanoi:

— Tänään minun täytyy mennä jalkaisin kotiin, sillä kaikki hevoset ovat pellolla. Äiti ajatteli, että sinä voisit seurata minua kappaleen matkaa, koska meillä on sama tie.

Paul tunsi itsensä onnelliseksi, mutta ei uskaltanut kulkea tytön rinnalla, niin kauan kuin kylässä oltiin; usein hän myös katsoi taaksensa nähdäksensä, olisivatko Erdmannin pojat pistopuheineen olleet jossakin väijyilemässä. Mutta kun he olivat tulleet aukealle kentälle, niin oli luonnollista, että he kulkivat vierekkäin.

Oli päivänpaisteinen kesäkuun aamupäivä. Maantien hiekka kimalteli valkoisena… Kylästä kuului päivälliskello… Ei ainoatakaan ihmistä näkynyt… Lakea tasanko näytti kuin kuolleelta.

Elisabetilla oli leveälierinen olkihattu suojana auringon säteitä vastaan. Sen hän otti nyt päästänsä ja heilutti sitä kumminauhasta.

— Kohta sinun tulee kuuma, sanoi Paul, mutta kun tyttö vain naurahti hänelle, niin hänkin otti lakin päästänsä ja heitti sen korkealle ilmaan.

— Sinähän olet iloinen poika, sanoi tyttö ja nyökkäsi hyväksyvästi.

Paul ravisti päätänsä, ja hänen otsansa vetäytyi noihin vakaviin poimuihin, jotka hänet tekivät aina niin vanhan näköiseksi.

— En, sanoi hän, iloinen en juuri ole.

— Miksi et?

— Minulla on aina niin paljon ajattelemista, vastasi Paul, ja kun joskus tahdon olla oikein iloinen, niin tapahtuu minulle aina joku onnettomuus.

— Mitä kaikkea sinä aina sitten ajattelet? kysyi tyttö.

Paul mietti hetkisen, mutta ei muistanut mitään erityistä.

— Ah, kaikellaisia tyhmyyksiä, vastasi hän; järjellisiä ajatuksia ei minulla ylimalkaan ole.

Ja sitten hän kertoi veljistänsä, paksuista kirjoista, jotka olivat täynnä numeroita, — kirjan nimen hän oli unohtanut — ja ne kaikki olivat veljet osanneet ulkoa jo hänen iällänsä.

— Miksi et sinäkin lue, jos se sinusta niin hupaiselta tuntuu? kysyi
Elisabet.

— Ei luku huvita minua, sillä minulla on niin huono pää. — Mutta jotakin sinun kuitenkin täytyy osata, jatkoi tyttö.

— Minä en osaa suorastaan mitään, vastasi Paul surullisesti; minä olen niin tyhmä, sanoo isä.

— Älä siitä huoli, sanoi tyttö lohduttaen. Neiti Rathmeierillakin on aina niin paljon valittamista minua vastaan. Mutta minä — viis, minä —

Elisabet vaikeni ja tempasi tien ohesta suolaheinän, jota hän alkoi pureksia.

— Onko sinun isälläsi vielä yhtä säkenöivät silmät? kysyi Paul.

Tyttö nyökkäsi ja hänen kasvonsa kirkastuivat.

— Sinä pidät kai hyvin paljon isästäsi? Elisabet katsoi ihmetellen häneen, ikäänkuin ei olisi ymmärtänyt kysymystä, mutta sitten hän sanoi pitävänsä hyvin paljon isästänsä.

— Ja pitääkö hänkin sinusta?

— Vielä kysyt!

Paul poimi nyt itsellensä suolaheinän ja huokasi.

— Miksi huokaat? kysyi tyttö.

Paul selitti, että hänelle oli sattumalta johtunut jotakin mieleen, ja kysyi sitten naurahtaen, vieläkö Elisabetin oli tapa istua isänsä sylissä niinkuin ennen hänen käydessään valkoisessa talossa.

Elisabet hymyili myöskin ja väitti olevansa jo suuri tyttö, niin ettei Paulin sovi semmoisia kysellä; mutta jälkeenpäin kävi selville, että hän vielä istui isän sylissä, — vaikka en enää ratsasta polvella, lisäsi hän nauraen.

— Se oli hauska päivä, sanoi Paul, ja minä istuin hänen toisella polvellansa. Kuinkahan pieniä silloin olimmekaan!

— Ja kuinka hirveän tyhmiä sitten! vastasi tyttö. Sinä, joka tahdoit viheltää, etkä osannut!

— Muistatko senkin? kysyi Paul, ja hänen silmänsä kirkastuivat, kun hän tunsi, miten pitkälle nyt oli ehtinyt taidossansa.

— Tietysti, sanoi tyttö, ja kun lähdit pois, juoksit vielä takaisin ja — muistatko sen?

Hän muisti sen kyllä.

— Nyt osaat kai viheltää, nauroi tyttö; meidän iässämme ei se enää ole mikään urotyö — minäkin osaan!

Ja Elisabet supisti huuliaan hyvin hullunkurisella tavalla.

Paul oli pahoillansa siitä, että Elisabet niin halveksivaisesti puhui hänen taiteestansa, ja hän mietti, tokko olisi parasta kokonaan lakata viheltämästä.

— Miksi olet niin vaiti? kysyi tyttö. Oletko sinäkin väsynyt?

— En, mutta sinä — mitä?

Hän oli — käyminen hiekassa ja auringon helteessä oli väsyttänyt häntä.

— Tule siis meille lepäämään! huudahti Paul loistavin silmin, sillä hän ajatteli sitä iloa, jonka se olisi äidille tuottava.

Elisabet ei suostunut.

— Isälläsi ei ole ystävällisiä ajatuksia meistä, on äitini sanonut, ja sentähden ette tekään saa käydä Helenenthalissa. Isäsi ehkä ajaisi minut pois.

Paul kävi tulipunaiseksi. — Sitä ei isä tekisi, sanoi hän ja häpesi kovasti.

Elisabet katseli taloa, joka oli tuskin kolmen sadan askelen päässä maantiestä. Punainen aita loisti auringon paisteessa, ja nuo harmaat, rapistuneet rakennuksetkin näyttivät tavallista hauskemmilta.

— Kotisi näyttää hyvin sievältä, sanoi tyttö varjostaen vasemmalla kädellään silmiänsä.

— Mukiin menee, vastasi Paul ylpeänä, ja onpa erään aitan oven yläpuolelle naulattu tarhapöllökin… Mutta vielä paljon sievemmäksi kotini tulee sitten kun minä pääsen ohjaksiin, lisäsi hän vakavasti.

Ja sitten hän alkoi selittää tulevaisuuden tuumiansa. Elisabet kuunteli tarkkaavaisesti, mutta kun poika oli lopettanut, sanoi hän jälleen: Olen niin väsynyt — minun täytyy levätä. Hän näytti tahtovan istua ojan reunalle.

— Ei tähän auringonpaisteeseen, varoitti Paul; tule, niin etsimme jonkun katajapensaan.

Tyttö tarjosi Paulille kätensä ja antoi viedä itsensä poikki kentän, joka suurine mättäineen näytti lainehtivalta järveltä ja jossa lähempänä metsän rantaa kasvoi yksinäisiä, mustilta peikoilta näyttäviä katajapensaita.

Elisabet kyyristyi ensimäisen pensaan juurelle, niin että sen varjo, peitti melkein kokonansa hänen hennon, solakan vartalonsa.

— Tässä on juuri - paikka vielä sinun päällesi, sanoi tyttö, osoittaen pensaan varjossa olevaa mätästä.

Paul heittäysi pitkäksensä; hänen päänsä oli mättäällä ja otsa tytön hameen helman varjossa. Elisabet nojausi väsyneenä pensasta vastaan saadaksensa selkätukea.

— Neulaset eivät ollenkaan pistä, sanoi tyttö sitten; ne ovat hyviä meille. Uskon, että voisimme kulkea läpi nukkuvan prinsessa Ruususen orjantappura-aitauksen.

— Sinä — mutta en minä, vastasi Paul ja loi silmänsä tyttöön. Kaikki okaat pistävät minua — en ole mikään satuprinssi, en edes "Hyvänonnen Jussi".

— Kaikki kyllä vielä paremmaksi kääntyy, lohdutti Elisabet; et saa aina mielessäsi hautoa niin synkkiä ajatuksia.

Paul tahtoi vastata jotakin, mutta ei löytänyt oikeita sanoja, ja kun hän miettien katseli yläilmoihin, lensi juuri pääskynen korkealla sinisessä avaruudessa. Silloin hän huomaamatta vihelsi, ikäänkuin olisi tahtonut houkutella lintua luoksensa, ja kun se ei tullut, vihelsi hän vielä kerran, toisen ja kolmannenkin.

Elisabet nauroi, mutta Paul yhä vaan vihelsi — tietämättä miten ja miksi. Mutta kun sävel suli säveleeseen hänen huulillaan, niin tuntui hänestä, ikäänkuin hän olisi tullut hyvin puheliaaksi ja ikäänkuin hän tällä tavoin saattaisi sanoa kaiken, mikä hänen sydäntänsä painoi ja mihin häneltä muuten puuttui sanoja ja rohkeutta… Kaikki, mikä hänelle tuotti surua ja murhetta, puhkesi täten ilmoille. Hän sulki silmänsä ja kuunteli itse, mitä sävelet kertoivat hänelle. Hänestä tuntui, kuin hyvä Jumala hänen puolestansa olisi ruvennut puhumaan ja kertonut hänen elämänsä sadun, vieläpä semmoistakin, jota hän ei ennen koskaan ollut ymmärtänyt.

Kun hän avasi silmänsä, ei hän tietänyt, kuinka kauan hän siinä oli maannut ja viheltänyt, mutta hän näki, että Elisabet itki.

— Miksi itket? kysyi hän.

Tyttö ei vastannut, pyyhki vain silmiänsä nenäliinalla ja nousi. Ääneti he kulkivat hetkisen eteenpäin. Kun he olivat saapuneet metsään, joka hämäränä tiheikkönä oli heidän edessään, seisahtui Elisabet ja kysyi:

— Kuka on sinulle opettanut tuota?

— Ei kukaan. Itsestäni olen oppinut.

— Osaatko puhaltaa huiluakin?

Ei, sitä Paul ei osannut; hän ei edes ollut kuullut sitä soitettavan, vaan tiesi ainoastaan sen, että huilunsoitto oli ollut "vanhan Fritsin" mielihuvitus.

— Sinun pitää oppia! sanoi tyttö.

Paul arveli, että se kävisi hänelle liian vaikeaksi.

— Koeta edes! neuvoi tyttö. Sinusta pitää tuleman taiteilija — suuri taiteilija.

Paul pelästyi tästä Elisabetin puheesta; hän tuskin uskalsi ajatellakaan sitä. Metsän toisessa reunassa he erosivat. Elisabet lähti valkoiseen taloon päin, ja Paul kääntyi takaisin. Kun hän näki katajapensaan, jonka juurella he olivat istuneet, tuntui kaikki äskeinen hänestä unelmalta, ja siksi se jäi eteenkin päin.

Kaksi, kolme päivää kului, ennenkuin Paul uskalsi puhua äidillensä seikkailustaan, mutta sitten hän ei enää voinut pidättää, vaan ilmaisi kaikki. Äiti katseli kauan häneen ja meni sitten ulos, mutta siitä lähtien hän alkoi syrjästä salavihkaa kuunnella Paulin vihellystä.

Molemmat lapset kulkivat vielä usein yhdessä kotiin, mutta sellaista hetkeä kuin oli ollut katajapensaan juurella ei heille enää tullut. Kun he kulkivat sen ohitse, katsoivat he toisiinsa ja hymyilivät, mutta kumpikaan ei uskaltanut ehdottaa, että vielä kerran istuttaisiin sen siimekseen.

Ei huilunsoittoakaan mainittu heidän kesken, vaikka Paul sitä usein ajatteli. Se oli hänestä jotakin taivaallista, ihmeellistä, ikäänkuin se tiede, jota opittiin logaritmitauluista. Jospa hän olisi ollut viisas ja lahjakas niinkuin hänen molemmat veljensä! Mutta hän oli vain tyhmä, yksinkertainen poika, joka saattoi olla iloinen siitä, että hän sai kärsiä toisten puolesta.

Hyvin usein hän itseksensä mietti, kuinka kauniilta huilunsoitto oikein kuului ja millaisia ne ihmiset olivat, jotka sitä osasivat. Hänellä oli hyvin korkea käsitys heistä ja hän uskoi, että heillä aina oli suuria ja pyhiä ajatuksia, kuten hänellä itsellään joskus harvoin, kun hän oli oikein syventynyt vihellykseensä.

Ja sitten koitti päivä, jolloin hän sai nähdä huilunsoittajan kasvoista kasvoihin.

Oli synkkä, myrskyinen marraskuun iltapäivä. Alkoi jo hämärtää, kun hän lähti koulusta ja käveli vitkalleen pitkin kylänraittia kotiin päin. Silloin tunkeutui kummallisia säveliä hänen korviinsa kapakasta, missä seudun roskaväen oli tapana pitää tyyssijaa. Semmoisia säveliä ei hän ollut koskaan kuullut, mutta hän arvasi heti, että niiden täytyi lähteä huilusta. Hän seisahtui kapakan edustalle kuuntelemaan. Hänen sydämensä sykki melkein kuuluvasti, hänen jäsenensä vapisivat. Sävelet muistuttivat hänen vihellystänsä, mutta olivat paljon täyteläisemmät ja vienommat. — Noin varmaankin enkelit soittavat Jumalan istuimen ympärillä, ajatteli hän.

Yhtä asiaa hän ei voinut käsittää: kuinka huilu, jonka sävelissä soi vain valitus ja ikävöiminen, oli eksynyt tuollaiseen paikkaan. Kirkuna ja melu ja lasien kilinä, mikä soiton keskeltä tunkeutui hänen korviinsa, sai hänen sydämensä kirvelemään. Suuttumus valtasi hänet, ja jos hän olisi ollut suuri ja voimakas, olisi hän hyökännyt sisään ja viskannut ulos kaikki kirkujat ja juopuneet, jotteivät he saisi saastuttaa pyhiä säveliä.

Samassa paiskattiin ovi auki, juopunut työmies hoiperteli hänen ohitsensa, ja tukahuttava haju löyhkäsi häntä vastaan. Melu lisääntyi. Vaivoin hän enää saattoi eroittaa huilunsoittoa.

Silloin hän teki päätöksensä ja tunkeutui sisään, ennenkuin ovi ehti mennä kiinni. Hän hiipi tyhjän viinatynnyrin taakse. Ei kukaan huomannut häntä.

Aluksi hän ei eroittanut mitään. Paha löyhkä ja melu olivat huumanneet hänen aistimensa, ja huilun sävelet kävivät kimeiksi ja väärä-äänisiksi, niin että ne vihloivat hänen korviansa. Keskellä kirkujia ja hyppiviä istui ylösalaisin käännetyn tynnyrin pohjalla repaleinen mies, jolla oli pöhöttyneet, näppyiset kasvot, juomarinnenä ja mustat, rasvaiset hiukset -olento, joka sai Paulin kauhistumaan… Hän se puhalsi huilua.

Jähmettyneenä kauhusta poika tuijotti soittajaan. Hänestä tuntui, kuin taivas luhistuisi ja maailman loppu olisi käsissä.

Ja nyt laski soittaja huilun kädestään, lausui käheällä äänellään muutamia raakoja sanoja, kulautti kurkkuunsa viinan, jota hänelle tarjottiin, ja alkoi sitten jaloillansa tahtia polkien soittaa jotakin renkutusnuottia, jota kuulijat kirkumalla säestivät.

Silloin Paul pakeni pois kapakasta ja juoksi, juoksi, mieletönnä, näkemättä, kuulematta, ikäänkuin peläten tulla jälleen tajuntaan…

Kun hän oli päässyt lakealle nummelle, jonka poikki myrskytuuli humuten puhalsi ja jonka vastakkaisella reunalla hohti iltaruskon kelmeä, keltainen viiru, niin hän painoi kädet kasvoillensa ja itki katkerasti. — — —

Sinä talvena, joka nyt seurasi, lakkasi Paul kokonaan viheltämästä, ja vielä enemmän hän inhosi huilunsoittoa. Kun hän ajatteli sitä, johtui hänen mieleensä tuo renttu, joka oli saastuttanut hänen pyhän ikävöimisensä.

Elisabetia hän ei tavannut. Kylmän vuodenajan tultua muutettiin rippikoulu kirkosta pappilaan, ja kun ei siellä ollut tilaa yhtaikaa kaikille lapsille, niin opetettiin poikia ja tyttöjä erikseen. Välisti hän kyllä näki Elisabetin vaunujen kulkevan ohi, mutta tyttö itse oli niin turkkeihin ja liinoihin kiedottu, ettei hänen kasvojaan näkynyt. Hän ei tietänyt, oliko tyttö häntä huomannutkaan.

Siihen aikaan hänellä oli paljon harmia Erdmannin pojista, jotka osasivat kiusata häntä hirveästi. Hän oli aivan turvaton heitä vastaan, sillä kummallakin heistä oli kaksi kertaa niin paljon voimia kuin hänellä; ja he ahdistivat häntä aina yhdessä, toinen piti kiinni, ja toinen nipisti. He eivät oikeastaan olleet ilkeitä luonnostaan; toisia kohtaan he saattoivat osoittaa hyväntahtoisuutta ja ylevyyttä, mutta Paulin hiljaista, mietiskelevää luonnetta he vihasivat sydämensä syvyydestä. He nimittivät häntä tekopyhäksi, ulkokullatuksi, ja annettuaan hänelle selkään he sanoivat:

— Kielittele nyt! Se olisi sinun kaltaistasi.

Paul alkoi yhä katkerammin vihata noita vastustajiansa. Usein hän moitti itseänsä siitä, että hän käyttäytyi pelkurimaisesti ja häpeällisesti. Eräänä päivänä kiihoitti hän itsensä sellaiseen vihaan, että hän päätti vapautua kiusaajistansa, vaikkapa henkensä menettäisi. Hän juoksi vajaan, missä oli tahko, sulatti kourussa jäätyneen veden ja teroitti kynäveistänsä, kunnes se puri ohuinta silkkipaperia. Mutta kun hän seuraavana maanantaina jälleen sai hyvän selkäsaunan, niin ei hänellä ollut rohkeutta ottaa veistä taskustansa, ja taas hän sai soimata itseänsä pelkurimaisuudesta. Hän jätti tuumansa seuraavaan kertaan — mutta siksensä se jäi.

Isänkin tähden Paul sai kärsiä paljon. Tällä oli yhä vaan suuria aikeita päässään, ja kun hän ajatteli niitä, tunsi hän itsensä aina niin suureksi ja oli vihainen Paulille, jonka vähäpätöisiä pyrinnöitä hän halveksi.

— Miksi ei tuo poika ole saanut pienintäkään kipinää minun nerostani? sanoi hän. Silloin saattaisin kasvattaa hänestä apulaisen itselleni. Mutta hän on niin perin tyhmä, — hukkaan ovat häneen nähden menneet hyvät humalat.

Meyhöfer aikoi nyt muodostaa osakeyhtiön turpeen valmistamista varten; suuri pääoma piti koottaman, ja itsensä hän antaisi nimittää tirehtööriksi niin ja niin monen tuhannen taalarin palkalla. Joka viikko hän kävi kaksi, kolme kertaa kaupungissa eikä usein tullut vielä toisenakaan päivänä kotiin.

— Kovalle ottaa, sanoi hän selvittyänsä kohmelostaan; mutta minä panen sittenkin asian toimeen. Ja Douglas, tuo pomo, hänkin saa keventää kukkaronsa. Jos vain tietäisin, kuinka hänet saisin kynsiini. Helenenthaliin en koskaan mene — en tahdo nähdä, kuinka tuo mies on antanut talon joutua rappiolle -ja kaupungissa ei häntä koskaan tapaa. Mutta heltimän pitää häneltä, ei auta. Jollei hän ota koko vakallista osakkeita, niin piru hänet perii.

Elisabet rouva kuunteli tuota kaikkea sanomatta sanaakaan, mutta Paul otti salaa vajan avaimen mennäksensä puhuttelemaan Mustaa Sussua; hän kun nyt oli saanut päähänsä, että siitä se kerran pelastus koituu.

* * * * *

Pääsiäispyhien mentyä muutettiin rippikoulu jälleen kirkkoon. Pojat ja tytöt tulivat puoli vuotta erillään oltuansa taasen yhteen.

Elisabet oli talven kuluessa muuttunut hyvin paljon. Hän näytti jo melkein täysikasvuiselta naiselta. Hänellä oli puolipitkä hame ja kiharoita otsalla.

Paul tervehti häntä raskaalla mielellä, he eivät enää näyttäneet sopivan yhteen, — mutta Elisabet nousi ja puristi hänen kättänsä kaikkien nähden.

Seuraavalla tunnilla kuljetettiin poikain puolella miehestä mieheen paperilippua, joka herätti suurta iloa. Kaikennäköisten koukeroiden keskellä luettiin siinä sanat:

Kihloissa:

Paul Meyhöfer
Elisabet Douglas.

Käsiala oli nuoremman Erdmannin. Paulin käsi tapaili veistä; hetken aikaa tuntui hänestä siltä, kuin hän voisi paljastaa sen naapurilleen keskellä kirkkoa ja kostaa. Paul sieppasi häneltä paperilipun ja repi sen pieniksi palasiksi.

Elisabet katsoi kummastellen Pauliin, ja kirkkoherra käski hänen olemaan hiljaa. Nyt hän hämmästyi omasta rohkeudestaan. Erdmannin pojat kai huomasivat, ettei Paul tässä asiassa sietänyt pilaa, eivätkä he sen koommin yrittäneetkään häntä Elisabetilla härnätä.

Sunnuntaina ennen helluntaita lapset laskettiin ripille. Paul ei nukkunut koko yönä. Ennen päivän koittoa hän nousi vuoteeltaan, puki yllensä uudet mustat verkavaatteensa, jotka hyvä täti oli lahjoittanut hänelle tätä juhlaa varten, ja kierteli läpi koko talon ja kasteiset pellot käyden aina suolla saakka, joka kukkaverhossaan näytti niin juhlalliselta.

Auringon nousua katsellen hän pani kätensä ristiin ja lausui palavan rukouksen. Tästä päivästä, hän sanoi, alkaa hän uuden, paremman elämän, antaa anteeksi kaikki vääryydet ja rakastaa vihollisiaan, niinkuin Kristus on käskenyt… Samassa hän muisti veitsen, jonka hän oli teroittanut Erdmannin poikain menoksi. Hän otti sen taskustaan ja heitti suohon, missä se läiskähtäen vaipui vetelään noroon.

Kuumia kyyneliä valui hänen silmistään. Huonoksi, kurjaksi hän tunsi itsensä, aivan arvottomaksi astumaan Jumalan alttarin eteen… Tuskin hän uskalsi palata takaisin taloon, ja vasta sitten kun kaksoiset uuden uutukaiset hameet yllä riemuiten tulivat häntä vastaan, kävi hänen sydämensä vapaammaksi ja keveämmäksi. Hän syleili siskoja ja teki itseksensä lupauksen olla heidän uskollinen auttajansa ja ystävänsä.

Sitten tuli äiti puettuna haalistuneeseen silkkihameeseen, suuteli poikaa otsalle ja poskellepa pitäen hänen kasvojansa käsiensä välissä katseli häntä kauan silmästä silmään. Hän tahtoi sanoa jotakin, mutta enempää ei tullut kuuluviin kuin:

— Poikani! Rakas poikani!

Isäkin oli tänään mitä paraimmalla tuulella. Hän tarttui pojan käteen ja piti hänelle pitkän puheen siitä, kuinka hänen tulisi oppia aina kiinnittämään katseensa siihen, mikä ihmiselämässä on suurta, ja kuinka hänen tulisi pitää esikuvanaan isäänsä, jota tosin onnettomuudet olivat seuranneet ja ihmisten ilkeys paljaaksi ryöstänyt, mutta joka kuitenkaan ei koskaan ollut herennyt pyrkimästä korkeampiin päämääriin, kohti ikuisia tähtiä, ei tästäkään kurjasta loukosta, mihin kiero kohtalo oli hänet heittänyt. Hän rypisti kulmakarvojaan ja haroi tukkaansa ollen pelkkää ylevyyttä ja hengensuuruutta kiireestä kantapäähän.

Paul suuteli hänen käsiään ja lupasi tehdä kaikki.

Kello kahdeksan hän näki maantiellä ohikulkevat vaunut, joiden hopeiset helat kimaltelivat aamuauringon paisteessa.

Kauan hän katseli vaunuja. Kaikki tuntui hänestä unelmalta… Hän tunsi itsensä niin äärettömän onnelliseksi, että mieltä oikein ahdisti pelkästä ilosta. Millä olen tämän ansainnut? kysyi hän itseltänsä ja alkoi sitte miettiä, minkälainen se ensimäinen suru olisi, joka häneltä tämän autuuden riistäisi… Kun kaksoiset ilmoittivat, että vaunut olivat kirkkomatkaa varten valmiina, tunsi hän itsensä surulliseksi ja alakuloiseksi.

Pappilan puistossa, jossa jasmiinit ja seljapuut kukkivat ja jonka ruohonurmella auringon säteet kimaltelivat, seisoi kaksi toisistansa erillään olevaa joukkoa, joista toinen oli musta ja toinen valkoinen. Edellisen muodostivat pojat, jälkimäisen tytöt.

Elisabet, jolla oli lumivalkoinen puku yllä ja pitsihuivi hartioilla, näytti puhtoiselta ja tuoksuvalta kuin tuomenkukka. Hänen poskensa olivat kalpeat, hänen katseensa alasluotu, ja hän hypisteli milloin virsikirjaa, milloin seljanlehteä, jotka olivat hänen kädessään.

Paul katseli tyttöä, mutta tämä ei nähnyt häntä. Kenties hän ei tahtonut antaa maallisten ajatusten häiritä hartauttansa.

Ja sitten saapui kirkkoherra. Kellot soivat, urut alkoivat humista, ja verkalleen astui kulkue parittain alttaria kohden.

Paul kulki aivan Erdmannin poikien takana, jotka näyttivät niin totisilta ja siivoilta pitkissä mustissa verkanutuissaan. Äkkiä valtasi Paulin uudelleen syyllisyyden tunto. Hän kumartui eteenpäin, kosketti heitä niskaan ja kuiskasi kyynelsilmin:

— Antakaa minulle anteeksi! Olen tehnyt teille paljon pahaa!

Pojat nyhjäisivät toisiaan kylkeen ja hymyilivät ilkkuilevasti. Toinen heistä kääntyi puoleksi ympäri. Hänen kärsivä katseensa puhui väärinkäsitettyä ja loukattua viattomuutta, kun hän kuiskasi:

— Poikani, me annamme sinulle anteeksi.

Paul huomasi kyllä, että veljekset salaa nauroivat hänelle, mutta hänen sydämensä oli niin täynnä hartautta ja rakkautta, ettei mikään maailman pilkka voinut häneen pystyä.

Lapset järjestyivät kummallekin puolelle alttaria.

Paul loi aran katseen kirkon keskustaan päin, joka oli täynnä ihmisiä, mutta ei nähnyt ketään tuttua.

Saarna oli loppunut. Hän seisoi ja tuijotti lattiaan. Kaikki on kuin unta…

Hetkistä myöhemmin hän tunsi polvensa lepäävän pehmeällä patjalla ja papin käden päänsä päällä… Hän ei tajunnut, mitä hänelle sanottiin. Toisessa päässä alttariympyrää hän näki Elisabetin itkevän nenäliinaansa.

— Itke vaan, itke vaan! Kohta taas nauratkin, ajatteli Paul.

Ja sitten hän kyseli itseltään, miksi kaikki ihmiset niin paljon nauroivat, vaikka yleensä maailmassa oli niin vähän naurun aihetta.

Urut alkoivat soittaa virttä, johon seurakunta täysin äänin yhtyi. Paulin katse kiintyi aurinkoon, joka monivärisinä säteinä paistoi maalattujen ikkunain lävitse kirkkoon. Tuota värileikkiä katsellessaan hän yhtäkkiä säpsähti. Alttarin yläpuolella olevan ristin toisella puolen seisoi suunnattoman suuri, synkkä harmaapukuinen nainen ja katseli alas häneen suurin, elottomin silmin… Katuva Magdaleena se oli.

Häntä värisytti.

— Surutar, kuiskasi hän ja kumartui, ikäänkuin nöyryydessä ottaakseen vastaan sen kohtalon, jonka tämä hänelle määräsi.

Ja kun hän nosti silmänsä, säteili aurinko entistä ihanampana.

Tulipunaisina ja smaragdinvihreinä sen liekit kiiluivat ja kimalsivat ja kutoivat harmaan naisen pään ympärille kirkkaan säteikön.

Mutta Surutar seisoi synkkänä tuon väriloiston keskellä ja tuijotti suurin, elottomin silmin alas häneen.

Voimakkaasti humisi urkujen loppusoitto, iloinen liike syntyi seurakunnassa — lapset riensivät omaistensa syleiltäviksi… ja Elisabetin kyynelten kostuttamista silmistä Paul sai ystävällisesti tervehtivän katseen.

VIII.

Paul ryhtyi nyt talon toimiin. Valan, jonka hän oli tehnyt ripillepääsypäivänsä aamuna, hän piti uskollisesti. Hän teki työtä kuin halvin renki, ja kun äiti pyysi häntä säästämään itseänsä, niin poika suuteli hänen kättänsä ja sanoi:

— Sinä tiedät, kuinka paljon meillä on tehtävää.

Iltaisin, kun väki oli mennyt levolle ja kaksoiset hummanneet itsensä väsyksiin, istuivat äiti ja poika usein pitkät ajat yhdessä, neuvottelivat ja tekivät laskuja, mutta kun joku päätös heissä oli kypsynyt ja toivon säde välkähti heidän silmistään, niin tapahtui usein, että he äkkiä säpsähtivät ja huoaten antoivat päänsä vaipua — mutta kumpikaan ei sanonut, mikä mieltä painoi…

Tähän aikaan Elisabet rouva alkoi kovasti vanhentua. Pitkiä, kapeita juovia ilmestyi poskiin, leuka alkoi venyä yhä pitemmäksi, ja hiukset saivat hopeakiilteen. Ainoastaan hänen surun sumentamien silmiensä salaperäisestä syvyydestä saattoi päättää, kuinka kaunis hän oli ennen ollut.

— Niin, nyt näet että olen vanha akka, sanoi hän eräänä aamuna pojallensa kammatessaan peilin edessä hiuksiaan, — eikä onni ole vielä tullut.

— Vaiti, äiti! Miksikä olen sitten minä maailmassa? vastasi hän, vaikkei hän suinkaan peräti paljon toiveisiin luottanut.

Silloin äiti hymyili alakuloisesti, silitteli pojan poskia ja otsaa ja sanoi:

— Sinähän näytätkin juuri kuin olisit siepannut onnen kiinni siivistä!… Mutta minun ei pitäisi puhua näin; mikähän minun eteeni tulisi, jollei sinua olisi?

Sellainen ylenmääräisen hellyyden purkaushetki sai riittää pitkiksi ajoiksi, sillä usein meni kuukausia, joiden kuluessa äiti ja poika eivät paljaan alakuloisuuden tähden uskaltaneet toisiaan hellästi puhutella. —

Kaksoisista kasvoi kaksi vallatonta, pyöreäposkista veitikkaa, joille ei mikään puu ollut liian korkea eikä mikään oja liian syvä. Kihara ruskea tukka valui lukemattomina uppiniskaisina kiemuroina ohimoille, joiden alta pälyivät silmät niin veitikkamaiset, samalla kertaa ujot ja rohkeutta säkenöivät, että luuli näkevänsä hymyilevän päivänsäteen metsän pimennosta pilkistävän.

Heidän naurunsa kaikui varhain aamulla ja myöhään illalla yksinäisessä talossa, jonka hiljaisuus tuntui entistä painostavammalta, kun tytöt olivat koulussa tai ulkona maita metsiä kiertelemässä.

Kaksoisista oli kaikki yhdentekevää. Oli päivänpaiste tai myrsky talossa, aina oli heidän päänsä täynnä hullutuksia, ja jos isän riehunta väliin kävi niin uhkaavaksi, että he katsoivat paraaksi hiipiä uunille, niin he korvasivat vahingon nipistelemällä toisiansa jalkoihin.

Paulia he rajattomasti rakastivat, mutta siitä huolimatta he- sieppasivat hänen lautaseltansa paraimmat palat ja julistivat omaksi omaisuudeksensa puhtaimmat paperiarkit hänen salkustansa ja kiiltävimmät napit hänen housuistaan, sillä he näpistelivät kuin harakat.

Paulilla oli paljon huolia heidän tähtensä, sillä hän pelkäsi heidän villiintyvän aina enemmän, erittäinkin kun äiti alkoi käydä yhä väsyneemmäksi ja antoi asiain mennä menojaan. Mutta Paul alotti kasvatuskokeensa väärästä päästä. Hänen varoituksensa eivät kantaneet mitään hedelmää, ja kerran hänen pitäessään nuhdesaarnaansa tapahtui, että toinen sisarista kapusi hänen syliinsä, kävi kiinni hänen nenäänsä ja huudahti:'

— Katso, katso! Hän rupee saamaan partaa.

Toinen sisar kiipesi perästä, ja molemmat alkoivat kilvan nyppiä hänen partahaiveniaan. Kun Paul nyt todenperään suuttui, niin tytötkin kävivät ynseiksi ja arvelivat:

— Hyi! — sinun kanssasi emme viitsi puhuakaan enää.

Elisabetia Paul ei ollut nähnyt ripillepääsyn jälkeen, vaikka siitä oli jo kulunut kokonainen vuosi.

Sanottiin, että hän oli lähetetty kaupunkiin oppimaan "seuraelämän tapoja". Nämä sanat aina vihlaisivat Paulin sydäntä; hän tuskin tiesi, mitä ne merkitsivät, mutta hänellä oli hämärä aavistus, että he nyt etääntyisivät toisistaan yhä kauemmaksi ja kauemmaksi.

Eräänä päivänä pääsiäisen aikana hän meni työhön pellonpalaselle, joka oli erillään muista viljelyksistä, kaukana metsän reunassa. Paul kylvi itse, ja renki ajoi kahdella hevosella äestä perässä.

Hänellä oli suuri valkoinen kylvinesiliina, ja hiljaisella ilollahan tarkasteli, kuinka siemenjyvät putoilivat maahan niinkuin kultaisen suihkulähteen pisarat. Silloin hän oli näkevinänsä metsässä jotakin valkoista, joka liehui edestakaisin — niinkuin ilmassa keinuva kehto. Hänellä ei kuitenkaan ollut aikaa ottaa siitä tarkempaa selkoa, sillä kylväminen on työtä, joka vaatii tarkkaavaisuutta.

Niin tuli suurushetki. Renki istui jyväsäkille, mutta hän itse, hikeen kun oli tullut, meni metsään varjoa etsimään.

Paul loi pikaisen silmäyksen heiluvaan kehtoon päin ja ajatteli:

— Taitaa olla riippumatto.

Mutta kuka siinä lepäsi, sitä hän ei tullut ajatelleeksi.

Silloin oli hän kuulevinänsä jonkun huutavan hänen nimeänsä.

— Paul! Paul!

Se kaikui niin vienona ja ystävällisenä, ja tuo kirkas, pehmeä ääni kuulosti niin tutulta. Säikähtyneenä hän katsoi sinne päin.

— Tulehan tänne, Paul! kuului ääni uudelleen. Kylmiä ja lämpöisiä väreitä kulki hänen lävitsensä, sillä nyt hän tiesi, kuka siellä oli. Häveten hän katseli työpukuaan ja koetti avata esiliinansa solmua, mutta se oli työntynyt niin kauaksi niskaan, ettei hän ulottunut siihen.

— Tule semmoisena kuin olet! huuteli ääni, ja nyt Paul näki, kuinka tytön yläruumis kohousi riippumatosta, punaisiin ja kullattuihin kansiin sidotun kirjan pudotessa hänen kädestään maahan.

Paul astui vitkastellen lähemmäksi ja koetti salaa pyyhkiä mättäisiin savea pois saappaistaan. Tyttö puolestaan huomasi aivan viime hetkessä, että hänen jalkansa ja valkoiset sukkansa näkyivät hameenliepeen alta. Hän tahtoi kiireesti peittää ne huivilla, joka hänellä oli hartioille heitettynä, mutta ei saanut sitä irti, ja kun hänellä ei ollut muuta neuvoa, niin hän lyykistyi kokoon ja istui siinä kuin kana pesässään, riippumaton hillittömästi heiluessa edestakaisin.

Tytöllä ehkä oli ollut aikomus varmuudellaan ja seuraelämän kokemuksellaan saattaa Paul hämilleen, mutta kohtalo sallikin, että hän oli yhtä punehtunut ja hämmentynyt kuin toinenkin. Paul ei huomannut tytön mielentilaa; hän näki vain, että tyttö oli käynyt hyvin kauniiksi, että hänen hiuksensa olivat hienolla tavalla kammatut ja että nauharuusu hänen täyteläisellä povellaan aaltoavasti laski ja kohoili. Tämä viimeinen huomio varsinkin teki hänelle selväksi, että tytöstä oli ylennyt täysi nainen.

Kului hyvä aika, ennenkuin kumpikaan mitään puhui.

— Hyvää päivää, Paul! sanoi tyttö viimein naurahtaen ja tarjoten kättänsä, sillä hän huomasi olevansa johtavassa asemassa.

Paul oli vaiti ja hymyili.

— Auta minua saamaan irti tuo huivi! jatkoi tyttö.

Paul auttoi.

— Ja nyt käänny ympäri! Hän teki niin.

— Nyt on kaikki hyvin.

Elisabet lepäsi jälleen pitkänänsä, oli levittänyt liinan jalkojensa päälle ja tirkisteli veitikkamaisesti Pauliin riippumaton silmuksien läpi..

— On oikein hupaista saada tavata sinut jälleen, sanoi tyttö. Sinä olet kuitenkin parhain kaikista… Oletko ikävöinyt minua?

— En, vastasi Paul totuudessa pysyäksensä.

— Ah, mene matkoihisi! huudahti tyttö ja koetti nyrpeänä kääntää selkänsä Paulille, mutta kun riippumatto siitä rupesi jälleen kovasti keinumaan, niin hän pysyi asennossaan ja nauroi.

Paulia ihmetytti, että tyttö saattoi olla niin iloinen. Lukuunottamatta kaksoisia ei hän ollut nähnyt kenenkään niin nauravan. Mutta ne olivat lapsia. Tämä nauru teki kuitenkin hänet vapaammaksi, sillä hän tunsi vaistomaisesti, kuinka paljon hän oli käynyt Elisabetia vanhemmaksi.

— Muuten on sinulle kai kaikki käynyt hyvin, siitä asti kun viimeksi tavattiin? kysyi Paul.

— On, Jumalan kiitos! tuli vastaukseksi. Äiti tosin on ollut vähän kivulloinen, mutta siinä onkin kaikki.

Varjo ilmestyi Elisabetin kasvoille, mutta seuraavassa silmänräpäyksessä se oli kadonnut, ja hän jatkoi:

— Minä olen oleskellut kaupungissa ja siellä olen ollut jos yhdessäkin — toiste kerron sinulle kaikki. Olen käynyt tanssikoulussa, kuuletko, ja ihailijoita on minulla myöskin ollut — usko pois vaan. He ovat kävelleet edestakaisin minun ikkunani ohitse ja lähettäneet minulle kukkavihkoja, vieläpä runojakin, omatekoisia runoja. Yksi heistä oli ylioppilas, jolla oli nauhoilla koristettu valkoinen nuttu ja kolmivärinen lakki, — oi, hän se ymmärsi asiat! Mitä kaikkea hän osasikaan puhua — sittemmin hän meni kihloihin Betty Schirrmacherin kanssa, joka on minun ystäväni, salaa näet — siitä ei tiedä kukaan muu kuin minä.

Paul hengitti keveämmin, sillä ylioppilas oli alkanut tehdä hänet levottomaksi.

— Etkö sinä vihastunut? kysyi Paul.

— Minkätähden?

— Hänen uskottomuutensa tähden.

— En, minä olen korkeammalla kannalla, vastasi tyttö ja kohautti olkapäitänsä. Voi, veikkonen — hän oli vain keltainen poikanulikka sinun rinnallasi!

Paul oikein säikähti kuullessaan ylioppilasta halveksivaisesti nimitettävän poikanulikaksi ja vielä lisäksi verrattavan häneen tuolla tavalla.

— Minun veljeni ei ole mikään keltainen poikanulikka, vastasi Paul.

— En tunne häntä, lausui tyttö filosoofin tyyneydellä; kenties hän ei ole… Niin, olen tullut paljon, paljon vanhemmaksi, jatkoi hän. Kirjallisuuden historiaakin olen lukenut — se on hyvin hauskaa.

Tuskallinen kateus heräsi Paulissa.

— Annahan tänne tuo kirja tuosta! pyysi tyttö. Paul teki niin.

— Tunnetko sen?

Punaiseen kanteen oli kultakirjaimilla painettu: "Heine: Laulujen kirja". Paul ravisti päätään vastaukseksi.

— Etkö?… Siinä kirjassa on paljon oppimista. Minä lainaan sen sinulle. Kun sitä on hetkisen lukenut, niin rupeaa melkein aina itkemään.

— Onko se niin surullinen? kysyi Paul.

— On, hyvin surullinen, niin kaunis ja niin surullinen kuin… kuin… siinä puhutaan ainoastaan rakkaudesta, ei mistään muusta; kaipaus valtaa ihmisen, ja tuntuu kuin lentäisi pois Gangesta kohti, missä lootus kukkii ja missä…

Elisabet vaikeni, sitten hän puhkesi heleään nauruun ja virkkoi:

— Se on hyvin tyhmää, eikö totta?

— Mikä niin?

— Se, mitä lörpöttelen.

— Ei ollenkaan. Koko ikäni tahtoisin kuulla sinun niin puhuvan.

— Tosiaankin?… Tässä on niin hupaista olla, Paul! Minusta tuntuu niin turvalliselta, kun sinä olet läheisyydessä.

Elisabet kohotti itseänsä riippumatosta ikäänkuin nojataksensa päänsä Paulin olkapäätä vasten. Pitkiin aikoihin ei Paul ollut tuntenut itseänsä niin onnelliseksi ja rauhalliseksi.

— Miksi katselet poispäin?… kysyi tyttö.

— Enhän katsele.

— Katseletpa… Katso minuun — soisin sen niin mielelläni… Sinulla on niin totiset, uskolliset silmät… Tiedätkö, Paul, mitä nuo laulut muistuttavat?

— Mitä sitten?

— Sinun vihellystäsi. Se on myöskin semmoista -semmoista, no, sinä ymmärrät… Vihellätkö vielä usein?

— Hyvin harvoin.

— Etkä myöskään ole opetellut huilua puhaltamaan.

— En.

— Kuinka olet paha! Jos pitäisit minusta, niin kyllä olisit opetellut… Ensi kerralla lahjoitan sinulle kauniin huilun.

— Minulla ei ole sinulle mitään takaisin annettavaa!

— Onpa kyllä! Sinä annat minulle kaikki ne laulut, joita soitat. Ja jos sydämesi tuntuu oikein raskaalta… niin lue tätä kirjaa, siitä löydät kaikki.

Paul tarkasteli sitä joka puolelta.

— Siinäpä merkillinen kirja, ajatteli hän.

— Ja kerro nyt minulle itsestäsi! sanoi tyttö. Mitä sinä teet ja puuhaat? Ja sinun rakas äitisi — kuinka on hänen laitansa?

Paul loi tyttöön kiitollisen katseen. Hän tunsi, että hän tänään olisi voinut puhua kaikki ajatuksensa, - mutta samassapa iski hänelle mieleen, että suurushetki oli jo kulunut ja että renki hevosineen odotti häntä. Päivällisiin piti hänen saada kylvetyksi, koska syönnin jälkeen oli lähetettävä kaupunkiin kuorma turvetta, jota hän salaa oli suosta väännättänyt.

— Nyt minun täytyy mennä kylvämään, sammalteli Paul.

— Kuinka ikävää! Ja koska pääset työstäsi?

— Päivällisen aikaan.

— Niin kauan en voi odottaa, sillä äiti kävisi levottomaksi. Mutta tule tänne kävelemään jonakuna päivänä nyt pian — ehkä löydät silloin minutkin. Jään tähän vielä vähäksi aikaa katselemaan sinua. Sinä näytät niin miellyttävältä kävellessäsi edestakaisin valkeine esiliinoinesi ja jyvien sadellessa ympärilläsi.

Paul ojensi kätensä jäähyväisiksi sanomatta sanaakaan ja lähti.

— Kirjan jätän tähän, huuteli Elisabet hänen jälkeensä; tule ottamaan, sittenkuin olet lopettanut työsi.

Renki hymyili viekkaasti nähdessään Paulin tulevan, ja tämä uskalsi tuskin nostaa silmiään.

Joka kerta kun hän kulki ohi sen paikan, mistä hän näki tytön, kohotti tämä itseään riippumatossa ja heilutti nenäliinaansa. Kello kahdentoista ajoissa hän kääri kokoon riippumattonsa, tuli metsän reunaan ja käsiään torvena käyttäen huuteli jäähyväiset… Vastaukseksi Paul nosti lakkiaan, mutta renki katseli toisaalle ja vihelteli; — hän ei ollut näkevinään, ei kuulevinaan…

Päivällistä syötäessä äiti katseli herkeämättä poikaansa, ja kun he olivat joutuneet kahden kesken, otti hän Paulin pään käsiensä väliin ja kysyi:

— Mitä sinulle on tapahtunut, poikani?

— Kuinka niin? kysyi tämä hämillään.

— Sinun silmissäsi on niin omituinen kajastus. Paul nauroi ja juoksi pois; mutta kun äiti illallisen aikanakin yhä vaan katseli häntä — kysyväisenä ja samalla surullisena — alkoi hänen mieltänsä pahoittaa se, ettei hän ollut osoittanut luottamusta äidillensä, ja hän kertoi, mitä oli tapahtunut.

Oli kuin auringonpaiste olisi kirkastanut äidin kasvot; ja kun poika posket hehkuvina hämillään hiipi pois, katseli äiti häntä kyynelsilmin ja kädet ristissä ikäänkuin rukoillen.

Paul istui puoliyöhön asti huoneessaan, pää käsien nojassa. Salaperäinen kirja oli hänen polvillaan, mutta lukea sitä hän ei saattanut, sillä isä oli kieltänyt polttamasta tulta iltasilla. Hänen täytyi odottaa sunnuntaita.

Hän ajatteli paljon sitä, kuinka Elisabet oli muuttunut. Jospa hän vain ei olisi nauranut niin usein! Ilomielisyys teki tytön hänelle vieraaksi, ja tuo rikas, kukoistava elämä, johon hän oli kiintynyt, vei hänet kauas, kauas pois noihin etäisiin maihin, missä onnelliset elävät. Ja jos tyttö lempeydessä ja hyvyydessä olikin sama kuin ennen, täytyi hänen kuitenkin oppia halveksimaan häntä, joka oli vain talonpoika ja lisäksi tyhmä ja kömpelö ja synkkämielinen. Hänen ajatuksissaan liiteli sekaisin onnellisuutta, häpeätä ja nuhteita itseänsä kohtaan, sillä hän arveli, että hän olisi voinut esiintyä paljon arvokkaammin ja hienommin. Lisäksi tuli arvoituksen kaltainen tuska, joka oli kuristaa hänen kurkkunsa — mutta turhaan hän mietti, mikä oli syynä tähän tunteeseen.

Seuraavana päivänä hän näki pihasta, jossa hän oli työssä, valkoista liehuvan metsän rannassa. Hän puri hammasta harmissaan, katkera oli mieli, mutta työstään hän ei voinut irtautua.

Vielä kaksi päivää perätysten ilmestyi tuo valkoinen — sitten sitä ei enää näkynyt.

Sunnuntai-aamuna hän otti laulukirjan ja painautui metsään — hän ei tullut kotiin ruoka-ajoiksikaan, ja illalla kaksoiset löysivät hänet erään katajapensaan juurelta viheltämästä, kyynelten valuessa hänen poskillensa.

Niin hän käänsi "Laulujen kirjaa" omalle kielellensä. — — —

Vähän sen jälkeen hän kuuli, että lääkärit olivat määränneet rouva Douglasin oleskelemaan etelässä pitemmän aikaa ja että Elisabetin piti seurata häntä matkalle.

— Paras onkin, ajatteli Paul itseksensä, silloin ei hän hanki minulle niin paljon päänvaivaa.

Kauan Paul oli kahden vaiheilla, lähettäisikö hän takaisin lainatun kirjan vai ei; hän olisi mielellään pitänyt sen, mutta omatunto ei oikein sallinut sitä. Paul odotti sopivaa hetkeä — kunnes hän kuuli, että Elisabet oli jo matkustanut. Silloin hän rauhoittui.

IX.

Viisi vuotta kului — viisi murheen ja vaivannäön vuotta. Paul käsitti elämän vakavalta kannalta, hän teki työtä aamusta yöhön asti, ahkeralla kädellään hän kävi kiinni jokaiseen toimeen, ja mihin hän vain ryhtyi, se onnistui. Mutta hän tuskin huomasi sitä, sillä hän oli aina huolissaan tulevaisuuden tähden.

Hänen otsallaan oli aina samat rypyt, hänen silmissään sama raskasmielinen, miettiväinen ilme, ja usein hän päiväkausiin ei virkkanut sanaakaan, ei työpaikoilla eikä ruokapöydässä.

Hän piti puuhiaan toivottomina. Isän kiitosta hän ei koskaan saanut odottaa eikä hän sitä kaivannutkaan, mutta raskaalta tuntui, kun joku isän oikku hävitti, mitä hän vaivalla viikkojen kuluessa oli kuntoon saanut.

Hyvin usein tapahtui, kun isä palasi matkoiltaan, että hän renkien kuullen haukkui Paulia pöllöksi ja tyhmyriksi ja valitti katkerasti sitä, että hänen täytyi jättää talonpito niin kehnoihin käsiin, kun velvollisuudet — ei kukaan tietänyt mitkä ne olivat — vaativat hänet muualle.

Paul oli vaiti, sillä syvälle oli häneen painunut käsky: "Sinun pitää kunnioittaman isääsi ja äitiäsi" - "isääsi äitisi tähden", niin hän sanat oli muodostanut, — mutta hänen katseensa kulki synkän tutkivana miehestä mieheen, ja jos hän silloin huomasi jonkun rengeistä hymyilevän vahingonilosta tai nyhjäisevän sivukumppaniaan kyynärpäällä, niin hän eroitti miehen seuraavana aamuna palveluksesta. Renkien joukossa oli eräs, joka oli ollut talon töissä Meyhöferin tulosta saakka. Hänen nimensä oli Mikael Raudszus, ja hän oli liettualaista sukuperää. Hän asui kankaalla lähellä Helenenthalia kurjassa mökissä, jonka seinät olivat peitetyt turpeilla. Hänellä oli huono vaimo, joka oli istunut jo kaksi kertaa vankeudessa ja piti lapset kerjuulla.

Mies oli hiljainen ja salamyhkäinen, teki työnsä kelvollisesti ja meni matkoihinsa nurkumatta, jollei häntä tarvittu, mutta tuli jälleen käskettäessä täsmällisesti paikalle.

Paul ei aluksi voinut sietää häntä, sillä miehen harvasanaisuus ja synkkä olento olivat tehneet häneen kammottavan vaikutuksen, mutta sittemmin oli hänen mieleensä juolahtanut, että hän itse oli samallainen, ja siitä saakka hän oli alkanut pitää miehestä.

Isälläkin oli jonkinlainen kunnioitus häntä kohtaan, sillä vaikka hän päihtyneenä ollessaan usein löi toisia renkejä, ei hän milloinkaan koskenut häneen. Näytti kuin tuon miehen tuuheiden kulmakarvain alta lähtevä katse olisi pitänyt isän ohjissa.

Tämä mies oli Paulin uskollisin apulainen. Hänelle uskottiin tavaran kauppaaminen torilla, ja hän osasi aina kiskoa korkeimmat hinnat. — — —

Tuossa yksinäisessä talossa oli näiden viiden vuoden kuluessa hiljalleen ja huomaamatta tapahtunut suuri muutos. Yhä enemmän hävisivät köyhyyden merkit, ja yhä harvinaisemmaksi kävi puute ruoka-aitassa.

Puutarhassa nähtiin kauniita kukkalavoja, palkokasveja ja parsaa kasvatettiin runsaasti, ja lahonnut lauta-aita oli aikoja sitten uusittu.

Karja lisääntyi vuosittain kahdella, kolmella lehmällä, ja maitovaunut, jotka joka aamu lähetettiin kaupunkiin, toivat kotiin hyvät rahat.

Isän syy oli kokonansa, ettei vielä kuitenkaan voinut olla puhetta alkavasta hyvinvoinnista, sillä suurimman osan tuloista hän tuhlasi keinotteluyrityksiinsä, mikäli hän ei niitä juonut. Paulin onnistui kuitenkin joka kuukausi salaa pistää säästöön pari taalaria siskojen hyväksi.

Veljet tarvitsivat rahaa enemmän kuin koskaan. Max oli suorittanut tutkintonsa ja oli paraillaan palkatonna opetuksenkuuntelijana koetusvuotensa ajan; ja Gottfried, konttoristi, oli joka vuosi useampia kuukausia ilman paikkaa. Molemmat kirjoittivat kerjuukirjeitä. Ne olivat sävyltään monenkarvaisia; mikä oli leikkisä, kuten: "Hellitä minulle paikalla 30 taalaria!", mikä sydäntä särkevä, kuten: "Jollet tahdo, että joudun perikatoon, niin armahda" j.n.e.

Paul vietti monta unetonta yötä miettiessään, kuinka heitä auttaisi, ja usein tapahtui, että hän sai itse kitua hankkiessaan heille rahoja.

Kerran oli Gottfried kirjoittanut, että hän oli aivan rahaton ja välttämättä tarvitsi uuden kesäpuvun. Paul aikoi juuri hankkia itselleen uuden pyhänutun, sillä vanha oli käynyt pieneksi; huoaten hän pani sitä varten määrätyn rahan kirjekuoreen ja lähetti sen veljelle, mutta myötäseuraavassa kirjeessä hän mainitsi, että hänen oma pukuvarastonsa oli hyvin huonossa kunnossa. Veli osoittautui ylevämieliseksi ja lähetti parin viikon päästä vaatemytyn ja kirjeen, jossa sanottiin: "Lähetän tässä sinulle käytetyn vaatekerran, jota sinä vaatimattomassa asemassasi kyllä vielä voit pitää."

Myös kaksoisille Paul teki mahdolliseksi paremman tulevaisuuden kuin vaikeat olosuhteet olisivat antaneet aihetta odottaa. Hän toimii niin, että kirkkoherran rouva, entinen kotiopettajatar, otti heidät yksityiskouluunsa, jonka hän oli perustanut seudun varakkaiden tilanomistajaperheiden tyttäriä varten.

Koulumaksu ei pahinta tiukkaa tehnyt; kirjat ja vihot, niihin ei mahdottomia mennyt; mutta vaikeinta oli pitää sisaria tarpeeksi hyvissä vaatteissa, sillä Paulin itsetunto ei olisi sallinut, että sisarien toverit pitäisivät heitä kerjäläistyttöinä. Paul tiesi kokemuksesta, miltä tuntui, kun toiset halveksien kohtelevat; sitä hän ei olisi suonut sisarillensa.

Äidiltä hän ei enää saanut apua edes tällaisiin huoliin. Miehensä alituisista moitteista hän oli käynyt niin araksi, ettei hän enää uskaltanut ostaa rihman pätkää omalla edesvastuullaan.

— Mitä sinä teet, poikani, on hyvä! sanoi Elisabet rouva; ja Paul kävi kaupungissa, missä kangaskauppiaat ja neulojat häntä petkuttivat.

Suruttomina ja vallattomina kasvoivat kaksoiset. Heillä ei ollut aavistustakaan siitä murhenäytelmästä, jota näyteltiin heidän läheisyydessään. Kymmenvuotiaina he painivat kylän poikien kanssa, kaksitoistavuotiaina he kävivät näiden kanssa omenia varastamassa ja ehdittyään viidentoista vuoden ikään he saivat pojilta kukkavihkoja…

Heitä pidettiin seudun kauniimpina tyttöinä. Paul tiesi sen hyvin eikä ollutkaan aivan vähän ylpeä siitä, mutta sitä hän ei tietänyt, että tytöillä oli salaisia yhtymyksiä puutarhan aidan takana ja että puolet heidän aikaisistaan rippikoulupojista saattoivat kerskata suudelleensa heidän punaisia huuliaan. —

X.

Oli kaunis kesäkuun sunnuntai-iltapäivä.

Metsästä kuului torvisoittoa. Siellä vietettiin tänään suurta juhlaa. Kuljeksiva soittokunta oli palkattu pitämään soittajaiset. Läheltä ja kaukaa oli sinne kokoontunut maalaisväkeä; suurten säterikartanoiden omistajatkaan eivät olleet laiminlyöneet tätä harvinaista tilaisuutta.

Päivällisistä asti kulki vaunuja Meyhöferin talon ohitse, ja ukko Meyhöfer, joka ei juuri mielellään istunut kotona, kun oli tilaisuutta juhlimiseen, oli satunnaisessa hyvyyden puuskauksessa luvannut ottaa talon naiset mukaansa juhlaan.

Kaksoiset, jotka jo kauvan olivat halusta hehkuvin silmin katselleet ulos ikkunasta, puhkesivat riemuhuutoihin; Elisabet rouva hymyili lempeästi tuon ilon nähdessään ja kääntyi Pauliin, joka istui nurkassaan rauhallisesti kukkakeppiä vuoleskellen, ikäänkuin ei koko asia koskisi häneen.

— Etkö sinä tahdo mukaan? kysyi äiti.

— Paul saa tulla ajomieheksi, sanoi Meyhöfer välinpitämättömästi.

Paul kiitti ja arveli, että hänen takkinsa oli liika kulunut. Hän tahtoi myös pitää silmällä päiväläisiä, joita auringon laskun aikaan tulisi taloon, sillä huomenna piti heinänkorjuun alkaman.

Kaksoiset vilkuttivat silmää Paulille, kuiskuttelivat keskenänsä ja kikattivat. Kun hän sitten meni ulos, kävivät he häneen kiinni, ja Katri suhkaisi:

— Me tiedämme jotakin!

— No, mitä sitten?

— Jotakin hyvin hauskaa! myhäili Kerttu.

— Anna kuulua!

— Elisabet Douglas on kotona taas.

Ja pyrskähtäen kovaan nauruun he juoksivat tiehensä.

Paulia suututti aluksi se, että siskot uskalsivat pilkata häntä; sitten hän huoahti, hymyili ja ihmetteli, että hänen sydämensä äkkiä rupesi niin kovasti sykkimään.

Puoli tuntia myöhemmin toiset lähtivät kotoa… — Tule pian perässä! huusi äiti Paulille vaunuista, ja Katri kuiskasi hänen korvaansa.

— Luulen että hekin ovat siellä.

Nyt oli Paul yksinään tyhjässä talossa. Piiat olivat menneet laitumelle lypsämään — ei ainoatakaan elävää sielua ollut läheisyydessä. Ankat olivat painaneet päänsä siipien alle lammikossaan, ja kahlekoira tavoitteli unisena kärpäsiä.

Paul istui puutarha-aidalle ja katseli metsään, jonka reunassa näkyi kirjavia pukuja vilisevän. Väliin välkähti salaman tapaisesti, auringon säteiden heijastuessa odottavien ajoneuvojen heloista.

Ilta tuli. Vielä hän oli epävarma, uskaltaisiko seurata omaisiansa. Tuhannet painavat syyt näyttivät vaativan häntä pysymään kotona, ja kun hän täydellisesti oli saanut selville, että hän kuului kotiin eikä mihinkään muuhun, niin hän puki yllensä pyhänutun ja lähti juhlaan.

Alkoi hämärtää hänen kulkiessaan tuoksuavaa ahoa myöten. Salainen ahdistus painoi hänen mieltänsä. Sen syitä hän ei uskaltanut tiedustella, mutta kun hän kulki sen katajapensaan ohitse, jonka juurella hän kerran oli viheltänyt Elisabetille kauniimman sävellyksensä, tunsi hän rinnassaan tuskan ikäänkuin pistoksen.

Hän seisahtui ja mietti, eiköhän sittenkin olisi parempi kääntyä kotiin. Nuttuni on niin huono, ajatteli hän, etten voi näyttäytyä siistissä seurassa. Hän riisui sen yltään ja tarkasteli sitä joka taholta. Selkäpuolen saumat esiintyivät harmaina juovina, kyynärpäissä oli hämäränhopeinen kiilto, ja etupuolelta olivat reunat ripsaantuneet.

Ei käy laatuun keinolla millään, sanoi hän itseksensä ja istui katajapensaan alle. Hän kuvitteli, kuinka hienolta hän näyttäisi saatuaan hankituksi, itselleen uuden nutun. Mutta siihen kuluu vielä pitkä aika, jatkoi hän; ensin pitää Maxin ja Gottfriedin saada varma toimeentulo, ja Kertun ja Katrin tulee saada tanssileningit, joita he ovat itsellensä toivoneet, ja äidin nojatuoli täytyy uudestaan täyttää ja korjata -ja mitä enemmän hän ajatteli, sitä enemmän johtui mieleen asioita, joilla oli etusija.

Sitten hän taas näki itsensä puetuksi uudenuutukaiseen mustaan pukuun, kiiltonahkaiset kengät jalassa ja muodinmukainen liina kaulassa. Varmana, välinpitämättömän hienona hän astui tanssisaliin Elisabetin hymyillessä hänelle kunnioittavasti.

Äkkiä hän heräsi unelmistaan. Hyi, olenhan oikea narri! torui hän itseänsä. Mitä minä kiiltokengistä ja muodinmukaisista kaulaliinoista? Nyt menen suoraa päätä metsään vanhassa nutussani… Onhan sitä paitsi tullut jo melkein pimeä, lisäsi hän varovaisesti.

Yhä kovemmin kajahteli soitto. Riemua ja naurua tunkeutui kuusten oksain välitse hänen korviinsa.

Pyöreä aho metsässä oli varustettu juhlakentäksi. Keskellä kohosi soittajien lava, oikealle siitä oli kylän kapakoitsija pystyttänyt kojun, jossa myytiin hapanta olutta ja makeita leivoksia, ja vasemmalla puolella oli tanssipaikka, jonne pääsystä sai erityisesti maksaa kymmenen pfennigiä, niinkuin suuressa valkoisessa taulussa ilmoitettiin.

Suuren kaaren muotoon oli sinne tänne sijoitettu pöytiä ja penkkejä, joilla perheet istuivat eväitään nauttien, ja yltympäri tunkeili remuava, kikattava, töllistelevä juhlajoukko himoten lemmenseikkailuja tai tappeluita.

Soittajaiset olivat juuri päättyneet, ja tanssi alkoi; kovaksi sotketulla kentällä pyörivät parit kompastellen ja läähättäen.

Mailleen menevän päivän viimeinen kajastus tunkeutui avonaiselle juhlapaikalle ympärillä olevan metsän ollessa jo pimeän peitossa. Sen reunaan olivat ympäristön rengit ja piiat kokoontuneet, vieläpä kuskienkin oli täytynyt etääntyä ajoneuvoistaan, koska eivät voineet lemmenkisoja niin kaukaa katsella. Joka pensas näytti elävän, ja metsän pimeydestä tuli kuuluviin hiljaista lemmenkuisketta.

Arkana kuin pahantekijä Paul hiiviskeli pitkin juhlapaikkaa. Vieraassa ihmisjoukossa oleskeleminen oli aina hänestä ollut vastenmielistä, mutta nyt se hänestä tuntui tuskallisemmalta kuin milloinkaan.

— Onkohan Elisabet täällä? ajatteli hän. Ei missään hän nähnyt vilaustakaan valkoisen talon asukkaista, ja hänen omaisensakin olivat kadonneet. Kerran hän oli kuulevinänsä kaksoisten naurun, mutta samassa se hukkui yleiseen meluun.

Hän oli jo kulkenut kaksi kertaa juhlapaikan ympäri, kun hän äkkiä — sydän oli häneltä haljeta hämmästyksestä ja ilosta — näki aivan edessään isän ja äidin istuvan Douglasin perheen kanssa saman pöydän ääressä mitä ystävällisimmässä keskustelussa.

Isä oli nojannut kyynärpäänsä pöytää vasten ja puhui innosta hehkuen herra Douglasille. Tämä leveähartiainen, tuuheapartäinen jättiläinen kuunteli ääneti, nyökkäsi väliin ja hymyili. Kalpea, kivulloinen olento, jolla oli kuoppaiset posket ja siniset kehät silmien alla ja joka nojautuneena puunrunkoa vasten piti laihoin, valkoisin sormin kiinni äidin kädestä, hän oli Paulin kummi. Mutta hänen vieressään — koruttomasti harmaaseen puettu nainen, vaalea tukka yksinkertaisesti kammattuna…

— Elisabet! Elisabet! riemuitsi ääni hänessä, mutta sitte laskihe hänen ja tytön väliin sumuseinä; se peitti kylmänä hänen mielensä ja levitti kostean harson hänen silmillensä.

Vastapäätä tyttöä istui nuori herra, jolla oli rohkeat, vaaleat viikset ja vielä rohkeammat siniset silmät; hän oli kumartuneena tyttöön päin, jonka lempeillä kasvoilla kuvasteli hiljainen hymy.

— Tuosta tulee hänen miehensä, sanoi Paul itseksensä varmuudella, joka oli enemmän kuin luulevainen aavistus. Rakkauden tarkkanäköisyydellä hän oli huomannut, että nuo molemmat luonteet täydensivät toisiansa ja siis myös etsivät toisiansa. Ja ehkäpä, ehkäpä ne olivat jo löytäneet toisensa, sillaikaa kun hän kulutti aikansa tyhjiin unelmiin.

Ikäänkuin kivettyneenä hän jäi paikallensa seisomaan ja mittaili silmillään miestä, joka hänelle yhtäkkiä teki selväksi, mitä hän oli menettänyt — menettänyt milloinkaan omistamatta.

Kuinka hän olisi voinutkaan kilpailla tuon kanssa! Juuri tuollaiseksi hän oli kuvitellut ihannemiehen.

Rohkea, tarmokas, voitonvarma — sellaiseksi Paulkin kerran oli halunnut tulla — aivan tuollaiseksi kuin tuo vieras nuori mies, joka kevytmielisesti hymyillen katseli Elisabetia. Hänellä olikin kiiltokengät, muodinmukainen kaulaliina ja vaatteet hienoimmasta mustasta kankaasta.

Lähes tunnin Paul seisoi liikahtamatta paikallaan katselen Elisabetia ja hänen vastassaan istujaa.

Tuli yö. Hän ei sitä huomannut.

Lyhtyjä sytytettiin pitkiin riveihin ja ne levittivät epämääräistä valoa kirjavaan ihmisvilinään.

— Tässä ei kukaan voi minua nähdä, ajatteli Paul ja iloitsi siitä, että oli löytänyt niin pimeän piilopaikan. Hän ei ollenkaan huomannut, että hänen läheisyyteensä ilmestyi pari miestä, jotka puuhasivat maassa jotakin. Ja yhtäkkiä, kolmen askelen päässä hänestä, leimahti ilmoille punainen bengaalituli, joka upotti koko ympäristön loistavaan valomereen. Paul yritti nopeasti vetäytyä puun varjoon, mutta se oli myöhäistä.

— Eikö tuolla seiso Paul? huudahti äiti.

— Missä? kysyi Elisabet uteliaana.

— Poika! Mitä sinä pimeässä väijyt? kirkasi isä. Silloin hänen täytyi hyvällä tai pahalla tulla esiin, ja häpeästä punehtuneena, lakki kädessä, hän seisoi Elisabetin edessä, joka hymyillen katseli häneen.

— Sellainen hän on aina — oikea salahiipijä, sanoi isä lyöden häntä olkapäähän, ja vieras nuori herra pyyhkäisi hiukset otsaltansa ja hymyili osittain hyväntahtoisesti, osittain ivallisesti.

Sitten vanha Douglas nousi, astui Paulin luo ja tarttui hänen molempiin käsiinsä.

— Pää pystyyn ja rinta ulos, nuori ystävä! huusi hän jyrisevällä äänellään. Teillä on tosiaankin vähemmän kuin kellään muulla syytä seisoa alla päin. Joka kahdenkymmenen vuoden iässä on saanut toimeen niin paljon kuin te, hän on täysi mies eikä hänen tarvitse pysyä piilossa. En tahdo tehdä teitä ylpeäksi, mutta kysyn sentään, kukahan voisi olla teidän vertaisenne! Ehkä sinä, Leo? kysyi hän kääntyen nuoreen keikailijaan, joka iloisesti nauraen vastasi:

— Saat pitää hyvänäsi minut sellaisena kuin olen, eno!

— Jos sinussa olisi jotakin hyvää, senkin tyhjäntoimittaja, vastasi
Douglas. Tämä näet on minun sisareni poika, Leo Heller, oikea Fritz
Triddelfitz numero kaksi…

— Eno, minä kärvennän sinut!

— Vaiti, tolvana!

— Eno — kaksikymmentä lasia — kuka ensin makaa pöydän alla —

— Kas siinä arvon mitta!

— Eno, sinä nykistyt.

— Vaiti — katsopas tätä nuorta maanviljelijää! Hän on kaksikymmentä vuotta vanha ja hoitaa koko talouden.

— No, no, herra Douglas, olenhan minäkin, huudahti Meyhöfer hieman ällistyneenä.

— En tahdo loukata teitä, vastasi Douglas; mutta teillähän on niin paljon puuhaa osakeyhtiönne hommissa, ettette voi antautua tuollaisiin vähäpätöisyyksiin.

Meyhöfer kumarsi hyvitettynä, mutta Paul häpesi hänen tähtensä, sillä hän vallan hyvin ymmärsi sanoissa piilevän ivan.

Rouva Douglas viittasi hymyillen Paulia luoksensa, tarttui hänen käteensä ja silitti sitä.

— Olette tullut niin suureksi ja muhkeaksi, sanoi hän, ja olette saanut niin kauniin parrankin!

— Mutta sanokaa toki häntä sinuksi, sanoi äiti, joka tänään näytti ryhdikkäämmältä kuin tavallisesti. Paul, pyydä kummiasi…

— Minä — minä pyydän, sanoi Paul tapaillen ja punehtui uudestaan.

— Jumala on siunaava sinua, poikani, sanoi rouva Douglas; sinä olet ansainnut sen.

Ja sitten hänen päänsä vaipui jälleen puuta vasten. Paul seisoi penkin takana eikä tietänyt mitä tehdä. Täysikasvuisena oli hän nyt ensi kertaa vieraassa seurassa. Hänen katseensa sattui Elisabetiin, joka pää käden varassa katseli häntä.

— Etkö sinä tahdo sanoa minulle edes hyvää päivää? kysyi hän veitikkamaisesti.

Tuttavallinen "sinä" antoi Paulille rohkeutta. Hän ojensi kätensä
Elisabetille ja kysyi, kuinka hän oli voinut koko tuon pitkän ajan.

Tytön kasvot synkistyivät.

— En hyvin, sanoi hän hiljaa; mutta siitä saamme puhua sittemmin kahden kesken.

Elisabet teki tilaa ja käski Paulin istua. Ja kun tämä asettui istumaan, kosketti hänen kyynärpäänsä tytön niskaa. Kummallinen väristys kävi hänen lävitsensä; hän ei ollut milloinkaan sellaista tuntenut.

— Leo Heller ojensi kätensä pöydän ylitse ja sanoi nauraen:

— Olkaamme ystäviä, herra Mallikelpoinen!

— En valitettavasti ansaitse mallikelpoisen nimeä, vastasi Paul viattomuudessaan.

— Sitä parempi — en minäkään. En tiedä mitään ilettävämpää kuin tuollainen mallikelpoinen —

— Miksi sitten nimitätte minua sellaiseksi? Leo katsoi häneen nolona.

— Te näytte pitävän kaikki täytenä totena, sanoi hän.

— Suokaa anteeksi! Olen niin vähän tottunut leikinlaskuihin, vastasi
Paul ja häpesi.

Kääntyessään Elisabetiin hän näki, että tämä katsoi häntä silmiin omituisen syvästi ja totisesti. Paulin valtasi äkillinen onnentunne, sillä hän aavisti, että tässä löytyi yksi, joka ei pitänyt häntä tyhmänä ja naurettavana, vaan ymmärsi hänen luonteensa ja sen taipumukset.

Toisten ollessa vaiti jatkoi isä selityksiään osakeyhtiöstänsä herra
Douglasille pöydän toisessa päässä.

— Ja jos teissä on luottamusta minuun, hyvä herra! — no, sitäkään ette tarvitse! — jollette kevytmielisesti tahdo heittää pois omaa onneanne, minä tarkoitan, jos teissä on hitusenkin yritteliäisyyttä, niin silloin… silloin! Tietäkää, että tässä on ansaittavana satoja tuhansia. Suo on loppumaton. Ja miksikä tahtoisitte antaa toisten rikastua itsenne sijasta? Eteenpäin, pimeyden kautta valkeuteen! se on minun sananparteni. Minä tahdon pyrkiä ja taistella viimeiseen hengenvetoon — enkä ponnistele omien etujeni tähden, sen sanon, sillä tämä asia näyttää minusta koskevan koko ihmiskuntaa. Erämaat ovat voitettavat viljelykselle, tälle seudulle on hankittava uutta virkeyttä, sen köyhyys on muutettava varallisuudeksi — ja siten tulemme ihmiskunnan hyväntekijöiksi.

Tähän tapaan Meyhöfer jatkoi kerskumistaan, kunnes hän yhtäkkiä syöksähti aivan Douglasin viereen ja ikäänkuin ojentaisi pistoolin toisen rintaa kohti huusi:

— Tahdotteko siis tulla osalliseksi yhtiöön, herra? Douglas sai puolisoltaan katseen, joka salaa viittasi Elisabet rouvaan ja oli samalla pyytävä; hän vastasi osaksi huvitettuna, osaksi ärtyisenä:

— Olkoon menneeksi!

Paul häpesi jälleen, sillä hän luki Douglasin kasvoista, ettei asia hänelle merkinnyt mitään muuta kuin huvin vuoksi heittää pari sataa taalaria ikkunasta ulos. Hän tiesi itse liiankin hyvin, ettei kukaan järjellinen ihminen voinut isän suunnitelmista tosissaan haastella.

— Oletko nähnyt tyttöjä, Paul? kysyi äiti, joka nyt oli yhtä hämmentynyt kuin Paulkin.

Ei, hän ei ollut nähnyt heitä.

— Lähde sitten etsimään heitä — he menivät tanssipaikalle; sano etteivät hiestytä itseänsä liian paljon — muuten vilustuvat.

Paul nousi mennäkseen.

— Minä tulen mukaasi, sanoi Elisabet.

— Enkö minäkin saa tehdä seuraa, serkku hyvä? kysyi Leo.

— Jää sinä vain tänne, sanoi tyttö välinpitämättömästi. Leo valitti kuolevansa surusta.

— Iloinen velikulta, sanoi Paul kateellisesti, raivatessaan itsellensä ja Elisabetille tietä tungoksen lävitse.

— On kyllä, mutta siinä onkin kaikki.

— Pidätkö hänestä?

— Pidän kyllä… paljonkin, vastasi tyttö.

Siitä tulee sittenkin hänen miehensä, ajatteli Paul.

Joka suunnalta kuului melua ja hälinää. Eräs lyhty syttyi tuleen, ja joukko poikia koetti saada sitä irti nauhasta. Palavat paperipalaset lentelivät ilmassa, ja sulanutta steariinia räiskyi joka taholle.

Elisabet pisti kätensä Paulin kainaloon ja nojasi päätänsä hänen olkaansa. Jälleen tunsi Paul tuon suloisen väristyksen, jota hän ei voinut selittää.

— Niin — nyt olen turvassa, sanoi tyttö kuiskaten. Sitten menemme metsään, Paul. Minulla on niin paljon sinulle kertomista, ja siellä saamme olla häiritsemättä.

Ja kun hän näin puhui, herätti pelkkä riemu Paulissa tuskan tunteen. He olivat nyt saapuneet tanssipaikalle. Torvet pauhasivat ja parit pyöriä temmelsivät.

— Tanssimmeko mekin? kysyi Elisabet nauraen.

— Enhän minä osaa, vastasi Paul.

— Ei haittaa mitään, sanoi tyttö. Onhan meillä Leo siihen toimeen.

Paulin mieleen johtuivat nuo uskaliaat unelmat, jotka hänellä olivat kangastelleet katajapensaan juurella. — Niin käy aina kaikelle, mitä minä mielessäni kuvittelen, ajatteli hän.

— Minulla on vielä sinun kirjasi, Elisabet, sanoi hän sitten.

— Tiedän, tiedän, vastasi tyttö ja katseli hymyillen häneen.

— Suo anteeksi, että minä…

— Sinäpä vasta olet hiuksenhalkoja! nauroi tyttö. Leo on hävittänyt koko minun kirjastoni ja tahtoo nyt minun hankkimaan uusia kirjoja sijaan — hänellä kun ei enää ole lukemista.

Leo… ja yhä vaan Leo!

— Oliko siinä paljon kaunista? kysyi Elisabet sitten.

— Osasin kerran koko kirjan ulkoa.

— Entä nyt?

— Nyt?… Oi, minulla on niin paljon jokapäiväistä ajateltavana — kirja ei sovi minulle enää.

— Ei minullekaan, Paul. Me olemme kokeneet liian paljon elämää — runollisuus on mennyt.

— Sinultakin? Elisabet huokasi.

— Äiti parka! sanoi hän sitten.

— Mitenkä niin?

— Viisi vuotta olen ollut sairaanhoitajana, kertoi Elisabet. Siinä toimessa saa kokea monta kolkkoa hetkeä, ja kun yölamppu palaa ja silmät kirvelevät valvomisesta ja myrsky täristelee ikkunanluukkuja -silloin saa kaikellaisia ajatuksia elämästä ja kuolemasta, rakkaudesta ja turvattomuudesta — lyhyesti sanoen: silloin tekee itse itsellensä runoja, eikä enää lue muiden sepittämiä… Mutta menkäämme pois tästä melusta! Minulla olisi niin paljon sinulta kysyttävää, ja tässä kuulee tuskin omia sanojaan.

— Heti, sanoi Paul. Mutta ensin minun pitää… Hänen silmänsä kulki tähystellen pitkin kenttää, kunnes hän takanansa kuuli nauravan miehenäänen sanovan:

— Hei, katso, tuolla ovat nuo molemmat kiimaiset harakat!

Ehdottomasti Paul kääntyi ja huomasi Erdmann veljekset, joita hän ei ollut nähnyt pitkiin aikoihin. He olivat käyneet maanviljelyskoulua ja tulleet suuriksi herroiksi.

— Niihin meidän pitää iskeä kiinni, sanoi toinen. Molemmat katosivat sitten tanssivien joukkoon.

Kohta sen jälkeen Paul tapasi sisarensa. Heidän ruskeat kiharansa riippuivat otsalla, posket hehkuivat, rinta kohoili, ja silmissä oli rakastunut, kiihkoisa kiilto.

— Kuinka onnellisilta he näyttävät, nuo sievät olennot, sanoi Elisabet.

Paul piti heille pienen nuhdesaarnan, mutta tytöt eivät siitä paljon välittäneet, vaan kihersivät ja kuhersivat keskenänsä ja vilkuivat veljensä olkapäiden ohi toisaalle. Ja kun Paul kääntyi, huomasi hän molemmat Erdmannit, jotka olivat piiloutuneet soittolavan taakse ja antoivat sieltä salaisia merkkejä. Sillaikaa kaksoiset luikkivat tiehensä; Erdmannin veljeksetkin hävisivät näkyvistä.

— Tule pois täältä! sanoi Elisabet. Hän lupasi, mutta jäi seisomaan.

— Mikä sinun on? kysyi Elisabet.

Hän pyyhkäisi kädellään otsaansa, — nuo pahat sanat, jotka hän oli kuullut, eivät poistuneet hänen mielestänsä. Sisaret olivat nuoret, vallattomat, kokemattomat… Ei kukaan pitänyt heitä silmällä… Jos he… Paulia värisytti. Ja hän, joka oli vannonut olevansa heidän uskollinen suojelijansa, hän vain omia riemujaan ajatteli, omia…

— Tule metsään! pyysi Elisabet vielä kerran.

— Minä en voi! sai Paul sanotuksi. Kummastuneena katsoi Elisabet häneen.

— Minun täytyy… sisaret… ei kukaan ole heidän kanssansa… älä suutu minuun…

— Vie minut takaisin pöytäämme, sanoi Elisabet.

Paul teki niin. Ei kumpikaan virkkanut sanaakaan.

Viisi minuuttia myöhemmin Paul yllätti sisaret. He aikoivat juuri pujahtaa metsään käsi kädessä Erdmannien kanssa.

— Mihinkä nyt? kysyi Paul ja asettui heidän tiellensä. Tytöt loivat hämmentyneinä katseensa maahan, ja Katri tapaili:

— Me — me aioimme mennä vähän kävelemään… Erdmann veljekset ottivat ystävällisen äänen, puristivat sydämellisesti Paulin kättä ja halusivat uudistaa lapsuudenajan ystävyyttä. — Takanapäin he puivat hänelle nyrkkiänsä.

— Te menette nyt kohta äidin luo! sanoi Paul kaksoisille, ja kun he alkoivat vastustella, veti hän heidät kädestä mukanansa.

Pöytä oli jo puoleksi tyhjentynyt… Douglasin perhe oli lähtenyt juhlasta.

Paul meni metsään ja mietti, mitä kaikkea hänellä olisi ollut Elisabetille sanottavaa. Mutta niinhän ei saanut käydä — aina tuli jotakin väliin.

XI.

Oli juhannusyö. Tuomet tuoksuivat. Kuutamoverhosi maan hopeaharsoon.

Kylässä oli elämää ja iloa. Tervatynnyrit sytytettiin, ja nurmikolla karkeloivat piiat ja rengit. Kauas nummelle loistivat tulet, ja viulun vinkuva ääni kuului niin alakuloiselta yön hämärässä.

Paul seisoi puutarha-aidan vieressä ja katseli etäisyyteen. Rengit olivat menneet juhannustulille, eivätkä sisaretkaan olleet kotona. He olivat saaneet luvan mennä leikkitoverinsa pappilan Hedvigin luo. Tämän hiljaisen ja vakavan tytön seuraan Paul mielellään laski sisarensa.

Nyt hän odotti, kunnes kaikki saapuisivat kotiin.

Kuutamo houkutteli hänet kankaalle, joka uinui keskiyön hiljaisuudessa. Välisti vain uninen kerttu visersi pensaasta. Käenkukat taivuttivat punertavia päitään, ja tulikukat näyttivät tahtovan loistollaan, himmentää kuunkin valon.

Verkalleen, laahustavin askelin hän kulki eteenpäin, milloin kompastuen mättääseen, milloin takertuen kiinni pensaisiin. Kastehelmet välkkyivät kuin tulikipinät. Niin hän tuli katajapensasten piiriin, jotka näyttivät vielä aavemaisemmilta kuin tavallisesti.

Kuin musta muuri kohosi metsä hänen edessään, ja kuun loiste hopeoitsi sen kuin äskensatanut lumi. Hän löysi paikan, missä riippumatto vuosia sitten oli ollut — aavemaisessa hämärässä häämötti puuton aukkopaikka mustien oksien välistä.

Hän viehättyi kulkemaan yhä kauemmas.

Välkkyvänä kuin marmoripalatsi ilmestyi valkoinen talo hänen silmäinsä eteen. Syvimmässä hiljaisuudessa lepäsi herraskartano; silloin tällöin vain kuului koira haukahtavan, mutta samassa se jälleen vaikeni.

Hän seisoi ristikkoportilla tietämättä, kuinka hän sinne oli joutunut. Molemmin käsin hän tarttui säleihin ja tirkisti sisään. Hänen edessään oli kuutamon valaisema avara pihamaa; mustina eroittautuivat riviin asetettujen työrattaiden ääriviivat; valkoinen kissa hiipi puutarha-aidan varjossa — muuten lepäsi kaikki unessa.

Paul kulki eteenpäin pitkin aidan viertä. Tuhkaläjässä pajan takana oli joukko hehkuvia hiiliä — palavia silmiä pimeydessä. Korkeat lehmukset ojentelivat oksiansa hänen ylitsensä, ja kultasateen ja varhaisten ruusujen tuoksu lehahti ristikkoaidan lävitse häntä vastaan. Hopeisina vöinä hohtelivat hiekoitetut käytävät oksien välitse, ja aurinkokello, hänen lapsuutensa unelma, seisoi synkkänä.

Valkoinen talo tuli yhä lähemmäksi. Nyt hän jo melkein saattoi nähdä ikkunoista sisään. Täälläkin näytti kaikki nukkuvan.

Hän oli jonkun kerran — myöskin "Laulujen kirjasta" — lukenut, että rakastajan on tapana kuutamoöinä laulaa lemmityllensä, mieluimmin kitaralla tai mandoliinilla säestäen. Niin oli tehty noina ihanina ritariaikoina ja ehkä tehdään vieläkin Espanjassa ja Italiassa. Hän alkoi miettiä ja kuvitella mielessään, miltä näyttäisi, jos hän, yksinkertainen Paul, alkaisi kuljeksivana ritarina heläytellä luuttua ja laulaa ikävöiviä rakkauslauluja.

Hän ei voinut olla ääneen nauramatta sellaisille ajatuksille, mutta samassa hän muisti, että hänellä aina oli soittokoneensa mukanaan. Hän istui ojan reunalle, nojasi selkänsä aidan paalua vasten ja alkoi viheltää — ensin arasti ja hiljaa, sitten yhä rohkeammin ja äänekkäämmin, ja, niinkuin ainakin kun antautui tunteidensa valtaan, lopuksi hän unhotti koko ympäristön ja maailman.

Ikäänkuin syvästä unesta heräten Paul säpsähti kuullessaan oksien risahtelevan aitauksen sisäpuolella. Säikähtyneenä hän kääntyi katsomaan taaksensa.

Toisella puolella seisoi Elisabet valkoisessa yöpuvussa, jonka päälle oli heitetty tumma sadeviitta. Ensi silmänräpäyksessä tunsi Paul itsessään halun juosta tiehensä, mutta jäsenet kieltäytyivät palveluksestaan.

— Elisabet… mitä sinä teet täällä? kysyi hän.

— Niin, mitä sinä teet täällä? kysyi tyttö hymyillen vastaukseksi.

— Minä — minä vihelsin vähän.

— Ja sentähden olet tullut tänne?

— Eikö minun olisi pitänyt?…

— Sinä olet oikeassa; minä en kuitenkaan kiellä sitä sinulta.

Tyttö oli painanut otsansa aitaa vasten ja katseli Paulia. Molemmat olivat vaiti.

— Etkö tahdo tulla lähemmäksi? sanoi Elisabet sitten — nähtävästi ajattelematta mitä sanoi.

— Pitääkö minun kiivetä aidan yli? kysyi Paul viattomuudessaan.

Elisabet hymyili.

— Ei, joku voisi huomata meidät ikkunasta, ja se olisi ikävää. Mutta minun täytyy puhutella sinua…

Odota, minä tulen sille puolelle ja seuraan sinua vähän matkaa.

Elisabet työnsi irtonaisen säleen syrjään ja pistihe aidan raosta toiselle puolen. Sitten hän tarjosi Paulille kätensä ja sanoi:

— Oli oikein, että tulit. Olen usein halunnut puhua kanssasi, mutta en koskaan ole saanut sinua käsiini.

Ja sitten hän huokasi syvään, ikäänkuin raskaiden hetkien muisto olisi vallannut hänet. Paulin koko ruumis vapisi. Katsellessaan tuota neitseellistä olentoa, joka niin kainona ja teeskentelemättömänä seisoi hänen edessään yöpuvussaan, hän tuskin saattoi hengittää. Hänen ohimonsa tykyttivät, ja hänen katseensa painui maahan.

— Miksi et puhu minulle mitään? sanoi Elisabet.

— Älä suutu! — sai Paul vaivoin sanotuksi.

— Miksi suuttuisin? sanoi tyttö. Olenhan niin iloinen saadessani sinut kerran noin kokonaan itseäni varten. Mutta kummallista tämä on — aivan kuin sadussa. Seison ikkunan ääressä ja katselen kuuta — äiti on juuri nukkunut, ja minä ajattelen, tokko minäkin uskaltaisin mennä levolle — mutta pääni on niin levoton ja otsaani polttaa. Silloin kuulen äkkiä jonkun viheltävän alhaalla puutarhassa niin kauniisti, niin valittavasti kuin ainoastaan yhden ainoan kerran elämässäni olen kuullut, ja siitä on jo kauvan. Se ei voi olla kukaan muu kuin Paul, sanon itsekseni, ja jota enemmän kuuntelen, sitä varmemmaksi tulen. Mutta mikä hänet on tuonut tänne? kysyin itseltäni, ja saadakseni asiasta selon heitän viitan hartioilleni, hiivin ulos ja siten olen nyt tässä… Ja nyt tule metsään kävelemään! Siellä ei kukaan näe meitä.

Elisabet tarttui Paulin käteen, ja niin he äänettöminä kulkivat pitkin kuun valaisemaa niittyä. Yhtäkkiä tyttö peitti kasvonsa käsillään ja alkoi katkerasti itkeä.

— Elisabet, mikä sinun on? huudahti Paul säikähtyneenä.

Tyttö horjui, ja hänen hento vartalonsa värisi nyyhkytyksistä.

— Elisabet, enkö voi sinua auttaa? Tyttö ravisti päätänsä.

— Anna olla! Kohta se on ohitse.

Elisabet yritti kulkea eteenpäin, mutta voimat pettivät. Hän vaipui istualleen ojan reunalle kosteaan ruohoon. Paul jäi seisomaan hänen viereensä ja katseli häntä. Usein hän oli jo elämässä kokenut, että tällaisissa tapauksissa oli viisainta antaa itkeä kyynelet kuiviin. Kaikki epäröiminen oli kadonnut hänestä. Tässä tarvittiin lohduttamista, ja siihen hän oli mestari. Kun tyttö oli vähän rauhoittunut, asettui Paul hänen viereensä istumaan ja sanoi hiljaa:

— Etkö tahdo avata minulle sydäntäsi, Elisabet?

— Tahdon, tahdon! huudahti hän. Olenhan jo kolme vuotta odottanut sitä hetkeä. Niin kauan olen kantanut taakkaani, Paul; olen ollut vähällä menehtyä sen painon alle enkä ole löytänyt ainoatakaan, jolle kaikki olisin voinut uskoa. Alhaalla Italiassa, ihanalla Caprin saarella, missä kaikki hymyilee ja iloitsee, siellä olen usein öisin hiipinyt meren rannalle purkamaan suruani ilmoille ja aamulla olen mennyt, kotiin ja nauranut enemmän kuin kukaan muu, sillä äitini… oi, äiti, äiti!…

— Rauhoitu! Olenhan minä tässä, jolle saat puhua, kuiskaili Paul.

— Niin, sinä minulla olet — sinä minulla olet, äänteli hän ja nojasi kasvonsa Paulin olkapäähän. Sen olen aina tiennyt, mutta mitä se auttoi? Sinä olit niin kaukana, enkä uskaltanut kirjoittaa sinulle, sillä pelkäsin sinun selittävän sen pahasti… Sittenkuin saavuimme kotiin, on minulla ollut vain yksi ainoa ajatus: Hänelle minun pitää kertoa, sillä hän on ainoa, joka tietää, mitä suru on, ja hän minua ymmärtää.

— Kerro, Elisabet! pyysi Paul.

— Äitini täytyy kuolla! pääsi hänen huuliltaan kuin tuskanhuuto.

— Äitisi?

— Niin!

— Kuka sen on sanonut?

— Professori Wienissä, joka tutki häntä. Äidille itselle hän näytti iloiselta ja tyytyväiseltä ja sanoi, että hän voisi elää sadan vuoden vanhaksi, jos hän vaan huolella itseänsä hoitaisi, mutta jälkeenpäin hän lähetti noutamaan minua ja kysyi: Oletteko, neiti, kyllin kestävä kuulemaan totuuden? Minä vastasin: Sanokaa! Hän sanoi: Teille minun täytyy ilmaista asia, koska olette hänen ainoa hoitajansa. Ja sitten hän kertoi, että äitini saattoi kuolla minä päivänä hyvänsä, jollei… Ja hän antoi joukon ohjeita, joita piti seurata ruoan, juoman, ilmanalan ja mielenliikutuksen suhteen, ja kaikellaisia muita neuvoja. Siitä päivästä asti minä alituisesti olen pelännyt ja surrut ja valvonut ja ollut levoton. Usein yllättää minut ajatus: olen nuori ja minun pitää nauttia elämästä, ja sitten minä koetan olla iloinen ja laulaa, mutta ääni takertuu kurkkuun, ja minä vaivun entiseen mielialaani. Äidille minun pitää näyttäytyä iloisena ja samoin isällekin.

— Mutta miksi et ole ilmaissut surujasi isällesi? virkkoi Paul.

— Pitäisikö hänenkin elämänsä tulla myrkytetyksi? vastasi Elisabet. Ei, ennen kannan taakan yksin kuin yhdytän hänetkin kärsimään. Hän on iloinen luonne ja kiintynyt äitiin kaikesta sielustaan; toisia kohtaan on hän usein kiivas ja vihastuvainen, mutta äidille hän ei koskaan ole sanonut pahaa sanaa. Toivokoon hän niin kauan kuin mahdollista — hänelle en mitään ilmaise.

Tyttö painoi päänsä käsiensä väliin ja tuijotti eteensä. Paulin mieleen johtui äitinsä satu.

— Surutar! Surutar! kuiskasi hän itseksensä.

— Mitä sanoit? kysyi Elisabet ja katseli häntä suurin, lohtua anovin silmin.

— En mitään! vastasi Paul alakuloisesti. Toivoisin voivani olla sinulle avuksi.

— Ei kukaan voi sitä.

— Ehkäpä minä kuitenkin voisin, sanoi Paul. Sinulta on vain puuttunut sitä, jolle keventäisit huoliasi. Asiat eivät ehkä olekaan niin huonosti kuin luulet, jos kohta Surutar on sinutkin lumonnut…

— Mitä tarkoitat? kysyi Elisabet.

Ja Paul kertoi alun tuosta sadusta niin tarkoin kuin muisti.

— Ja kuinka voi päästä vapaaksi tuosta lumouksesta? kysyi tyttö.

— Sitä en tiedä; äiti ei ole koskaan kertonut satua loppuun asti. Mutta en usko, että siitä voi vapaaksi päästä. Sellaisten ihmisten kuin me täytyy vapaaehtoisesti luopua onnesta; jos se olisikin meitä lähellä, niin emme sitä näe — aina tulee jotakin synkkää väliin. Ainoa, mitä me voimme, on suojella toisten onnea ja pitää huolta, että heille kaikki käy hyvin.

— Minä tahtoisin kuitenkin itsekin vähän olla onnellinen, sanoi
Elisabet katsellen avosydämisesti Pauliin.

— Minä toivoisin olevani niin onnellinen kuin sinä, vastasi tämä.

— Jospa minulla ei vain olisi tuota ainaista levottomuutta, valitti tyttö.

— Levottomuus… siihen sinun pitää tottua. Minä olen ollut levoton koko elinaikani — jollei ole syytä, niin minä etsin semmoisen. Se ei ole laisinkaan niin vaarallista: jollei olisi levottomuutta, niin en tiedä, miksi sitten eläisikään… Mutta ajattelehan oikein, kuinka tyytyväinen sinä voit olla! Sinä näet paljaita iloisia kasvoja ympärilläsi; äitisi on onnellinen sairaudestaan huolimatta — eikö niin?

— On, Jumalan kiitos! Hän ei aavista, kuinka huonosti asian laita on.

— No, siinä näet! Eikä isälläsikään ole mitään aavistusta; ei mikään suru ahdista heitä, he rakastavat toisiansa ja myös sinua — ja kun äitisi kerran sulkee silmänsä, niin hän tekee sen ehkä hymyillen ja voi sanoa: Olen aina ollut onnellinen! Voitko enempää pyytää?

— Mutta hän ei saa kuolla! huudahti Elisabet.

— Miksi ei? Onko kuolema sitten niin hirveä?

— Ei hänelle — mutta minulle.

— Itseänsä ei saa koskaan ajatella, vastasi Paul ja pusersi huulensa yhteen; omasta puolestaan saa koettaa suoriutua niin hyvin kuin voi… Kuolema on ainoastaan silloin hirveä, jos on koko elämänsä odottanut onnea, eikä se ole tullut. Semmoiselle kuoleminen tuntuu, kuin nousisi nälkäisenä ylellisesti katetusta pöydästä, ja siitä tahtoisin säästää jokaista ihmistä, jota pidän rakkaana. Minulla on myöskin äiti, joka on odottanut onnea ja hartaasti odottaa vieläkin. Minä olen ainoa, joka saattaisin pelastaa hänet suruista, mutta minulla ei ole siihen voimaa. Miltä, Elisabet, luulet minusta tuntuvan? Minä näen hänen vanhentuvan surusta ja puutteesta… voin lukea kurtut hänen otsallaan ja poskillansa… hänen suunsa painuu sisään ja leukansa käy pitkäksi… hän ei enää koskaan puhu ääneensä, vaan käy päivä päivältä hiljaisemmaksi… ja noin hiljaisena hän kerran on kuoleva… ja minä seison vieressä ja sanon: Se on minun syyni, sillä en ole voinut hankkia hänelle ainoatakaan onnen päivää.

— Paul parka! kuiskasi tyttö. Enkö voi sinua ollenkaan auttaa?

— Ei kukaan voi minua auttaa, niin kauan kuin isä…

Paul pysähtyi, säikähtyneenä ajatustensa lennosta. Molemmat olivat vaiti. Kauan he siinä istuivat liikahtamatta, kaksikymmenvuotiset päät alakuloisina käsien nojassa. Kuutamon hopeahohde lepäsi heidän hiuksillansa, joita vieno tuulenhenki hiljaa hiveli.

Pilven varjo liiti heidän ylitsensä.

Molemmat värähtivät. Heistä tuntui, kuin olisi tuo synkkä hengetär, jota he sanoivat Suruttareksi, levittänyt synkän huntunsa heidän ylitsensä.

— Minun täytyy mennä kotiin, sanoi Elisabet ja nousi seisomaan.

— Jumalan haltuun! vastasi Paul juhlallisesti. Elisabet tarttui hänen molempiin käsiinsä ja sanoi hiljaa:

— Kiitos! Sinä olet tehnyt minulle niin sanomattoman paljon hyvää.

— Ja jos tarvitset minua jälleen…

— Niin tulen viheltämään sinua, jatkoi Elisabet hymyillen.

Ja sitten he erosivat.

Uneksivana kulki Paul pimeän metsän halki. Kuuset humisivat hiljaa, ja kuun säteet tanssivat mättäillä.

— Kummallista, ajatteli hän, että Elisabet kertoo minulle kaikki surunsa. Ja siitä Paul päätteli olevansa onnellisin ihminen taivaan alla. — Tai onnettomin, lisäsi hän miettiväisesti. Mutta siihen hän hymyili salamyhkäisesti ja heitti lakkinsa ilmaan. Kun hän saapui aukealle nummelle, näki hän kaksi varjoa rientävän edellänsä ja katoavan utuiseen etäisyyteen. Samassa hän kuuli takanansa katajapensaasta kahinaa. Hän kääntyi katsomaan ja näki toisenkin varjoparin, joka heittäytyi maahan erään pensaan taakse.

— Koko tasanko näyttää elävän, ajatteli hän ja lisäsi hymähtäen: No, nyt onkin juhannusyö!

Kohta hänen perässään tulivat kaksoiset kotiin, tukka hajalla ja posket kuumina. He selittivät, että kirkkoherra oli puoliyöhön asti ennustellut heille korteista, ja niiden mukaan heidän piti pian joutua naimisiin.

Nauraa hihittäen he livahtivat makuusuojaansa.

XII.

Vanha Meyhöfer oli huumaantunut onnestaan. Rikkaan Douglasin lupaus yhtyä yritykseen oli lennättänyt hänen toiveensa pyörryttävän korkealle. Korvat, jotka tähän asti olivat olleet lukossa hänelle, alkoivat halukkaasti kuunnella hänen selityksiänsä, ja ravintoloissa, joissa häntä tähän asti oli kohdeltu puoleksi pilkallisesti, puoleksi säälien, pidettiin häntä nyt suurena miehenä.

— Puolet omaisuuttansa hän sijoittaa yritykseen, kertoi Meyhöfer. Olemme jo ryhtyneet keskusteluihin berliiniläisen Borsigin kanssa, joka meille hankkii tarvittavat koneet; Oldenburgista saamme teknillisen johtajan, ja joka päivä tulee kysymyksiä, minkä panemme turvemiljoonan hinnaksi.

Seurauksena oli, että ihmiset kehoittivat häntä laskemaan osakkeita liikkeeseen. Ja kun hänen ympärillänsä tunkeiltiin pyytäen, että hän kullekin varaisi niin ja niin monta osaketta, pullisti hän ylpeänä rintaansa ja arveli, että osakkeet epäilemättä jäisivät perustajien käsiin.

Kotona Meyhöfer valmisteli suunnitelmia uuden toiminimen tehdasmerkiksi, ja kaikissa hänen taskuissaan helisi lainattua rahaa.

Neljä viikkoa oli kulunut juhannuksesta, kun Helenenthalista tuli kaksi kutsukorttia, toinen herra Meyhöfer nuoremmalle ja toinen neitosille.

"Puutarhajuhlaan", oli korttiin kirjoitettu.

— Ahaa, nyt ruvetaan meitä jo mielistelemään! tuumi vanha Meyhöfer.
Rotat ovat haistaneet rasvan.

Paul meni heinäsuovan taakse ja vähintäin tunnin ajan tutki siellä kirjain kirjaimelta korttiaan, joka oli Elisabetin käsialaa.

Sitten hän meni päätykamariinsa ja asettui peilin eteen. Hän näki, että parta oli kasvanut hyvin; ainoastaan poskilla oli muutamia harvoja paikkoja.

— Mukiin menee, ajatteli hän hetkellisen turhamaisuuden valtaamana, mutta hymyillessään hän näki nuo syvät, synkät kurtut, jotka ulottuivat silmistä nenän ohitse suupieliin asti.

— Kurtut tekevät kasvot mieltäkiinnittäviksi, lohdutteli hän itseänsä.

Siitä hetkestä alkaen hän mietti herkeämättä, mitä osaa hänen oli juhlassa näytteleminen. Hän harjoitteli peilin edessä tekemään säännöllisen kumarruksen, tarkasti joka aamu juhlavaatteensa ja koetti parannella kuluneita paikkoja takissa hankaamalla niihin mustaa väriä.

Kutsu oli aikaansaanut täydellisen mullistuksen hänen mielessään. Se oli hänelle tervehdys ilon luvatusta maasta, jonka hän oli nähnyt ainoastaan etäältä niinkuin Mooses muinoin. Ja hän oli kaksikymmentä vuotta vanha.

Juhlapäivä tuli.

Sisaret olivat pukeutuneet valkoisiin hameihinsa ja pistäneet tummat ruusut hiuksiinsa. He hyppivät peilin edessä ja kysyivät: Olenko kaunis? Ja vaikka he myöntävästi vastasivatkin, niin heillä tuskin oli aavistustakaan, kuinka kauniit he todella olivat. Äiti istui nurkassa ja katseli hymyillen heitä.

Paul juoksi edestakaisin mieli tuskaisena ja ihmetteli, että niin iloinen tapaus saattoi herättää niin suurta levottomuutta. Hän oli viime hetkellä opetellut kaikellaisia kauniita puhetapoja, joita hän aikoi käyttää juhlassa. Ne koskivat ihmisonnea, turveviljelystä ja Heinen "Laulujen kirjaa". Hän kyllä oli näyttävä, että hän osasi olla miellyttävä hienossa naisseurassakin.

Nuoret ajoivat juhlaan avonaisissa vaunuissa, jotka olivat jäännöksiä entisestä komeudesta. Kotiin heidän piti palata jalkaisin.

Taloon tultaessa Paul näki puiden takana vilisevän kirjavia pukuja ja kuuli iloisia tytönääniä. Tämä enensi hänen mielialansa apeutta.

Herra Douglas otti heidät vastaan verannalla iloisesti nauraen. Hän nipisteli siskoja poskiin, taputti Paulia olkapäälle ja sanoi:

— No, nuori ritari, tänään kai ansaitsette itsellenne kannukset.

Paul pyöritti lakkia kädessään ja puhkesi typerään nauruun, joka suututti häntä itseänsä.

— Ja nyt naisten luo! Allons! huusi herra Douglas tarjoten käsivartensa sisarille, ja Paul sai yksin laputtaa perässä.

Naurun hihitys kävi yhä selvemmäksi ja selvemmäksi — iloisia miehenääniäkin kuului joukosta — ja Paulista tuntui, kuin kulkisi hän mestattavaksi. Hänen silmäinsä eteen laskeutui ikäänkuin sumuverho, ja vain hämärästi hän eroitti tuon kirjavan elämän nurmikolla. Puhetta turveviljelyksestä, joka johtui hänen mieleensä, ei hän voinut tässä käyttää.

Sitten hän näki Elisabetin kasvojen sukeltavan esiin sumusta… Hänellä oli rintaneula, jossa oli sinisiä jalokiviä, ja hän hymyili ystävällisesti; mutta sittenkin tuntui tyttö hänestä vieraammalta kuin milloinkaan.

— Herra Paul Meyhöfer, lapsuuteni ystävä, esitteli hän ja johdatti
Paulia kädestä ympäri koko piirin.

Paul kumarteli kaikille tahoille ja epämääräisesti tunsi näyttävänsä hyvin naurettavalta.

— Kas vaan, tuossahan on itse herra Mallikelpoinenkin! kuului Leo serkun hilpeä ääni, ja naiset nauraa sihistivät.

Sitten häntä pyydettiin istumaan ja hänelle tarjottiin kahvia.

— Äiti on mennyt hieman lepäämään, kuiskasi Elisabet; hän ei ole oikein terve tänään.

— Eikö? sanoi Paul ja hymyili typerästi.

Leo serkku oli koonnut ympärillensä joukon nuoria neitosia ja kertoi heille hullunkurisia kaskuja. Tytöt olivat naurusta läkähtyä.

— Jospa osaisi kertoa tuolla tavalla! ajatteli Paul, ja kun hän ei keksinyt parempaa, niin hän söi leivoksen toisensa jälkeen.

Pari nuorta herraa oli heti ottanut hoimiinsa sisaret, jotka katsoivat rohkeasti heitä silmiin eivätkä suinkaan jättäneet heitä vastausta vaille. Sisaret näyttivät Paulista heti korkeamman maailman olennoilta.

— Nyt ryhtykäämme erääseen hupaiseen leikkiin, sanoi Leo serkku lyöden jalkansa ristiin ja heittäytyen huolettomana taaksepäin tuolillaan. Leikin nimi on "rukkasten saanti". Naiset menevät yksitellen kävelemään ja herrat samoin. Herra kysyy vastaan tulevalta naiselta: "Est ce que vous m'aimez?" (rakastatteko minua?) ja nainen vastaa joko: "Je vous adore" (rakastan teitä) — ja heistä tulee pari — tai antaa vaiti ollen rukkaset. Se, jolle on annettu useimmat rukkaset, saa pitää koko illan tupsumyssyä päässään. Naiset pitivät leikkiä erittäin hupaisena, ja kaikki nousivat kohta aloittaaksensa. Paulkin kohosi seisomaan, vaikka hän mieluummin olisi pysynytkin syrjässä.

Kuinkahan nuo vieraskieliset sanat kuuluivat?, tuumi hän itsekseen; hän olisi mielellään tiedustellut joltakin herralta, mutta ei kehdannut paljastaa tietämättömyyttänsä ja siten tuottaa sisarillekin häpeää. Elisabetilta hän mieluimmin olisi kysynyt, mutta tämä oli jo mennyt pois toisten tyttöjen kanssa.

Alakuloisena hän hiipi toisten perässä; mutta nähdessään etumaisen naisen tulevan, hän joutui niin hämilleen, että äkkiä vetäytyi polulta syrjään ja piiloittihe tiheimpään pensaikkoon.

Paikka, johon hän joutui, oli palanen viljelemätöntä luontoa. Nokkoset ja sananjalat kohosivat hoikkarunkoisina, ja kummallisen näköiset tyräkkikasvit taistelivat ylivallasta leveälehtisten takkiaisten kanssa. Sinne hän lyykistyi istumaan, nojasi kyynärpäät polvia vasten ja mietti.

Tuollaistako siis on se, jota ihmiset sanovat huvittelemiseksi? Olihan hyvä tietää se, mutta häntä ei se miellyttänyt. Kotona oli kuitenkin parempi — ja kukapa sitä paitsi voi tietää, ehtivätkö tytöt saada kaikki peratuksi?… läjättiinkö turpeet liian märkinä?… Kotona oli niin paljon tekemistä, ja hän juoksenteli huvittelemassa ja yhtyi narrimaisiin leikkeihin… Jollei Elisabetia olisi ollut… mutta mitäpä tyttö oikeastaan oli hänelle?… Hän hymyili hänelle samalla lailla kuin kaikille muillekin. Ja kuinka rohkeasti Leo serkku häntä ja muita tyttöjä imarteli… Oi, kuinka maailma on katala ja kuinka petollisia ovat kaikki, kaikki!

Hän kuuli huudettavan nimeänsä, mutta hän ryömi sitä syvemmälle piiloonsa. Täällä hän ainakin oli pilkalta suojassa. — Ilma tuntui hiottavalta, ja unisesti surisevat mettiäiset pysyttelivät maassa; näytti olevan ukkonen tulossa.

— Saman tekevä minusta, ajatteli Paul. Minulla ei ole mitään menetettävänä, ja — talviruiskin on jo katon alla.

Puutarhassa oli melu tauonnut — etäältä vain kuului lasilautasten ja teelusikkain kilinää, johon välisti sekoittui hiljaista naurun kaikua.

Paul saattoi tuskin hengittää. Mitä kauemmin hän oli piilossaan, sitä masentuneemmaksi kävi hänen mielensä — lopulta hänestä tuntui, kuin hän olisi koulupoika, joka oli kurituksen pelosta mennyt opettajaansa pakoon. Rikkaruohon haju kävi äikeämmäksi, ja kosteasta maasta nousi tukehuttavaa höyryä. Teräksensinisiä pilviä vyöryi taivaalle, ja kauempaa kuului jo ukkosen jyrinää.

— Tämä se nyt on huvia, ajatteli Paul.

Oksat alkoivat suhista. Raskaita vesipisaroita putoili lehdille.
Silloin Paul, arkana kuin pahantekijä, ryömi esiin piilostansa.
Verannalta tervehdittiin häntä remuavalla naurulla.

— Tuolta tulee Aujust! [Klovnin nimi. Suom. muist.] virkkoi eräs herroista, joka oli käynyt Berliinissä ja nähnyt siellä sirkuksen.

— Arvoisa herrasväki! huusi Leo ja hyppäsi tuolille seisomaan: Tämä herra Mallikelpoinen, jota myös Paul Meyhöferiksi nimitetään, on anteeksiantamattomalla tavalla vetäytynyt pois seuran tuomiovallan alaisuudesta. Kun hän kaukosilmällään huomasi, että useimmat rukkaset lahjoitettaisiin hänelle, niin on hän halveksittavalla pelkurimaisuudella…

— En tiedä, miksi teette minut huonommaksi kuin olen, sanoi Paul loukattuna, sillä hän piti kaikkea täytenä totena.

Uusi, hirveä naurun remahdus tuli vastaukseksi.

— Ehdotan siis, että hänelle rangaistukseksi määrätään tupsumyssy.
Tahdotaanko muodostaa tuomioistuin?

— Mitä se hyödyttäisi? Otan myssyn ilmankin, vastasi Paul ärtyneenä.

Hänen tarvitsi nyt vain avata suunsa, herättääksensä iloa. Juhlallisesti hän kruunattiin yömyssyllä. — Mahdan näyttää hullunkuriselta, ajatteli hän, sillä kaikki nauroivat kovasti — kaikki paitsi kaksoissisaret, jotka häpeästä punehtuneina katselivat helmoihinsa, ja Elisabet, joka katseli Pauliin hämillään ikäänkuin anteeksi pyytäen.

— Aujust! äännähti jälleen joku herroista. Samassa alkoi ukkonen käydä. Kaikki pakenivat sisään. Nuoret naiset kalpenivat, useimmat olivat peloissaan, ja yksi meni tainnoksiin.

Leo esitti, että istuttaisiin piiriin ja jokainen kertoisi jutun; se, jolla ei ollut mitään kerrottavaa, saisi antaa pantin. Ehdotus hyväksyttiin. Arpa määräsi vuoron, ja eräs herroista teki alun kertomalla hyvin hauskan ylioppilashistorian, jossa kertoja itse oli ollut muassa. Sitten seurasi pari nuorta tyttöä, jotka mieluummin antoivat pantin, ja sitten huudettiin Paulin nimi. Herrat rykivät pilkallisesti, ja tytöt nyhjivät toisiansa kyynärpäillä. Silloin valtasi hänet närkästys, ja vetäen otsansa ryppyihin hän alkoi umpimähkään:

— Oli kerran eräs, joka oli niin hullunnäköinen, että tarvitsi ainoastaan nähdä hänet saadaksensa nauraa tarpeeksensa. Mutta hän itse ei ymmärtänyt sitä, sillä hän ei ollut vielä koskaan elämässänsä nauranut…

Piirissä syntyi haudan hiljaisuus. Hymy katosi kasvoilta, ja siellä täällä katse painui maahan.

— Jatka! sanoi Elisabet ja nyökkäsi kehoittavaisesti päätään.

Mutta Paul häpesi sitä, että hän oli uskaltanut paljastaa sisimmän itsensä näille vieraille ihmisille.

— Minä en tiedä enempää, sanoi hän ja nousi seisomaan.

Tällä kertaa ei kukaan nauranut, ja hetken aikaa vallitsi äänettömyys; sitten tuli se tyttö, joka oli valittu panttienkokoojaksi, hänen luoksensa ja sanoi kohteliaasti niiaten:

— Teidän täytyy antaa pantti.

— Mielelläni! vastasi Paul ja irroitti kellonsa vitjoista.

— Ikävä ihminen! kuuli hän jonkun nuorista herroista kuiskaavan naapurilleen.

Sitten tuli Leon vuoro, ja hän lasketti erinomaisen hauskan kaskun, mutta ilo ei enää oikein ilolle tuntunut.

Sade ropsi ikkunoita, mustat pilven varjot pimittivät huoneen… Oli kuin harmaja hengetär olisi liidellyt ilmassa ja tummalla hunnullaan hipaissut nuoria, nauravia kasvoja, niin että ne saivat totisen ja vanhan ilmeen…

Vasta kun Elisabet avasi pianon ja alkoi soittaa hilpeätä tanssisäveltä, heräsi jähmettynyt ilo uudelleen. Paul seisoi nurkassa ja katseli pyörinää. Hän sai olla aivan rauhassa, ainoastaan silloin tällöin sattui häneen arka katse.

Kaksoiset riehuivat tanssilattialla — heidän kiharansa hulmusivat ja silmänsä hehkuivat tulta.

— Riehukoot nyt vaan, ajatteli Paul. Ajoissa kyllä he saavat palata takaisin surkeuteen.

Hän ei ollenkaan ajatellut, että surkeus oli heille kokonaan vierasta. Kun Elisabet vapautettiin soittajan toimesta, tuli hän Paulin luo ja sanoi:

— Sinun on varmaan hyvin ikävä?

— Ei ollenkaan, vastasi hän. Tämä kaikkihan on minulle uutta.

— Ole iloinen! pyysi tyttö. Elämmehän vain yhden kerran!

Samassa tuli Leo, joka kietoi kätensä tytön vyötäisille ja pyöri pois.

— Hän on kuitenkin vieras minulle! ajatteli Paul. Kun Elisabet seuraavan kerran kulki hänen ohitsensa, kuiskasi hän salaperäisesti:

— Mene tuohon viereiseen huoneeseen! Minulla on sinulle puhumista.

— Mitä hänellä on minulle puhumista? ajatteli Paul, mutta teki niinkuin käsketty oli.

Hän odotteli, puoleksi uudinten verhossa, mutta tyttöä ei kuulunut. Hetkestä hetkeen lisääntyi hänen katkeruutensa. Hän muisti kauniit puheensa turveviljelyksestä ja Heinen runoista, ja hän kohautti ivallisesti olkapäitään omalle tyhmyydellensä. Tämän iltapäivän kuluessa hän tunsi tulleensa vuosia vanhemmaksi.

Ja äkkiä johtui hänen mieleensä kysymys: Mitä minä etsin täältä? Mitä minulla on tekemistä noiden iloisten ihmisten parissa, jotka nauravat ja koettavat miellyttää toisiansa ja mitään ajattelematta antavat päivien kulua. Narri, raukka minä olin uskoessani, että minullakin oli oikeus iloita ja olla niinkuin toisetkin.

Lattia poltti hänen jalkainsa alla. Hänestä tuntui synnin tekemiseltä viipyä hetkeäkään enää tässä paikassa. Hän hiipi kuistille, missä hänen lakkinsa oli.

— Sanokaa sisarilleni, virkkoi hän palvelustytölle, että minä menin kotiin hankkimaan heille vaunuja.

Hän hengitti kuin vapautettuna ulko-oven mennessä lukkoon.

Rajuilma oli tauonnut; vienoa jälkisadetta vihmoi alas taivaalta, tuuli humisi vilvoittaen tasangolla, ja taivaan rannalla, missä iltarusko oli katoamaisillansa, välkkyilivät etääntyvän ukkosen leimaukset tulipunaisista pilvistä.

Ikäänkun takaa-ajettuna hän riensi sateen liottamalla tiellä metsää kohden, joka pian sulki hänet humisevaan, rauhaisaan syliinsä. Kostea sammal tuoksui, ja kuusten neulasissa kiilsi vesipisaroita.

Tullessaan aukealle ja nähdessään kotinsa hän levitti kätensä ja huusi tuulen huminaan:

— Tuolla on minun paikkani, tuonne minä kuulun! Ja kelvoton olen, jos vielä kerrankin etsin iloa vieraalta maalta. Minä vannon jättäväni kaiken turhanaikaisuuden ja kaikki mielettömät harrastukset. Nyt tiedän, mikä olen; ja mikä minulle ei sovi, sen hautaan unhotukseen. Amen!

Niin hän otti jäähyväiset nuoruudeltansa ja nuoruutensa unelmilta.

XIII.

Aamulla herätessänsä hän näki äitinsä istuvan vuoteen vieressä.

— Sinä jo ylhäällä? sanoi hän kummastuneena.

— En ole voinut nukkua, vastasi äiti hiljaisella äänellänsä, joka aina kuului siltä, kuin pyytäisi hän anteeksi sitä, mitä sanoi.

— Miksi et? kysyi Paul.

Äiti ei vastannut, vaan silitteli hänen tukkaansa ja hymyili surullisesti. Silloin Paul huomasi, että kaksoiset olivat kielitelleet ja että mielipaha hänen tähtensä oli vienyt äidiltä unen.

— Se ei ollut niin vaarallista, äiti hyvä! sanoi hän lohdutellen. He huvittelivat vähän minun kustannuksellani — siinä kaikki.

— Elisabetkin? kysyi äiti ja katseli häneen suurin, tuskaisin silmin.

— Ei, ei hän — mutta…

Paul vaikeni ja kääntyi seinään päin.

— Mutta? kysyi äiti.

— En tiedä, mutta jokin "mutta" siinä on, vastasi Paul.

— Sinä ehkä teet vääryyttä hänelle, sanoi äiti; katso, mitä hän lähetti sinulle tyttöjen mukana.

Äiti veti esiin pitkulaisen esineen, joka oli huolellisesti kiedottu silkkipaperiin. Se oli huilu, joka oli tehty eebenholtsista ja jonka läpät olivat hopeata. Paul punehtui häpeästä ja ilosta, ja kun hän hetken oli katsellut soittokonetta, sanoi hän:

— Mitä sillä nyt teen?

— Opettelet soittamaan, vastasi äiti, ja äänessä oli pieni ylpeyden vivahdus.

— Se on liian myöhäistä, vastasi Paul surullisesti päätänsä ravistaen; minulla on nyt paljon muuta ajateltavaa.

Hänestä tuntui, kuin olisi häntä pakoitettu repimään haudasta jotakin kuollutta. —

— No, sinä kuulut häväisseen itsesi eilen oikein kelpo lailla, sanoi isä suuruspöydässä.

Paul hymyili itseksensä, ja isä murisi jotakin kunniantunnon puutteesta. — Kaksoisten silmät olivat suuret, haaveksivat, ja kun he katsoivat toisiinsa, levisi autuuden loiste heidän kasvoilleen. He ainakin olivat onnelliset. — — —

Viikot kuluivat.

Viljat saatiin vahingoittumattomina korjuuseen Paulin väsymättömän huolenpidon kautta. Tuli hyvä vuosi, parempi kuin pitkiin aikoihin. Isä jo laski, kuinka saalista voisi paraiten käyttää hänen turvekeinotteluihinsa.

Hän rehenteli entiseen tapaansa, ja mitä vähemmän herra Douglas antoi itsestään kuulumisia, sitä enemmän Meyhöfer kapakoissa lörpötteli naapurusten yhtiöstä. Kun hän kerran oli ryhtynyt huijaukseen, oli hänen pakko kulkea valheesta valheeseen ja aina yhä suurempaan. Herra Douglas lopulta toden teolla suuttui siihen vallattomuuteen, jota hänen niinellänsä harjoitettiin.

Eräänä aamupäivänä elokuun lopulla näki Paul, joka oli työssä Mikael rengin kanssa pihassa, kookasvartaloisen naapurin suuntaavan kulkunsa peltojen poikki suoraan taloa kohden.

Paul pelästyi, sillä tämä vieraissakäynti ei saattanut tietää hyvää. Douglas tervehti häntä ystävällisesti, mutta hänen jääharmaiden, tuuheiden kulmakarvainsa alta leimusi tuhoa ennustavia salamoita.

— Onko isänne kotona? kysyi hän ärtyneellä äänellä.

— Hän on asuintuvassa, vastasi Paul levottomana; jos suvaitsette, niin näytän teille tien.

Nähdessään odottamattoman vieraan hypähti vanha Meyhöfer hieman hämillään tuoliltansa, mutta pian hän tointui ja lausui suurisuisella tavallaan:

— Olipa hyvä, että tulitte, herra… Minulla on paljon tärkeätä puhuttavaa teille.

— Niin minullakin teille! vastasi Douglas ja asettui jykevänä seisomaan aivan Meyhöferin eteen. Mikä teidät on saanut, rakas ystävä, niin väärin käyttämään minun nimeäni?

— Minä teidän nimeänne, herra?… Kuinka te uskallatte?… Mene ulos
Paul!

— Olkoon hän sisällä vaan, sanoi Douglas.

— Mutta hänen täytyy mennä ulos! kirkaisi vanhus. Enkö enää ole herra talossani, kuuletteko?

Paul lähti huoneesta. Kuistilla hän tapasi äidin, joka kädet ristissä ja tuijottavin silmin katseli oveen päin. Nähdessään Paulin hän puhkesi kyyneliin ja väänteli käsiänsä.

— Hän riistää meiltä ainoan ystävän, joka meillä on maan päällä, nyyhkytti äiti ja vaipui pojan syliin vavahtaen joka kerta, kun miesten vihaiset äänet selvemmin kaikuivat hänen korviinsa.

— Tule pois, äiti! pyysi Paul. Sinä tulet vain kiihdyksiin, emmekä kuitenkaan voi olla miksikään avuksi.

Hervottomana hän antoi viedä itsensä makuuhuoneeseen.

— Anna minulle vähän etikkaa! Muuten pyörryn. Paul teki niin, ja hieroessaan äidin ohimoita hän puhui kovalla äänellä, jottei miesten kirkuna kuuluisi. Äkkiä lyötiin ovet auki — hetken aikaa oli hiljaista — kamalan hiljaista — sitten kuului kahleiden kalinaa ja isän raivosta käheä ääni:

— Sulttaani! Käy kiinni!

— Hyvä Jumala… Hän usuttaa koiran hänen kimppuunsa! huusi Paul ja syöksyi ulos.

Hän tuli hyvään aikaan saadaksensa nähdä, kuinka Sulttaani — suuri, kiukkuinen koira — hyppäsi Douglasin niskaan Meyhöferin juostessa perässä piiska pystyssä. Mikael Raudszus seisoi kädet housun taskuissa ja katseli.

— Isä, mitä sinä teet? huusi Paul ja repäisi piiskan hänen kädestänsä juostaksensa koiran perään, mutta ennenkuin hän ehti paikalle, makasi peto jo maassa ja oikoili raajojaan jättiläisen nyrkin huumaamana.

Verta vuoti Douglasin kaulasta ja käsistä. Hänen vihansa näkyi haihtuneen. Hän jäi seisomaan, pyyhki käsiänsä nenäliinaan ja puhui suopeasti hymyillen:

— Eläin parka mahtoi uskoa asiaansa.

— Te olette haavoitettu, herra Douglas, sanoi Paul.

— Koira piti minun niskaani vasikan koipena… Seuratkaa minua vähäsen ja auttakaa minua peseytymään, etteivät naiset kotona aivan pahasti säikähtäisi.

— Antakaa hänelle anteeksi! rukoili Paul. Hän ei tietänyt, mitä hän teki.

— Tule takaisin, lurjus! kuului isän ääni. Tahdotko sinä pitää yhtä sanapaton kanssa?

Naapurin kädet puristuivat nyrkkiin, mutta hän hillitsi itsensä ja sanoi väkinäisesti naurahtaen:

— Menkää takaisin! Pojan tulee olla isänsä luona.

— Minä tahtoisin sovittaa… sammalteli Paul.

— Vehkeilijä! Konna! jyrisi takaapäin.

— Menkää takaisin, sanoi Douglas hammastansa purren, ja rauhoittakaa häntä! Muuten hänen käy huonosti.

Sitten Douglas alkoi kaikin voimin viheltää marssia, jottei hän kuulisi parjaushuutoja, ja asteli pyylevänä kotiinsa päin.

Vanhus pauhasi pihassa kuin hullu, heitteli kiviä, heilutteli vaununaisaa ilmassa ja potki oikealle ja vasemmalle. Kun hän tapasi Paulin, tahtoi hän käydä hänen kurkkuunsa kiinni, mutta äiti juoksi parkaisten väliin. Äiti tarttui Pauliin molemmin käsin, hän tahtoi sanoa jotakin, mutta pelko teki hänet mykäksi; hän ei voinut tehdä muuta kuin katsoa mieheensä.

— Hameväkeä! jupisi tämä halveksivaisesti ja kääntyi pois. Mutta koska hän tahtoi tyhjentää raivonsa johonkin, astui hän Mikael Raudszusin luo, joka juuri ryhtyi työhönsä.

— Mitä siinä töllistelet, senkin koira! huusi Meyhöfer hänelle.

— Teen työtä, herra, vastasi tämä ja loi terävän katseen mustien kulmakarvojensa alta. — Mikä estää minua ruhjomasta sinua mäsäksi! huusi vanhus ja pudisti nyrkkejään miehen nenän edessä.

Mies kumartui, mutta samassa isännän nyrkit iskivät hänen kasvoihinsa. Hän hoiperteli taaksepäin jokainen veripisara oli kadonnut hänen synkiltä kasvoiltansa — ja sanaa sanomatta hän tarttui kirveeseen.

Mutta samassa Paul takaapäin hyökkäsi kiinni hänen käsivarteensa, väänsi aseen irti ja heitti sen kaivoon.

Isä tahtoi uudestaan rynnätä miehen kimppuun, mutta Paul kävi päättäväisesti häntä vyötäisistä kiinni ja pannen kaikki voimansa liikkeelle kantoi käsin ja jaloin sätkyttelevän vanhuksen asuintupaan, jonka oven hän salpasi ulkopuolelta.

— Mitä olet tehnyt isällesi? vaikeroi äiti, joka kauhistuneena oli katsellut taistelua; hän ei voinut käsittää, että poika voisi tehdä väkivaltaa isällensä. Hän katseli arasti Pauliin ja toisteli valittaen: Mitä olet tehnyt isällesi?

Paul suuteli hänen kättänsä ja sanoi:

— Rauhoitu, äiti! Minun täytyi pelastaa hänen henkensä.

— Ja nyt olet teljennyt hänet sisään?… Paul! Paul!

— Hänen täytyy olla siellä, kunnes Mikael on mennyt pois, vastasi Paul.
Älä avaa ovea, sillä silloin saattaa täällä tapahtua onnettomuus.

Paul meni ulos pihaan. Mikael seisoi tallin oveen nojautuneena mustaa partaansa pureskellen ja katseli karsaasti tulijaan.

— Mikael Raudszus! huusi Paul.

Mies tuli lähemmäksi. Hänen otsasuonensa olivat paisuneet sinisiksi pahkuroiksi. Paul ei uskaltanut katsoa häneen.

— Sinun jälelläoleva palkkasi tekee viisi markkaa neljäkymmentä pfennigiä. Tässä ovat rahat. Viiden minuutin kuluessa pitää sinun lähteä tästä talosta.

Mies antoi vastaukseksi niin uhkaavan synkän katseen, että Paul kauhulla ajatteli, kuinka kauan hän oli pitänyt miestä, tuntematta hänen oikeata mielenlaatuansa. Paul pelkäsi joka hetki päällehyökkäystä. Mutta mies kääntyi äänettömänä ympäri, meni talliin, josta hän otti tavaransa, ja lähti talosta. Koko tämän peloittavan kohtauksen aikana ei hän sanonut sanaakaan.

— Siinä se asia, ja nyt isän luo, ajatteli Paul. Hän oli päättänyt rauhallisesti ottaa vastaan kaikki lyönnit ja häväistyssanat, avasi oven ja odotti isän hyökkäystä. Mutta tämä istui sohvan kulmassa kokoon kyyristyneenä ja tuijotti eteensä. Hän ei liikahtanut silloinkaan, kun Paul astui sisään ja lausui suorien:

— En tehnyt sitä mielelläni, isä, mutta minun täytyi.

Meyhöfer vilkaisi häneen arasti ja sanoi katkeralla äänellä:

— Sinä voit tehdä, mitä sinua miellyttää… Minä olen vanha mies, ja sinä olet väkevämpi…

Sitten hän vaipui jälleen kokoon.

Mutta siitä päivästä lähtien Paul oli herrana talossa.

XIV.

Kolme viikkoa oli kulunut. Paul raatoi kuin orja, mutta sittenkin vaivasi häntä omituinen levottomuus. Kun hän joskus soi itsellensä hetken levähdysaikaa, ei hän viihtynyt kotona. Hänestä tuntui, kuin raukeisivat sen seinät hänen päällensä. Hän kuljeksi nummella tai metsässä tai lähellä Helenenthalia. Mitä varten hän sinne meni, sitä hän ei uskaltanut tunnustaa edes itselleen. — Jos tapaisin Elisabetin, täytyisi minun häpeästä vaipua maahan, ajatteli hän — ja kuitenkin hän vakoili häntä kaikkialla vavisten pelonsekaisesta ilosta nähdessään jonkun naisolennon etäämpänä.

Hän ei välittänyt enää yölevostakaan. Kun toiset talossa olivat nukkuneet, hiipi hän ulos ja tuli usein kotiin vasta päivän kirkkaana paistaessa mennäksensä työhön pää kipeänä ja jäsenet kangistuneina.

— Minä tahdon hyvittää… hyvittää, jupisi hän itseksensä; mutta kuinka — siinä kysymys. Hän ei edes tietänyt, olivatko koiran puremat tehneet Douglasille mitään vahinkoa.

Kerran hänen ollessaan hämärässä toisella puolen metsää näki hän Mikael Raudszusin tulevan Helenenthalista. Hänellä oli olkapäällä lapio, jossa riippui mytty. Paul katseli häntä silmäänsä räpäyttämättä, sillä hän odotti hyökkäystä, mutta mies vain vilkaisi häneen arasti ja vältti kiertämällä vastatusten tulemista. — Tuo mies näyttää siltä, kuin olisi hänellä pahat mielessä, ajatteli Paul.

Douglas oli ottanut Mikaelin palvelukseensa, niinkuin eräs päiväläinen tiesi kertoa, ja kun Meyhöfer sai sen kuulla, nauroi hän ja sanoi: Se on niin tuon kavalan heittiön kaltaista; kyllä ne mahtavat keittää minulle hyvän sopan.

Meyhöfer oli varmasti vakuutettu, että Douglas jättäisi asian yleisen syyttäjän haltuun, ja jonkinlaisella nautinnolla hän ajatteli sitä, että hänet tuomittaisiin — "väärin", tietysti —; mutta kun haaste viipyi päivästä päivään, sanoi hän ivallisesti: Armollinen herra suvaitsee viivyttää hirttämistä.

Mutta Douglas ei näyttänyt välittävän koko loukkauksesta; hän ei edes vaatinut takaisin sitä summaa, jonka hän oli lainannut Meyhöferille.

Paul oli täynnä kiitollisuutta, ja mitä vaikeampi hänen oli löytää sille ilmaisukeinoa, sitä rajummin levottomuus häntä ajoi paikasta paikkaan.

Eräänä yönä hän jälleen seisoi Helenenthalin puutarha-aidan takana. Syyssumu peitti maan, ja lakastuva ruoho kahisi hiljaa. Valkoinen talo peittyi yön pimeyteen; ainoastaan yhdestä ikkunasta pilkoitti heikko, punertava valo.

Tuolla hän valvoo sairaan äitinsä luona, ajatteli Paul. Ja kun hän ei muulla keinoin voinut kutsua häntä puheillensa, niin hän vihelsi. Pari, kolme kertaa hän vaikeni kuuntelemaan. Ei ketään kuulunut, ja hänen tuskansa kasvoi.

Tunnustelevin käsin hän etsi sitä irtonaista sälettä, jonka Elisabet kerran hänelle osoitti, ja löydettyään sen hän tunkeutui sisään. Oksat repivät hänen vaatteitaan hänen pyrkiessään avonaiselle tielle. Viimein hän pääsi. Valkoinen hiekka levitti hämärää valoa, ja lampunvalkea sairaan huoneesta loisti kirkkaammin.

Hän istui puutarhasohvalle ja katseli ylöspäin. Näytti kuin joku varjo olisi liikkunut uudinten takana.

Silloin yhtäkkiä kaikki kävi valoisammaksi hänen ympärillänsä… Ruusupensasten rungot pistäytyivät näkyviin pimeydestä… hiekka loisti… seinä, joka äsken seisoi mustana, hohti nyt tummanpunaisena, niinkuin aamunkoitto olisi sen valaissut.

Ihmeissään hän kääntyi katsomaan… Veri hyytyi hänen suonissaan… Pimeälle taivaalle kohosi voimallinen tulenhehku. Mustat pilvet saivat leimuavat reunustat, ja korkealle lentelivät tuliset kielekkeet niinkuin revontulen säteet.

— Koti palaa! — — —

* * * * *

Raskaana vaipui hänen päänsä puutarhasohvan selkänojaa vasten — mutta seuraavassa silmänräpäyksessä hän hypähti seisomaan — hänen polvensa horjuivat, veri kiehui hänen ohimoissaan. — Eteenpäin, pelasta mitä on pelastettavissa! sanoi ääni hänen sisällänsä — ja hurjaa vauhtia tunkeutui hän pensaston lävitse, kiipesi yli aidan ja putosi toisella puolella olevaan ojaan.

Tulipalo valaisi aukean tasangon niinkuin nouseva aurinko. Pellon sänki välkähteli, ja synkkä metsä peittyi punertavaan hehkuun.

Asuinrakennus oli vielä vahingoittumatonna; sen muuriseinät välkkyivät kuin marmori, sen ikkunat säkenöivät kuin hohtokivet. Pihamaa oli valoisa kuin keskellä päivää. Aitta se siellä paloi — aitta, joka oli kattoon asti täynnä viljaa ja vuoden antimia. Paulin työ, hänen onnensa ja toiveensa — kaikki haihtui savuun ja liekkeihin.

Hän rohkaisi jälleen mieltänsä ja kiiti hurjaa vauhtia nummitasangon poikki. Rientäessään metsän ohitse hän oli näkevinänsä jonkun heittäytyvän maahan pitkällensä; mutta siihen hän ei tullut sen enempää huomiotansa kiinnittäneeksi.

Eteenpäin — pelasta mitä on pelastettavissa!

Pihasta kuului sekavaa huutoa ja hälinää. Rengit juoksivat silmittöminä edestakaisin, piiat vääntelivät käsiään, ja sisaret huusivat Paulia.

Kylässäkin oli päästy hereille. Maantie oli täynnä ihmisiä. Vesisankoja tuotiin, ja vanha ruiskukin tuli paikalle.

— Missä on herra? huusi Paul miehille.

— Kannettiin juuri sisään; hän on taittanut jalkansa, tuli vastaukseksi.

Onnettomuus onnettomuuden lisäksi!

— Antakaa aitan palaa! huusi Paul muutamille; jotka päättöminä tyhjensivät parin pienen sangon sisällyksen hehkuun. Pelastakaa elukat! Mutta katsokaa, etteivät ne syöksy liekkeihin.

Kolme, neljä miestä riensi navettaan.

— Toiset tänne asuinrakennusta suojelemaan! Älkää kantako mitään ulos!

— Älkää kantako mitään ulos! toisti hän vielä kerran ja tempasi parin vieraan henkilön käsistä esineet, joita he kantoivat asuinrakennuksesta.

— Mutta me tahdomme pelastaa.

— Pelastakaa rakennus!

Hän riensi portaita ylös. Ohi mennessään hän näki äidin mykkänä ja kyynelettömänä istuvan isän vieressä, joka lepäsi sohvalla ja uikutti.

Erään luukun kautta Paul kiipesi katolle.

— Letku tänne.

Heinähaarukalla nostettiin sen metallinen pää hänelle. Kihisevänä valui vesi kuumille kattotiilille. Hän istui katonharjalla, hänen vaatteensa kuumenivat, tulikipunoita lenteli hänen hiuksiinsa palavasta aitasta, hänen kätensä ja kasvonsa saivat pieniä palohaavoja. Hän ei tuntenut mitään ruumiillista kipua, mutta hän kuuli ja näki kaikki ympärillänsä — hänen aistimillansa näkyi olevan monin verroin suurempi tarkkuus kuin muulloin.

Hän näki tulen lennättävän ilmaan kekäleitä, jotka kauniissa kaarissa putosivat alas — hän näki hevosten ja lehmäin kirmaavan niitylle, jossa ne olivat suojattuina — hän näki koiran ulvoen kiskovan itseänsä irti kuumentuneista kahleistaan.

— Päästäkää koira irti! huusi Paul.

Hän näki pieniä, sinertäviä liekkejä hyppivän aitan päädystä viereiseen vaunuvajaan.

— Vaunuvaja syttyy tuleen! huusi hän alas. Pelastakaa mitä siellä on!

Pari miestä kiirehti vetämään ajokaluja ulos. Ja tohisten ja pihisten valeli vesisuihku kattoa, tunkeutui parruihin asti ja kattotiilten alustaan. Pieniä valkoisia savupilviä nousi ilmaan ja katosi näyttäytyäkseen jälleen toisessa paikassa.

Mutta yhtäkkiä tuli Paulin mieleen Musta Sussu, joka oli piilossa vanhan romun seassa vajan perimäisessä sopessa. Hän tunsi pistoksen rinnassaan. Hukkuisiko sekin, josta hänellä ennen oli ollut niin suuria toiveita?

— Pelastakaa lokomobiili! huusi hän.

Mutta kukaan ei ymmärtänyt häntä. Halu auttaa Mustaa Sussua valtasi hänet niin voimallisesti, että hän melkein olisi uhrannut asuinrakennuksen sen pelastamiseksi.

— Tulkoon tänne joku minun sijaani! huusi hän alas ihmisjoukolle, joka suurimmaksi osaksi töllisteli toimetonna.

Roteva muurari kiipesi ylös, kiskoi katosta irti kourutiiliä ja raivasi siten itsellensä tien harjalle asti. Hänelle Paul antoi ruiskunletkun ja luisui alas; hän ihmetteli suuresti, ettei hän siinä taittanut käsiänsä ja jalkojansa.

Sitten Paul tunkeusi vajaan, mistä tukehuttava savu tuprusi häntä vastaan.

— Kuka tulee mukaan? kysyi hän. Kaksi päiväläistä lupautui.

— Eteenpäin!

Niin mentiin savuun ja liekkeihin.

— Tässä on vedintanko. Käykää kiinni! Rivakasti ulos!

Ryskien ja kolisten lokomobiili vieri pihaan. Sen ja sen pelastajien takana rysähti vajan katto sisään.

* * * * *

Aamu koitti. Sinertävä hämärä loi valoansa raunioista nousevaan savuun.
Siellä täällä leimahti liekki, mutta sammui jälleen.

Väkijoukko oli hajaantunut. Kolkko hiljaisuus vallitsi talossa; ainoastaan palopaikalta kuului hiljaista räiskettä ja pihinää, ikäänkuin liekeillä vielä olisi ollut jotakin sanomista toisilleen, ennenkuin kuolivat.

— Vai niin, sanoi Paul; näin nyt siis on käynyt!

Asuinrakennus ja navetta sekä kaikki elävät olennot olivat pelastuneet.
Aitta ja vaunuvaja olivat tuhkaläjänä.

— Nyt olemme yhtä köyhät kuin kaksikymmentä vuotta sitten, ajatteli hän ja siveli palohaavojansa; ja jollen minä olisi ollut ulkona kuljeksimassa, niin ei tätä kenties olisi tapahtunut.

Ovella istui äiti kokoonvaipuneena ja kädet ristissä. Hänen poskensa olivat vetäytyneet syviin kurttuihin, ja hänen silmänsä tuijottivat eteenpäin, ikäänkuin hän näkisi vielä liekkien loimottavan.

— Äiti! huusi Paul tuskan vallassa, sillä hän pelkäsi tämän jo olevan lähellä heikkomielisyyttä.

Äiti nyökkäsi jonkun kerran päätänsä ja sanoi:

— Niin käy tässä maailmassa! Niin, niin.

— Kaikki kääntyy hyväksi jälleen, sanoi Paul. Äiti katsoi häneen ja hymyili — tämä hymyily vihlaisi hänen sydäntänsä.

— Isäsi ajoi minut juuri ulos, sanoi äiti; mutta älä sinä tee sitä, pyydän sydämestäni.

— Äiti! Hyvä Jumala, miksi noin puhut!

— Se ei ole tosiaankaan minun syyni, sanoi äiti; en koskaan käy tulella aitassa.

— Mutta kuka on sen sitten sanonut?

— Isä sanoo minun olevan syynä kaikkeen ja että saan mennä hiiteen. — —
Mutta älä tee hänelle pahaa.

Paul! pyysi hän tuskallisena nähdessään pojan nousevan. Älä käy kiinni häneen — hänellä on niin ankarat kivut.

— Lääkäri saapuu tunnin päästä; olen lähettänyt noutamaan.

— Mene isän luo, Paul, ja lohduta häntä… Tekisin sen itsekin, mutta hän on ajanut minut ulos.

Äiti vaipui jälleen kumaraan asentoonsa ja jupisi itseksensä:

— Hän on ajanut minut ulos… ajanut minut ulos…

XV.

Sanomaton kurjuus vallitsi Meyhöferin talossa. Asuintuvassa makasi isä vuoteellansa ja vaikeroi ja sadatteli ja kirosi sitä päivää, jolloin oli syntynyt. Lauhkeampina hetkinään hän tarttui vaimonsa käteen, pyysi kyynelsilmin häneltä anteeksi sitä, että oli yhdistänyt hänen kohtalonsa omaan kurjaan elämäänsä, ja lupasi tulevaisuudessa tehdä hänet rikkaaksi ja onnelliseksi. Ennen kaikkea rikkaaksi — rikkaaksi!

Mutta se oli myöhäistä. Miehen lempeät sanat eivät enää tehneet mitään vaikutusta häneen, ja Elisabet rouva vain odotti, että torat alkaisivat heti hyväilysanain perästä. Kuihtunein poskin ja silmät sumenneina hän hiipi toimissaan nurkumatta näyttäen äänettömyydessään kaksin verroin surkuteltavalta.

Mutta kukaan ei säälinyt häntä, ei Jumalakaan taivaassa. Päivä päivältä hän kävi väsyneemmäksi, hänen kalpealle, sinisuoniselle otsallensa oli kuolonenkeli jo lyönyt leimansa, ja tuo koko elinajan odotettu onni oli kauempana kuin koskaan.

Ainoa, joka olisi voinut lohduttaa, oli Paul, mutta hänen käytöksensä oli käynyt arastelevaksi kuin pahantekijän; hän uskalsi tuskin antaa aamuterveisiksi kättänsä äidille ja loi katseensa maahan, jos tämä häneen katsoi. Ellei äiti itse olisi ollut niin umpimielinen ja surun sortama, olisi hän huomannut, ettei pojan laita ollut oikea, mutta nyt hän murheessaan vain huomasi, että hän turhaan sai odottaa pojalta lohdutuksen sanaa.

Kerran hämärässä, kun Paul tapansa mukaan penkoili palaneita raunioita, tuli äiti hänen luoksensa ja koetti aloittaa keskustelua, mutta Paul väitteli häntä kuten ainakin.

— Paul, älä ole niin kova minua kohtaan! pyysi äiti, ja hänen silmänsä täyttyivät kyynelillä.

— Enhän minä sinulle mitään tee, äiti, sanoi Paul ja puri hammastaan.

— Sinulla on jotakin minua vastaan, Paul!

— Ei, äiti.

— Uskotko minun olleen syynä tulipaloon?

Silloin Paul huudahti, syleili äidin polvia ja itki kuin lapsi, mutta kun äiti tahtoi silittää hänen hiuksiaan — hyväilytapa, jota he aina olivat keskenänsä käyttäneet — niin Paul hypähti ylös, työnsi äidin luotaan ja sanoi:

— Älä koske minuun, äiti! Minä en ansaitse sitä.

Sitten hän kääntyi ja läksi nummelle kuljeksimaan.

Siitä hetkestä lähtien, kun hän ensi kerran oli herännyt palon jälkeen, oli hänellä ollut itsepintainen päähänpisto, josta hän ei millään päässyt vapaaksi: se näet, että hän yksin oli syynä kaikkeen.

— Olisin vain vartioinut taloa, niinkuin velvollisuuteni oli, enkä kuljeksinut ulkona, niin ei onnettomuus olisi koskaan tapahtunut. Näin hän ajatteli. Koko hänen salainen ikävöimisensä tuntui nyt hänestä rikokselta kotia vastaan. Omantunnon vaivat eivät suoneet hänelle hetkeksikään lepoa. Yhä vain leiskuivat liekit hänen silmissään, ja kun hän illalla levolle pantuansa tuijotti pimeyteen, niin hän oli näkevinänsä tulisia kieliä nousevan joka loukosta, ja hänestä tuntui, kuin olisi häntä ympäröitsevä pimeys ollut savua eikä yön synkkyyttä.

Tulipalon aikaansaajasta ei hän ollut muodostanut itselleen mitään ajatusta. Surut, jotka olivat kokoontuneet hänen niskoillensa, täyttivät hänet kokonansa; kostolle ei jäänyt mitään sijaa.

Talossa vallitsi suuri puute; töin tuskin saatiin rahaa lääkkeisiin. Paul mietti ja laski yöt ja päivät ja teki laveita suunnitelmia rahojen hankkimiseen. Veljillensäkin hän kirjoitti ja kysyi, eivätkö he voisi hankkia parin sadan taalarin lainaa kohtuullisella korolla. Nämä vastasivat suruisesti olevansa niin velkaantuneita, etteivät mistään enää voineet lainaksi saada. Max, opettaja, oli kyllä äskettäin mennyt kihloihin varakkaan tytön kanssa, ja Paul oli vakuutettu, että tytön isältä olisi saanut jonkun summan lainatuksi, mutta Max katsoi tämänlaisen pyynnön kautta joutuvansa ikävään suhteeseen ja pelkäsi ennen aikojansa paljastaa todellista tilaansa tulevalle apellensa.

Onni onnettomuudessa oli kuitenkin se, että turnipsit oli ehditty myydä ja lähettää pois ja että perunat suurimmaksi osaksi vielä olivat maassa. Siten saatiin kokoon edes vähäsen rahoja tärkeimpiin tarpeisiin. Mutta aitan uudestaanrakentamista ei vielä voinut ajatella.

Keskellä noita surkeita raunioita törrötti Musta Sussu nokisena ja pitkäkaulaisena. Se — muutamia kurjia työvankkureja lukuunottamatta — oli ainoa kapine, joka oli vaunuvajasta pelastettu.

Kaksoiset, jotka näinä surullisina aikoina olivat menettäneet paljon iloisuudestansa ja ainoastaan salassa juttelivat ja tirskuivat, katselivat uteliaina lokomobiilia, ja kun isä ensi kerran nousi vuoteeltaan ja näki mustan kummituksen, niin hän nyrkkiänsä puiden kiljui:

— Miksei ole annettu tuonkin riivatun palaa?

Mutta Paul kiintyi siihen yhä hartaammin. — Nyt olisi sinun aika herätä jälleen eloon, sanoi hän, vääntäen ratasta ja tirkistellen pannun sisustaan; iltaisin hän alkoi veistellä lehmuksesta pieniä malleja, ja eräänä päivänä hän kirjoitti veljellensä, opettajalle: "Lähetä minulle koulun kirjastosta pari kirjaa, jotka koskettelevat höyrykoneiden rakennusta. Luulen niistä tulevan suurta hyötyä meidän kodillemme."

Veli antoi turhaan pyytää. Ensiksikin — väitti hän — oli vasten hänen periaatteitaan ottaa kirjastosta kirjoja, joita hän ei itse tarvinnut, ja toiseksi ei Paul voinut niitä käyttää hyödyksensä, koska hän ei ollut perehtynyt tieteelliseen fysiikkaan.

Sitten Paul kääntyi toisen veljen puoleen, joka heti lähetti paksun pakan komeakantisia kirjoja sekä viidenkymmenen markan laskun. Hän päätti pitää kirjat ja säästää kokoon viisikymmentä markkaa. — Mustan Sussun hyväksi ei mikään uhraus ole liika suuri, ajatteli hän.

Mutta Paul sai vielä uusiakin syitä levottomuuteen.

Eräänä aamupäivänä ajoivat pihaan vaunut, ja niissä istui, paitsi poliisia, kaksi vierasta herraa, joista toinen, hyvinvoipa keski-ikäinen mies, kultasankaiset rillit nenällä, esitti itsensä tutkintotuomariksi.

Paul säpsähti, sillä hän tiesi olevan paljon asioita, joita hän ei voinut ilmaista.

Ensin tutkintotuomari tarkasti palopaikan, teki pohjapiirustuksen siitä ja kyseli, missä ovet ja ikkunat olivat olleet, sitten hän kutsui kokoon palvelusväen ja kyseli tarkoin, mitä kukin oli tehnyt sinä päivänä aina palon syttymiseen asti.

Paul seisoi kalpeana ja vavisten vieressä, ja kun tuomari laski palvelusväen menemään ja kääntyi häntä kuulustelemaan, niin hänestä tuntui, kuin olisi maailmanloppu tulossa.

— Kävittekö palopäivänä aitassa? kysyi tuomari.

— Kävin.

— Poltatteko tupakkaa?

— En.

— Muistatteko pidelleenne tulta, tulitikkuja tai muuta sellaista aitassa?

— En; olen hyvin varovainen.

— Koska viimeksi kävitte aitassa?

— Kello kahdeksan aikaan illalla.

— Mitä teitte siellä?

— Olin tarkastuskulullani, jonka teen joka ilta ennen ovien sulkemista.

— Suljetteko itse ovet?

— Suljen, aina.

— Ettekö huomannut mitään erinomaisempaa sinä iltana?

— En.

— Ettekö nähnyt kenenkään kuljeksivan lähitienoilla?

Kysymys iski häneen kuin salama. Vasta nyt hän muisti varjon, jonka hän palon alussa oli nähnyt katoavan metsään. Mutta eihän se ollut lähitienoilla. Ja syvään hengähtäen hän vastasi: En.

Nyt se tulee! ajatteli Paul. Seuraavan kysymyksen täytyy tuoda ilmi hänen yöllinen kulkunsa, paljastaa salaisuus, jonka hän tähän asti oli kätkenyt syvälle sisimpäänsä.

Mutta niin ei käynytkään. Tutkintotuomari kääntyi äkkiä toisiin asioihin ja kysyi:

— Eikö teillä äskettäin ollut palveluksessa Mikael Raudszus niminen renki?

— Oli, vastasi Paul ja tuijotti suurin silmin tuomariin. Mikaelia siis epäiltiin.

— Mistä syystä eroititte hänet?

Paul kertoi tarkasti tuon kamalan tappelun, mutta vältti niin paljon kuin mahdollista puhua siitä kohtauksesta, joka oli edellä ollut Douglasin kanssa. Ensimäinen vaara oli voitettu, ja Paul oli rauhoittunut.

Kirjuri teki ahkeraan muistiinpanoja, ja tuomari kohotti kulmakarvojaan ikäänkuin kaikki jo olisi täydellisesti selvillä. Kun Paul oli lopettanut, antoi tuomari poliisille viittauksen. Tämä teki käännöksen ja poistui suunnaten kulkunsa Helenenthalia kohden.

— Ja nyt isänne luo! sanoi tuomari. Onko hänen tilansa sellainen, että häntä voi kuulustella?

— Menen katsomaan, vastasi Paul ja riensi sairaan huoneeseen.

Hän näki isän istuvan vuoteellaan. Hänen silmänsä säkenöivät, ja kasvoissa kuvasteli vaivoin hillitty raivo.

— Anna heidän tulla sisään! huusi hän Paulille. Kaikki tietysti on vain ilveilyä, sillä oikeaan he eivät uskalla käydä käsiksi… mutta anna heidän tulla!

Isäkin kertoi taistelukohtauksen, mutta juuri sen kohdan, jonka Paul oli jättänyt mainitsematta, riidan Douglasin kanssa ja koiran usutuksen, sen ukko jutteli kerskuvan laveasti. Tuomari raappi korvallistaan, ja kirjuri teki innokkaasti muistiinpanoja. Kun Meyhöfer tuli siihen kohtaan, jossa hänen olisi pitänyt kertoa poikansa väliintulemisesta, vaikeni hän, ja hänen silmissään paloi mielikarvauden ja uhman liekki.

— Ja sitten? kysyi tuomari.

— Olen vanha mies, jupisi ukko hampaidensa välistä, älkää pakoittako minua tunnustamaan omaa häpeätäni!

Tuomari tyytyi siihen ja kysyi ukolta, eikö hän ollut epäillyt
Mikaelia. Meyhöfer hymyili salaperäisesti ja kuiskasi:

— Hän ehkä oli välikappaleena, kurjana välikappaleena, mutta…

— Mutta?

— Vahinko vaan, herra tuomari — sanoi ukko ivallisesti — että oikeudella on side silmillä… Enempää en sano.

Tuomari ja kirjuri katsoivat toisiinsa päätänsä pudistellen, ja siihen loppui kuulustelu.

— Vangitaanko Mikael Raudszus? kysyi Paul herroilta, ennenkuin he astuivat vaunuihinsa.

— Toivon, että hän jo on kiinni, vastasi tuomari. Hän on humalapäissänsä puhunut kaikellaisia epäilyttäviä asioita, jotka lisättyinä siihen, mitä teiltä olemme kuulleet, antavat kylliksi aihetta kanteen nostamiseen häntä vastaan. Paljon on tosin vielä selville saatavaakin.

Ja sitten he menivät matkoihinsa.

Paul katseli kauan vaunujen jälkeen.

Tuomarin viimeiset sanat olivat uudestaan herättäneet levottomuuden hänessä eloon; ja viikkojen vieriessä ja valmistavia tutkimuksia tehtäessä hän istui kotona vavisten ja väristen, ikäänkuin tulisi tuomio musertamaan hänet, yksistään hänet.

Paul sekä äiti ja sisaret saivat kutsumuksen tulla valaoikeuden eteen; isä olisi saanut, jos olisi tahtonut, kotona tehdä valansa ja antaa todistuksensa. Mutta hän sanoi mieluummin tahtovansa vaikka kuolleena vaipua maahan oikeussalissa kuin istua kotona, sillaikaa kun hänen omaisuutensa tuhooja sai kulkea vapaana. Hän ei selittänyt, ketä hän tarkoitti näillä hämärillä puheillansa, mutta selvää oli vain se, ettei hän ajatellut vangittua renkiä.

Oikeudenkäyntipäivä koitti. Paul oli tehnyt isälle kantotuolin, jossa hän kannettiin vaunuihin ja sijoitettiin pehmeälle, heinistä tehdylle alustalle.

Hyvin kurjilla ajoneuvoilla kulki Meyhöferin perhe kaupunkiin, sillä paremmat olivat palaneet. Istuimina oli olkikupoja, joille Paul oli levittänyt haalistuneita hevosenloimia. Pohjissa makasi isäntä itse vaikeroiden, ja kiroillen; hänen vaimonsa istui ylempänä kalpeana ja kärsivänä kuin olisi hän ollut tämän kurjuuden hengetär; ikuisesti kukkiva nuoruus hymyili kaksoissisarten veitikkamaisista silmistä, ja edessä ohjaajana istui Paul katsellen surullisesti eteensä, sillä häntä hävetti se, ettei hän voinut tarjota parempia ajoneuvoja omaisillensa lähtiessään heidän kaikkien kanssa ensi kerran kotoa pois.

Marraskuun auringon raukeat säteet paistoivat kellastuneelle tasangolle, kanerva levitteli köynnöksiään ohuessa, kellertävässä ruohossa, siellä täällä läikähteli vesilätäkkö, ja tienreunan pajuissa värähtelivät yksinäiset lehdet niinkuin perhoset.

— Muistatko, kuinka me kaksikymmentä vuotta takaperin kuljimme tätä samaa tietä? sanoi Elisabet rouva miehellensä ja loi katseen Pauliin, jota hän silloin oli pitänyt sylissään.

Meyhöfer murahti itseksensä, sillä hän ei pitänyt sellaisista muistoista. Mutta Elisabet rouva pani kätensä ristiin ja mietti — ei kuitenkaan mitään surullista, sillä hän hymyili.

Mitä likemmäksi tultiin matkan päämäärää, sitä levottomammaksi Paul kävi. Hän väänteli itseänsä istuimellaan, ja vilun väreet kulkivat hänen lävitsensä. Kamala paloyö kuvastui selvänä hänen silmäinsä eteen, ja siihen levottomuuteen, minkä hänessä herätti tieto, että hänen täytyi puhua vieraille ihmisille, sekoittui jonkinlainen onnellisuuden tunne, kun hän muisteli, miten hän savun ja liekkien keskellä oli seisonut jyrkän katon harjalla rauhallisesti toimivana ja kaikkia hallitsevana tuossa yleisessä sekasorrossa. — Ehkäpä minä sittenkin olen mies paikallani, kun tosi tulee, ajatteli hän, mutta sitä lohduttomammalta tuntui hänestä hänen raskas ja iloton elämänsä. Se ei koskaan muutu toiseksi, paremmaksi — vaan pahemmaksi vuosi vuodelta, ajatteli hän, mutta samassa hän kuuli äidin huokaavan, ja äskeinen ajatus tuntui hänestä halpamaiselta, sydämettömältä itsekkäisyydeltä.

— Itsestäni en saa välittää, päätti hän ajaessaan kaupungin portista sisään.

Vaunut seisahtuivat oikeuslaitoksen punaisen talon eteen, jossa oli korkeat kiviportaat ja kaari-ikkunat. Lähellä odottivat myöskin eräät tutut ajoneuvot, ja kuskilla oli vielä sama tupsulakki, joka Pauliin ennen rippikouluaikana oli tehnyt niin mahtavan vaikutuksen.

Sittenkuin isä oli nostettu ylös, huomasi hänkin nuo ajoneuvot.

— Vai niin, tuo lurjus on täällä myöskin! Saapas nähdä, uskaltaako hän katsoa minua silmiin.

Paul kantoi sitten ukon erään oikeudenpalvelijan avulla portaita ylös todistajien huoneeseen. Äiti ja sisaret tulivat perässä, ja ihmiset seisahtuivat katselemaan tuota vaivaista kulkuetta.

Todistajien odotushuone oli täynnä ihmisiä, enimmäksensä Helenenthalin alustalaisia ja palvelijoita. Eräässä nurkassa seisoi muutamia kerjäläisiä; vaimo, jolla oli pöhöttyneet kasvot, oli olkapäänsä ylitse sitonut punaisen rääsyn, jossa sylilapsi nukkui. Repaleisia lapsia riippui vaimon kintereillä; ne repivät toisiansa tukasta ja sysivät toisiaan. Se oli syytetyn perhe, joka tahtoi todistaa, että isä oli paloyönä ollut kotona.

Meyhöfer väänteli ja ojenteli itseänsä tuolissaan ja loi uhkaavia katseita ympärilleen. Tänään jos milloinkaan hän oli suuri mies, sankari ja marttyyri samalla kertaa.

Ovi avattiin, ja Douglas sekä Elisabet astuivat sisään.

Meyhöfer loi häneen myrkyllisen katseen ja nauroi itseksensä ivallisesti. Douglas ei ollut häntä huomaavinansa, vaan istui vastapäiseen nurkkaan vieden Elisabetin muassaan. Tyttö näytti kalpealta ja heikolta, koko hänen käytöksensä oli arkaa ja tuskaisaa, joka kenties johtui vastenmielisestä ympäristöstä.

Hän nyökkäsi hymyillen tervehdykseksi äidille ja sisarille ja loi miettivän, tutkivaisen katseen Pauliin, joka katsoi maahan, sillä hän ei voinut kestää tuota katsetta. Äiti teki liikkeen mennäksensä Elisabetin puolelle, mutta Meyhöfer kävi kiinni hänen vaatteisiinsa ja sanoi äänekkäämmin kuin olisi ollut tarpeellista:

— Uskallapas vaan…

Paul oli kuin lamautunut. Hänen polvensa vapisivat, ja pää tuntui raskaalta.

— Sinä tuotat hänelle häpeätä, jupisi hän itseksensä tietämättä, mitä sanoi.

Sisällä alkoi todistajien kuulustelu. Yksi toisensa perästä huudettiin sisään. Ensin tuli päiväläisten vuoro, sitten ravintolanpitäjän, jonka kapakassa Raudszus oli puhunut varomattomia sanoja, ja sitten nurkassa olevien ryysyläisten. Eteishuone alkoi tyhjentyä. Jopa huudettiin herra Douglasin nimikin. Tämä kuiskasi tyttärensä korvaan muutamia sanoja, jotka näyttivät koskevan Meyhöferin perhettä, ja meni levein askelin sisään.

Elisabet istui nyt yksinänsä seinän vieressä kädet helmassa. Hänen poskillansa hohti syvä liikutuksen puna. Hän näytti niin herttaiselta levottomuudessaan, ja hänen suora, vakava olentonsa ilmeni jokaisessa hänen piirteessään.

Paulin äiti katsoi häneen herkeämättä, loi silloin tällöin silmänsä
Pauliin ja hymyili kuin unessa.

Neljännestunnin kuluttua huudettiin Elisabetinkin nimi. Hän loi vielä ystävällisen katseen rouva Meyhöferiin ja katosi. Hänen kuulustelunsa ei kestänyt kauan.

— Herra Meyhöfer vanhempi! huusi oikeudenpalvelija ja riensi Paulin avuksi kantamaan ukon tuolia sisään.

Meyhöfer voihki ja pullisti poskiansa, sitten hän nojautui taaksepäin tuolissaan hiljaa ähkyen, jonka piti ilmaista miehekästä kärsimisvoimaa. Hän oli sydämestään iloinen saadessaan näytellä niin vaikuttavaa osaa. Paul eroitti hyvin hämärästi suuren salin ja taajaan sulloutuneet kasvot, jotka katselivat häneen tai isään; sitten hän sai astua ulos.

Sisaret, jotka tähän asti olivat uteliaina katselleet ympärillensä, alkoivat pelätä. Haihduttaakseen levottomuuttansa he söivät mukaanotettuja voileipiä. Paul rohkaisi heitä ja kieltäytyi ottamasta makkaraa, jota tytöt hänelle jalomielisesti tarjosivat.

Äiti oli vetäytynyt nurkkaansa, värisi ja arveli itseksensä: Mitähän he minusta tahtovat?

— Herra Meyhöfer nuorempi! kuului ovelta.

Seuraavassa silmänräpäyksessä seisoi Paul keskellä suurta, ihmisiä täynnä olevaa huonetta korokkeella sijaitsevan pöydän edessä, jonka ääressä istui muutamia totisen ja ankaran näköisiä miehiä; ainoastaan eräs, joka istui vähän sivulla toisista, hymyili yhtenään. Se oli yleinen syyttäjä, jota kaikki pelkäsivät. Salin oikealla puolella niinikään korokkeisilla paikoilla istui joukko arvoisia porvareita, joilla näytti olevan hyvin ikävää ja jotka sentähden koettivat kuluttaa aikaansa leikkimällä kynäveitsillä, paperipaloilla y.m. He olivat valamiehiä. Vasemmalla puolella suljetussa penkissä istui syytetty. Hän silmäili katselijoita ja näytti siltä, kuin asia olisi koskenut jotakin toista eikä häntä. Niin ystävällisen näköisenä ei Paul vielä koskaan ollut tuota synkkää miestä nähnyt.

— Teidän nimenne on Paul Meyhöfer, syntynyt silloin ja silloin, evankeelinen j.n.e., kyseli suuresta vihosta lukien keskimäinen tuomari, jolla oli lyhyeksi leikattu tukka ja terävä nenä. Hän puhui hyvätuulisesti jupisten, mutta äkkiä hänen äänensä kävi teräväksi ja purevaksi kuin veitsenterä ja hänen silmänsä iskivät tulta.

— Ennen kuulustelua, herra Paul Meyhöfer, tahdon huomauttaa teille, että teidän täytyy jälkeenpäin vahvistaa puheenne valalla.

Paul värähti. Sana "vala" kävi häneen kuin pistos. Hän olisi mieluummin vaipunut maahan kuin ollut tuossa kaikkien katseltavana.

Ja hän tunsi kummallisen muutoksen tapahtuvan itsessään. Töllistelevät silmät katosivat, salin sisusta häipyi sumuun, ja mitä kauemmin tuomarin selvä ja terävä ääni puhui uhkauksia taivaallisista ja maallisista rangaistuksista, sitä enemmän Paul tunsi olevansa yksin tuon miehen kanssa suuressa salissa, ja kaikki hänen ajatuksensa kärjistyivät haluun antaa sellaisia vastauksia, että Elisabet pysyisi erillään koko jutusta. — Nyt, nyt sinulla on tilaisuus osoittautua mieheksi! sanoi ääni hänelle. Hänellä oli samallainen tunne kuin tulipalossa katolla istuessaan; hänen henkensä teroittui, ja tuo raskas paino, joka häntä aina rasitti, hävisi, niinkuin olisi kahleet riisuttu häneltä.

Hän kertoi rauhallisesti ja selvästi, mitä hän tiesi syytetystä ja hänen luonteestansa; sitäkään, että hän tunsi itsensä hyvin hänen kaltaiseksensa, hän ei jättänyt mainitsematta.

Hänen tätä sanoessaan kulki sorina läpi salin, valamiehet jättivät rauhaan paperilippunsa ja muutamat naksauttivat kynäveitsensä kiinni.

— Mitä tapahtui, kun herra Douglas oli joutunut riitaan teidän isänne kanssa? kysyi puheenjohtaja.

— Sitä en voi sanoa, vastasi hän päättävästi.

— Miksi ette?

— Minun täytyisi puhua pahaa isästäni, vastasi hän.

— Mitä tarkoitatte sanalla "pahaa"? kysyi tuomari. Tahdotteko sillä sanoa, että isänne mahdollisesti joutuisi rangaistuksen alaiseksi?

— Tahdon.

Jälleen kulki salin läpi sorina, ja takanansa Paul kuuli isänsä kiristelevän hampaitaan ja sanovan:

— Kelvoton lurjus!

— Laki myöntää teille vaitiolon oikeuden sellaisessa tapauksessa, jatkoi puheenjohtaja. Mutta mikä oli syynä, että isänne kävi Mikael Raudszusin kimppuun?

Pysähtymättä Paul kertoi asian, kunnes hänen tuli todistaa, kuinka hän oli kantanut isänsä sisään; tässä hän kääntyi taaksepäin, ikäänkuin pyytääksensä isältään anteeksi.

Vanhus puristi kätensä nyrkkiin ja kiristeli hampaitansa. Hänen täytyi kuunnella, kuinka oma poika repi sankariseppeleen hänen päästään.

— Ja sitten kun olitte eroittanut rengin, ette nähnyt ettekä kuullut hänestä mitään? kysyi puheenjohtaja.

— En.

— Mitä näitte ensin herätessänne tuona paloyönä? Pitkä äänettömyys. Paul tarttui molemmin käsin otsaansa ja horjahti pari askelta taaksepäin. Kaikki läsnäolijat tunsivat sääliä. Ei kukaan voinut uskoa muuta, kuin että tuon hirveän hetken muisto valtasi nuorukaisen.

— Vastatkaahan!

— Minä… en… nukkunut.

— Olitte siis hereillä… Makuuhuoneessanneko olitte huomatessanne tulen? — En.

— Missä sitten?

Pitkä äänettömyys. Olisi kuullut lehden putoavan maahan, niin hiljaista oli salissa.

— Ettekö ollut kotona?

— En.

— Missä sitten?

— Olin… Helenenthalin… puutarhassa…

Syntyi epäjärjestys, joka yltyi meluksi, kun Douglas nousi istuimeltaan ja kumajavalla äänellään huudahti: Mitä teillä oli siellä tekemistä? Vanha Meyhöfer päästi kirouksen, Elisabet kalpeni ja vaipui penkin nojaa vasten.

Oikeuden puheenjohtaja soitti kelloa.

— Pyydän todistajia olemaan hiljaa, sanoi hän; minä täällä kysyn. Jos vielä tapahtuu häiriötä, niin käsken ulos salista… Siis, herra Paul Meyhöfer, mitä teitte Helenenthalin puutarhassa?

Perällä syntyi jälleen melua, ja todistajat kertyivät Elisabetin ympärille.

— Mitä siellä on? kysyi puheenjohtaja. Yleinen syyttäjä, joka oli tarkasti seurannut asiain menoa, kumartui puheenjohtajaan päin ja kuiskasi merkitsevästi hymyillen:

— Naistodistaja on mennyt tainnoksiin.

Silloin hymyili puheenjohtaja ja koko oikeus. Elisabet lähti salista isänsä tukemana.

Nyt nousi pieni, teräväpiirteinen mies, joka istui syytetyn edessä ja oli koko ajan leikkinyt avainkimpullaan, ja sanoi:

— Pyydän herra puheenjohtajan keskeyttämään kuulustelun hetkiseksi, koska neiti Douglasin läsnäolo on tärkeä.

Paul katsoi arasti tuohon mieheen. Kuulustelu keskeytettiin viideksi minuutiksi, jotka Paulista tuntuivat iankaikkisuudelta. Hän istui todistajien penkille ja kohtasi isän raivoisan katseen. Elisabet tuotiin takaisin saliin kalpeana kuin ruumis, ja Paul astui jälleen paikalleen.

— Kehoitan vielä kerran, alkoi puheenjohtaja, teitä pysymään kiinni totuudessa, sillä joka sana todistuksestanne kuuluu valanne sitoumukseen.

— Tiedän sen, sanoi Paul.

— Kuitenkin, niinkuin tiedätte, on teillä oikeus jättää mainitsematta semmoista, jonka luulette tuottavan rangaistuksen teille itsellenne tai omaisillenne. Haluatteko ja voitteko nyt käyttää tätä oikeutta?

— En.

Hän sanoi sen vakaalla, selvällä äänellä, sillä hän oli varma, että Elisabetin kunnia saisi tahran, jos hän nyt olisi vaiti. — Mutta jos minusta tulee väärän valan tekijä, muistutti omatunto. Se oli myöhäistä.

— Siis: mitä teitte puutarhassa?

— Tahdoin hyvittää sitä, mitä isäni oli tehnyt Douglasille.

Läsnäolijat jupisivat odotuksessaan pettyneinä ja epäilevinä.

— Ja sentähden hiivitte vieraaseen puutarhaan? Halusin tavata jonkun, jolta voisin pyytää anteeksi.

— Ja siihen valitsitte juuri yöajan?

— En saanut unta.

— Ja levottomuus ajoi teidät sinne?

— Niin.

— Kohtasitteko ketään puutarhassa?

— En.

— Olitteko jo ennen ja samaan aikaan ollut siellä?

Pitkä äänettömyys; sitten Paul jälleen sai sanotuksi: En. Mutta tällä kertaa tuli vastaus hiljaa ja verkalleen, ikäänkuin hänen ensin olisi täytynyt taistella omantuntonsa kanssa…

Jännitys, joka oli kiinnittänyt läsnäolijoiden mieliä, alkoi laimentua, puheenjohtaja selaili papereitansa, ja Elisabet katseli Pauliin herkeämättä suurin, loisteettomin silmin.

— Missä olitte ensiksi nähdessänne tulen?

— Noin parikymmentä askelta Helenenthalin asuinrakennuksesta.

— Mitä sitten teitte?

— Pelästyin kovasti ja aloin rientää kotiin päin.

— Mitä tietä lähditte puutarhasta?

— Aidan yli.

— Te siis ette avannut sitä porttia, joka vie puutarhasta pihamaalle.

— En.

— Ettekä kulkenut päätyseinän ohi?

— En.

Uusi levottomuus syntyi salissa. Pieni mies, jolla oli avainkimppu, nousi seisomaan ja sanoi:

— Pyydän herra puheenjohtajan kysymään vielä kerran neiti Douglasilta, mitä hän tuona yönä sanoo kuulleensa.

— Olkaa hyvä, neiti Douglas! sanoi puheenjohtaja. Luoden pitkän katseen Pauliin hän astui esiin. He seisoivat nyt vierekkäin avarassa, ihmisiä täynnä olevassa salissa, ikäänkuin he kuuluisivat yhteen.

— Mihin suuntaan katosivat ne askelet, jotka te kuulitte tulen loisteesta herättyänne?

— Pihaan päin, vastasi hän hiljaa, tuskin kuuluvasti.

— Kuulitteko selvästi veräjän linkun louskahtavan?

— Kuulin.

— Ajatelkaas, jos olisitte kuullut väärin.

— En kuullut väärin, vastasi hän hiljaa, mutta varmasti.

— Kiitoksia. Saatte istua.

Horjuvin askelin kulki Elisabet paikallensa. Siitä asti, kun Paul oli sanonut viimeisen kerran "en", riippui hänen katseensa kiinni Paulissa niinkuin lumouksen sitomana. Hän näytti unhottaneen kaiken muun.

— Mihin suuntasitte kulkunne kiivettyänne aidan yli? kyseli puheenjohtaja Paulilta.

— Nummen poikki.

— Tulitteko metsään?

— En; juoksin parin, kolmen sadan askelen päässä siitä.

— Tapasitteko matkallanne ketään?

— Näin varjon, joka liikkui metsään päin ja katosi äkkiä minun lähestyessäni.

Kuulijoissa syntyi liikettä, syytetty kalpeni ja mulkoili levottomana eteensä. Yleinen syyttäjä ei siirtänyt silmäänsä hänestä.

Vastattuansa muutamiin sivukysymyksiin sai Paul istua. Äiti ja sisaret huudettiin esiin, mutta heillä ei ollut mitään asian valaisemiseksi sanottavaa. Sisaret katselivat ympärillensä uteliaina, melkein rohkeina. Äiti itki kertoessaan heräämisestänsä.

Paul oli ylpeä ja onnellinen siitä, ettei ollut saattanut Elisabetia ilmi. Hän hymyili ja iloitsi rohkeudestaan. Mutta kun todistajat kutsuttiin tekemään valaa ja hänen piti kohottaa kätensä, niin tuntui hänestä, kuin riippuisi siinä hirveä paino, ja hän oli kuulevinänsä hiljaisen, surullisen äänen kuiskaavan: Älä vanno!

Hän vannoi.

Kun hän istui paikallensa, sanoi jälleen sama ääni: Ehkä teit väärän valan? Paul kohotti päätänsä ja oli näkevinänsä harmaan varjon vilahtavan ohitsensa ja vienon ilmanhenkäyksen koskettavan otsaansa.

Uhmaillen hän rypisti kulmiaan. Ja vaikkapa olisinkin valapatto, hän ajatteli — mitä sitten? Hänen tähtensä se tapahtui! Hurja riemu täytti hetkiseksi hänen sydämensä, mutta pian se laskeutui painona hänen rinnalleen, oli kuristaa hänet ja sitoi häneltä jalat ja kädet, niin että hänestä tuntui, kuin ei hän enää pääsisi liikkumaan.

Hän kuuli puhujien yksitoikkoisella äänellä antavan lausunnoitansa, mutta hän ei kiinnittänyt niihin huomiotansa. Kerran hän kuitenkin hätkähti, kun avainkimppua pitelevä puolustaja osoitti häntä ja lausui ohuella, purevalla äänellään: Ja mitä arvoa voivat herrat valamiehet panna tämän todistajan puheisiin, joka öisin hyvin salaperäisellä tavalla kuljeksii vieraissa puutarhoissa ja tuo esiin kaikellaisia sielutieteellisiä tekosyitä peittääksensä yöllisten seikkailujensa helliä syitä? Pitääkö uskoman hänen kertomustansa varjoista, joita hän on nähnyt ilmestyvän ja katoavan — varjoista, joita hänen liiaksi kuumenneet aivonsa helposti saattavat synnyttää? Mitä hänellä oli tekemistä puutarhassa, herrat valamiehet? Jätän nämä kysymykset teidän terävä-älyisyytenne ja elämänkokemuksenne ratkaistaviksi, ja mitä todistajaan itseensä tulee, niin olkoon hänen omana asianansa sovittaa yhteen valansa ja omatuntonsa.

Paul vaipui kokoon aivan hervottomana…

Valamiehet lausuivat päätöksensä sanalla: "syyllinen", ja Mikael
Raudszus tuomittiin viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen.

Samalla hetkellä kuin puheenjohtaja julisti oikeuden päätöksen, kajahti ivallinen nauru salissa. Se lähti Meyhöferin suusta. Hän oli kohentanut itseänsä tuolissaan ja ojentanut käyristyneet kätensä Douglasia kohden ikäänkuin kuristaaksensa hänet.

Kun häntä kannettiin ulos, huusi hän yhtä mittaa: — Pienet murhapolttajat hirtetään, suuret saavat käydä vapaina!

Raihnaan ukon nauru kaikui kamalana avarissa käytävissä.

XVI.

Talvi tuli ja meni… Maa peittyi lumeen ja viheriöitsi jälleen… Leiniköt kohottelivat kultaisia päitänsä, katajapensaisiin puhkesi hentoja vesoja, ja leivoset livertelivät sinisellä taivaalla.

Mutta Meyhöferin kolkossa talossa ei kevät ollut keväälle tuntua. Paul oli kyllä, vaikkapa vaivallakin, saanut hankituksi siemenjyviä, ja palopaikalla kohoili jo uusi rakennus, mutta parempien aikojen toivo ei ollut vielä palannut. Ilotonna Paul teki velvollisuutensa, ja otsan kurtut painuivat syvemmiksi ja syvemmiksi. Enemmän kuin milloinkaan hän vaipui mietiskelyyn ja suri sitä, että oli tehnyt väärän valan.

Kuukausia kului, ennenkuin hänelle selvisi, ettei hänen levottomuutensa ollut muuta kuin houretta, jonka oli synnyttänyt hänen taipumuksensa turhantarkasti punnita joka sanaa. Hän ajatteli sitä kysymystä, jonka oikeuden puheenjohtaja oli tehnyt hänelle, ja huomasi, ettei hän olisi voinut toisin vastata. Ensi kertaahan hän silloin itse asiassa oli tunkeutunut vieraaseen puutarhaan; mitä kerran eräänä riemuisena kuutamoyönä oli tapahtunut toisella puolen aitaa — mitä oikeusherrojen siihen tuli?

— En, valapattoinen en ole, sanoi hän itsellensä, mutta kehno pelkuri, joka säikähtää jo paljaasta työn varjosta. Eikö minun olisi pitänyt ylpeänä ja ilomielin tehdä väärä vala Elisabetin tähden? Se olisi ollut jotakin, mutta minä elän tässä tylsänä ja alakärsänä kuin päiväläinen.

Ja "mallikelpoisen" aivoissa heräsi hehkuva halu olla suuri pahantekijä, jotta hän saisi toimittaa jotakin, mitä hyvänsä. Noihin kahteen hetkeen, palavan talon katolla ja oikeudessa, sisältyi hänestä kaikki maailman onnellisuus, ja mitä enemmän hän teki työtä ja puuhasi, sitä hyödyttömämpänä hän piti itseänsä.

Isä oli yhä vielä sidottu kantotuoliinsa, jossa hänen kaikesta päättäen oli edelleenkin pysyminen, sillä loukkaantunut jalka ei ottanut täysin parantuakseen. Hän istui äreänä ja joutilaana, selaili toisinaan jotakin vanhaa kalenteria ja haukkui jokaista, joka läheisyyteen sattui. Paulia kohtaan oli hänessä jotakin vastentahtoista kunnioitusta, hän murisi itseksensä nähdessään poikansa, mutta ei uskaltanut enää asettua vastarintaan. Ja äiti!

Hän oli käynyt hieman väsyneemmäksi, hieman hiljaisemmaksi — muuten ei ollut tapahtunut muutosta hänessä, mutta joka kuunteli tarkemmin, saattoi kuulla ilmasta suhinaa. Vaaniva korppikotka siellä lenteli talon yläpuolella ja teki kierroksensa yhä pienemmiksi ollaksensa jonakin päivänä valmis syöksymään saaliinsa niskaan. Äiti kuuli itse siipien suhinan ja ymmärsi sen merkityksen, mutta hän oli vaiti, niinkuin oli ollut ikänsä kaiken.

Eikä onni ollut vielä tullut…

Huhtikuun alussa hän joutui vuoteen omaksi. "Yleistä heikkoutta", selitti lääkäri ja kehoitti tekemään kylpymatkan. Äiti hymyili ja kielsi lääkärin puhumasta kenellekään tästä, sillä hän tiesi, että Paul raataisi itsensä pilalle tehdäksensä tämän matkan mahdolliseksi.

Parannuskeino, joka ei kuitenkaan auttaisi! Äiti tiesi, mitä hän tarvitsi: auringon paistetta! Surutar oli niin tarkoin peittänyt hänet huntuunsa, ettei ainoakaan säde päässyt tunkeutumaan hänen sieluunsa.

Kaksoiset saivat nyt hoitaa emännyyttä. Ja rivakasti kävikin heiltä työ, se täytyi Paulinkin tunnustaa. Jos he olivat lyöneet jotakin rikki, niin he nauroivat, ja jos heiltä kiellettiin kävelymatka, niin he itkivät, mutta itku muuttui pian nauruksi, eikä koskaan ennen saatu pöytää niin nopeasti katetuksi, eivätkä koskaan ennen maitoastiat olleet niin puhtaita kuin nyt. Äiti huomasi kaiken tämän ja sanoi:

— Minun on jo aika lähteä pois — enhän enää ole miksikään hyödyksi.

Helluntain aikaan alkoi hän käydä unettomaksi ja saada kuumetta.

— Miksikä kiniini on niin kallista! huokaili Paul lähettäessänsä rengin apteekkiin.

Apua etsien hän katseli Mustaa Sussua, mutta se ei liikahtanut. Usein täytyi keskeyttää peltotyöt, jotta turpeen kokoomisella olisi saatu rahaa talon tarpeisiin.

Äitiä rupesi vaivaamaan tuskaisa levottomuus, ja hän tahtoi, että joku valvoisi öisin hänen kanssansa. Mutta kaksoiset päivän puuhista väsyneinä nukkuivat sairaan viereen, vieläpä välisti vaipuivat poikkiteloin hänen vuoteelleen, niin että vanha, heikko nainen sai kantaa nuorten, kukoistavien ruumiiden painoa.

Paul lähetti sisaret levolle ja alkoi itse valvoa.

— Mene nukkumaan, poikani! sanoi äiti. Sinä tarvitset lepoa enemmän kuin kukaan muu meistä.

Mutta hän jäi. Ja toukokuun öinä, kun kukkaset toisilleen kuiskailivat puutarhassa ja seljapensaan tuoksu tunkeusi sisään kaikista raoista, istuivat he molemmat usein tuntikausia käsi kädessä ja katsoivat toisiinsa, ikäänkuin heillä olisi ollut niin paljon toisillensa kerrottavaa. Sellainen aina oli ollut äidin ja pojan väli. Tuo yli reunojensa kuohuva rakkaus etsi sanoja, mutta suru oli ryöstänyt heiltä kielen.

Aamulla auringon noustessa Paul huuhteli päänsä kylmällä vedellä ja meni työhönsä.

Hänen läsnäolonsa rauhoitti äitiä niin, että hän välisti saattoi nukkua. Silloin Paul hiipi huoneeseensa ja toi sieltä fysikaaliset kirjansa, joissa niin oppineesti ja vaikeatajuisesti selitettiin höyrykoneiden rakennetta. Hänen valvomisesta väsyneen ja henkiseen työhön tottumattoman päänsä oli tukala käsittää noita vaikeita sanoja — mutta hänellä oli hyvää aikaa, ja lannistumatta hän kulki eteenpäin sivu sivulta, niinkuin peltomies kivistä kenttää kyntäessään.

Avatessaan silmänsä kysyi äiti:

— Kuinka kauas olet ehtinyt?

Paulin täytyi silloin kertoa, ja äiti oli ymmärtävinänsä.

Mutta jos hän kysyi: Miksi luet tuota kaikkea? — niin Paul vastasi viekkaan näköisenä: Opettelen kultaa tekemään.

— Poika parka! vastasi äiti ja silitti hänen kättänsä.

Eräänä yönä kohta helluntain jälkeen ei hän jälleen saanut unta silmiinsä.

— Lue minulle noista oppineista kirjoista! sanoi hän. Ne ovat niin soman ikävystyttäviä. Ehkä siten saan unta.

Paul totteli, mutta kun hän oli lukenut tunnin verran, huomasi hän äidin katselevan häneen suurilla, kuumeesta loistavilla silmillä, valppaampana kuin ennen.

— Tästäkö sinä siis teet kultaa? kysyi hän.

— Niin, äiti, vastasi Paul säikähtyneenä nähdessään kuumeen jälleen palanneeksi.

— Kuinka se tapahtuu?

— Saat sitten nähdä, vastasi Paul, kuten tavallisesti.

Mutta tällä kertaa ei äiti tyytynyt tähän, vaan sanoi:

— Kerro rakkaani! Kerro heti! Kuka tietää, mitä tapahtuu… Tarvitsisin edes pienen lohdutuksen, ennenkuin nukun.

— Äiti! huusi Paul pelästyneenä.

— Rauhoitu, lapseni! Mitä siinä piilee? Kerro, kerro!

Hän pyysi niin tuskallisesti, ikäänkuin seuraavana minuuttina jo olisi liian myöhäistä. Hengästyneenä ja sekavin sanoin puhui Paul mielijohteistaan — kuinka hän tahtoi herättää eloon Mustan Sussun jäsen avulla kaivaa suon tyhjiin — mutta keskellä kertomustaan valtasi hänet levottomuuden tuska, hän heittäysi nyyhkien polvillensa vuoteen viereen ja painoi kasvonsa äidin rintaa vasten.

Äiti pyysi häntä nousemaan ja sanoi:

— Väärin tein, kun peloitin sinua. Kaikkihan on Jumalan kädessä… Mitä olet kertonut minulle on ilahuttanut minua. Tiedän, että mihin sinä ryhdyt, sitä et kesken jätä. Soisin vaan eläväni niin kauan…

Niin hän rohkaisi poikaansa, hiljaa ja huomaamatta; itsestään ei hänellä enää ollut mitään toiveita.

Eräänä toisena yönä, kun Paul oli uupuneena nukahtanut tuolillensa, huusi äiti hänen nimeänsä.

— Mitä tahdot, äiti? kysyi Paul säpsähtäen.

— En mitään, sanoi äiti. Suo anteeksi! Minun ei olisi pitänyt herättää sinua… Mutta kuka tietää, kuinka kauan vielä saamme puhua toistemme kanssa — ja minä tahtoisin käyttää aikaa hyväkseni.

Paul oli tällä kertaa liiaksi uninen käsittääksensä noiden sanojen merkitystä. Hän muutti aivan sairaan viereen istumaan ja tarttui hänen käteensä, mutta silmät painuivat jälleen kiinni.

Äiti luuli Paulin olevan hereillä ja alkoi puhua:

— Minä olin kerran hyvin iloinen nuori tyttö, melkein kuin sisaresi… Sydämeni oli haljeta ilosta, ja silmäni tähystivät aina etäisyyksiin, ikäänkuin täytyisi sieltä ilmestyä jotakin äärettömän kaunista -prinssi tai sellaista. Kerran syttyi lempi rinnassani - tuo suuri, taivaallinen lempi, joka vie mukaansa niinkuin kohtalo. Mutta hän ei välittänyt minusta — hän oli hoikka, vaaleaverinen, ja hänellä oli syylä leuassa. Halusin aina suudella tuota syylää, mutta en koskaan saanut. Hän huomasi lempeni, ja eräänä päivänä, kun hän oli erittäin vallaton, sulki hän minut syliinsä, ja päästi sitten menemään taas… Mutta minä iloitsin ja riemuitsin siitä, että hän edes kerran oli minut syliinsä ottanut.

Äiti vaikeni. Hänen silmänsä loistivat, ja hänen poskiinsa lennähti
vieno, miltei tyttömäinen puna - hän näytti ihmeellisen nuorentuneelta.
Nähtyänsä, että Paul oli nukkunut, hän vaikeni, ja suru tunki mieleen.
— Paul heräsi ja sanoi:

— Minusta tuntui, kuin olisit kertonut jotakin…

— Näit kai unta, sanoi äiti hymyillen, mutta sillä aikaa liitelivät hänen ajatuksensa kauemmaksi ja kauemmaksi läpi koko hänen elämänsä ja poimivat joka loukosta kaikki ne ilon murut, jotka hänen osallensa milloinkin olivat tulleet.

— En tiedä, puhui hän, miksi koko elämäni olen ollut murheellinen. Ajatellessani taaksepäin ei minua oikeastaan koskaan ole kohdannut mikään suuri onnettomuus. Hupaista ei juuri ollut jättää Helenenthalia, ja kun näin palavan aitan tulipunaisen loimon valaisevan huonettani, pelästyin, mutta yleensä on kaikki kuitenkin käynyt jotenkin hyvin. Olen saanut nähdä teidät, lapseni, varttuvan aikaihmisiksi, eikä kuolema ole ainoatakaan ryöstänyt — ruokaa ja juomaa on meillä aina ollut kylläksi. Isä on tosin usein murissut, mutta semmoistahan on avioelämä — sen saat kerran itse kokea. Te kaikki lapset olette pitäneet minusta. Pojista on tullut kelpo miehiä, ja tytöistä tulee kelpo naisia, jos Jumala suo ja sinä pidät heistä huolta. Mitä voisin enempää pyytää?

Niin koetti tuo kuoliaaksi kiusattu vaimo raukka saada selville, mikä se hänet oli kuolon omaksi murjonut. Verkalleen kohotti Surutar huntuansa hänen päästänsä, jotta kuolema saisi hengittää häntä suoraan kasvoihin.

Ja eräänä iltana hän kuoli… Huomaamatta silmät painuivat umpeen. Lääkäri, joka avuksi kutsuttiin, puhui voimattomuudesta ja verettömyydestä; ainoastaan tunteelliset sanovat tällaisissa tapauksissa: Sydän murtui.

Katkerasti itkien polvistuivat kaksoiset äidin vuoteen viereen; isä, joka tuolissaan kannettiin sisään, nyyhkytti ääneensä ja tahtoi väkisin herättää vainajan eloon; Paul seisoi päänpuolella ja puri huultaan.

— Minä olin sittenkin oikeassa, ajatteli Paul. Hän kuoli, ennenkuin onni tuli. Nälkäisenä hän lähti elämän juhla-aterialta, niinkuin ennustin.

Hän ihmetteli, ettei hän tuntenut niin suurta murhetta, kuin oli odottanut. Mutta kaikellaiset sekavat, omituiset ajatukset, jotka liitelivät hänen päässään niinkuin yölepakot hämärässä, ilmaisivat, kuinka hänen mielentilansa laita oli.

Oli jo puoliyö, kun isä sanoi:

— Menkäämme levolle, lapset! Nukkukoon se, joka voi… Raskaat päivät odottavat meitä.

Hän syleili kaksoisia, pudisti Paulin kättä ja antoi kuljettaa itsensä huoneeseensa.

— Kuinka hyvä isä on tänään! ajatteli Paul. Sellainen hän ei ole koskaan ollut.

Sisaret riippuivat itkien hänen kaulassaan ja pyysivät häntä jäämään heidän luoksensa. He pelkäsivät niin kovasti. Paul lohdutteli heitä ja vei heidät heidän suojaansa, luvaten hetken kuluttua tulla heitä katsomaan.

Kun hän sitten tunnin päästä kynttilä kädessä hiipi heidän vuoteensa viereen, näki hän heidät nukkuneina toistensa syliin, ja kyynelet olivat vielä kuivumattomina heidän punaisilla poskillansa.

Sitten hän kuunteli isän ovella, mutta kun huoneesta ei mitään ääntä kuulunut, hiipi hän varpaillansa vainajan luo. Hän tahtoi vielä kerran valvoa hänen vieressään.

Sisaret olivat levittäneet valkoisen liinan äidin kasvoille. Paul otti sen pois ja katseli ristissä käsin, miten kynttilän häilyvä valo kuvastui noissa vahapiirteissä. Niissä ei ollut tapahtunut suurta muutosta; ainoastaan nuo siniset suonipahkurat ohimoilla näkyivät selvemmin, ja silmäripset loivat syvemmän varjon kuihtuneille poskille.

Hän sytytti yölampun, joka äidin sairauden aikana oli palanut joka yö, istui tuolille, jossa hän tavallisesti oli istunut, ja aikoi pitää hiljaisen hartaushetken.

Mutta yhtäkkiä hän muisti, että oli unhottanut lähettää nikkaria noutamaan, jotta mitta saataisiin ottaa ajoissa. Arkun piti oleman yksinkertainen, mustaksi maalattu — ja yltympäri kanervakukkaköynnös, sillä tuosta vaatimattomasta kasvista äiti oli enimmin pitänyt.

— Mitähän arkku tulee maksamaan? ajatteli hän sitten ja pelästyi, sillä hänellä ei ollut rahaa hautauskustannuksiin. Hän mietti ja laski, mutta ei tullut mihinkään päätökseen. Tämä on ensi kerta kun äiti tarvitsee jotakin itsellensä, sanoi Paul hiljaa ja ajatteli noita kuluneita vaatteita, joita äiti oli pitänyt vuodesta vuoteen.

Hän laski yhteen saatavat, joita nyt kiireessä voitaisiin periä, mutta summa oli pieni eikä läheskään riittänyt kustannuksiin. Eivät ne turvekuormatkaan, joita hän huomenna ja ylihuomenna aikoi lähettää kaupunkiin, voisi asiata auttaa. Hän otti paperipalasen ja alkoi yhteenlaskea kustannuksia:

Arkku………. 15 taalaria
Hauta………. 10 taalaria
Lukkarille…… 5 taalaria
Kangasta käärinliinoihin 2 taalaria.

Sitten itse hautajaisjuhlallisuudet, jotka isä luultavasti tahtoi niin suuremmoisiksi kuin mahdollista:

10 pulloa portviiniä 10 taalaria 1 laatikko sikareja. 2 taalaria 2 astiaa olutta….. 2 taalaria.

Ja sitten leivoksiin… Vehnäjauhoja kyllä oli kotona, mutta sokeria, rusinoita, manteleita ja paljon muuta täytyi hankkia. Kuinka paljon tuohon kaikkeen menneekään? Hän ei saanut laskujaan selville. — Äiti kyllä voi sen sanoa, ajatteli hän ja aikoi juuri kysyä — kun hän näki, että äiti oli kuollut.

Kauhu valtasi hänet. Vasta nyt, kun hänen mielikuvituksensa jälleen elpyi, hän käsitti, että oli kadottanut äitinsä. — Hän oli vähällä kirkaista, mutta hillitsi itsensä, sillä laskut olivat vielä kesken.

— Anna anteeksi, äiti hyvä, sanoi hän, silittäen vainajan kylmiä poskia. En voi surra sinua vielä; minun täytyy ensin haudata sinut. — — —

* * * * *

Kolme päivää myöhemmin vietettiin hautajaiset.

Niinkuin Paul oli aavistanut, tahtoi isä valmistaa ne hyvin juhlallisiksi. Kaikille kaupunkilaisystävillensä hän lähetti kutsumuksia, jotka olivat kirjoitetut hienolle sormenlevyisillä surureunuksilla varustetulle paperille. Näissä kutsukirjeissä hän toi esiin surunsa mitä kauniimmilla sanoilla, ja nimikirjoituksensa perään hän oli aina vetänyt mahtavan kiemuran.

Illalla ennen hautajaispäivää saapuivat veljet, juuri kun ruumis oli saatu puetuksi. Moneen vuoteen he eivät olleet käyneet kotona, jonka tähden Paul ei ollut tuntea heitä. Opettaja oli arvokkaan ja ankaran näköinen mies, ja hänen vatsansa oli jo alkanut kasvaa. Hän toi muassaan nuoren, suruharsoon puetun naisen, joka oli hänen morsiamensa. Tämä silmäili kummeksien matalaa, yksinkertaista huonetta ja yritti kasvonilmeissään osoittaa sitä ystävällisyyttä ja surua, jota hänen asemansa vaati. Kauppias-veli tuli perässä. Hänen näössään oli kevyttä huikentelevaisuutta, ja hänen surunsa osoittautui enemmän vastenmielisyyden tunteeksi kuin mielenkaihoksi.

Molemmat veljet syleilivät juhlallisesti isää, ja vieras neiti kumarsi ja suuteli hänen kättänsä ja otsaansa. Sitten he tervehtivät kaksoisia, jotka suruvaatteissaan näyttivät entistä tuoreemmilta ja miellyttävämmiltä. Paulia, joka hämillään seisoi ovella lakkiansa hypistellen, he eivät olleet huomanneet.

Viimein Gottfried kysyi:

— Missä on velimiehemme?

Tämä astui esiin ujona ja tarjosi kätensä. Kolme silmäparia tarkasti häntä. — Kunpa pääsisin täältä pois, ajatteli Paul ja käytti ensi tilaisuutta livahtaakseen talliin. Mutta opettaja seurasi perässä. Paul säikähti, sillä hän ei tietänyt, mitä puhua tuolle hienolle miehelle.

— Rakas veli! sanoi tämä. Minulla on eräs pyyntö sinulle: etkö voi hankkia morsiamelleni hauskempaa asuntoa. Tyttöjen kamarissa on niin kovin ahdasta.

— Minä luovutan hänelle huoneeni, sanoi Paul.

— Olisin hyvin kiitollinen, jos sen tekisit.

Sitten hän teki muutamia kysymyksiä äidin taudista, karjasta ja niistä kiinnityksistä, jotka rasittivat tilaa.

— Teillä raukoilla, sanoi hän, on ollut paljon suruja. Koetitko myös keventää äitivainajamme viimeisiä päiviä voimiesi mukaan?

Paul vakuutti, että hän oli tehnyt sen.

— Se ilahuttaa minua, vastasi veli ankaralla äänellä; jos olisit sen jättänyt tekemättä, olisi se ollut suurta velvollisuuksien unhotusta. Ja nyt menkäämme kirkastetun maallisten jäännösten ääreen, jotta hän saisi nähdä taivaastaan kaikki omaisensa koolla.

Hän tarjosi Paulille kätensä ja vei hänet huoneeseen, missä äiti lepäsi kukkien ja kynttilöiden keskellä ja minne toiset olivat jo kokoontuneet. Paul seisahtui ovelle. Hän olisi antanut paljon, jos olisi saanut hetkisen aikaa olla yksin kuolleen kanssa, mutta kun se ei ollut mahdollista, niin hän hiipi hiljaa ulos ja asettui vierasten töllisteleväin kyläläisten joukkoon ikkunan edustalle, ikäänkuin hän olisi ollut yksi heistä…

Vähän myöhemmin tuli kauppias-veli hänen luoksensa ja sanoi tuttavallisesti:

— Minulla olisi pyyntö sinulle, rakas veikko! Kurkkuni on aivan kuivunut maantien tomusta ja itkusta. Etkö voi hankkia minulle pisaraa olutta?

Paul vastasi, että hänellä kyllä oli kaksi astiallista, mutta että hän aikoi avata ne vasta hautajaisissa huomenna.

— Anna tappi vain minun käsiini, vastasi veli, tämän asian minä ymmärrän. Olut on huomenna silti yhtä raitista.

Kun Paul oli myöntynyt, meni veli matkoihinsa.

Kello yhdentoista aikaan sammutettiin kynttilät arkun ympäriltä. —
Sitten mentiin levolle.

Koska Paulille ei ollut jäänyt sijaa, meni hän tallin parvelle, missä hän istui valveilla koko yön ja mietti.

Kello kymmenen tienoissa seuraavana aamuna saapuivat ensimäiset vieraat; ne olivat väkeä, jota ei oltu kutsuttu eikä odotettu. Kun Paul näki heidän tulevan, oli hänen ensimäinen ajatuksensa: olenkohan hankkinut tarpeeksi ruokaa ja juotavaa? Ja mitä useampia vaunuja ajoi pihaan, mitä useampia vieraita mustahansikkaisia käsiä hänelle ojennettiin, sitä levottomammaksi hän kävi, ja sitä selvemmin soivat hänen korvissaan sanat: ei riitä.

Isällä oli jälleen yksi hänen suuruutensa päiviä. Hän istui kantotuolissaan kuin valtaistuimella — molemmat vanhimmat pojat vasalleina ympärillä — ja antoi ihailla itseänsä ja suruansa.

Uuden vieraan tullessa hän puristi molemmin käsin vieraan kättä, ikäänkuin hän olisi ollut se, joka valitti surua, taivutti kaihoisana päätänsä ja puhui murheellisella äänellä katkonaisia lauseita: Niin, hän on poissa!… Poissa on poissa… Sydämen haavoille ei löydy mitään voidetta… Antakoon taivas hänelle, mitä maailma ei antanut! — ja paljon muuta sellaista. Välillä hän huuteli Paulille: Poikani, pidä huolta viinistä!… Poikani, herra Wegmann tahtoo saada sikarin… Poikani, katso, että vieraat saavat virvokkeita!

Paul juoksi yhden luota toisen luokse niinkuin viinuri, laski tuskallisesti pulloja, joiden luku kovin nopeasti väheni, ja kadehti sisaria, jotka sievissä mustissa puvuissaan saivat istua rauhassa ja itkeä tarpeeksensa vieraan kälyn lohdutellessa. Surupukuja hän ei ollut huomannut laisinkaan ottaa laskuihinsa, ja sisaret eivät olisi voineet näyttäytyä, jollei kauppias olisi uskonut velaksi.

Paul itse huonoissa harmaissa vaatteissaan ei näyttänyt ollenkaan sureviin kuuluvalta, ja useimmat oudot vieraat huomasivat hänet vain silloin, kun hän tarjosi heille viiniä tai sikareja.

Pihaan oli kokoontunut joukko vieraita naisia, jotka olivat pitäneet vainajasta hänen hiljaisen, suoran olentonsa tähden ja jotka, kuulumatta varsinaiseen suruväkeen, tahtoivat kuitenkin liittyä hautajaissaattoon. Isän sotapäällikönsilmä havaitsi heidät heti. — Paul, poikani! huusi hän. Pyydä naiset sisään!

Vitkastellen Paul totteli käskyä, sillä hän ei tietänyt, kuinka hän pyytäessään sanansa asettaisi. Tultuansa portaille hän näki ensimäiseksi Elisabet Douglasin, joka mustiin puettuna seisoi kylän naisten joukossa ja kantoi valkoisista ruusuista tehtyä seppelettä. Nähdessään Paulin täyttyivät hänen silmänsä kyynelillä.

Paul tunsi halun kätkeä kasvonsa hänen vaatteidensa poimuihin ja itkeä, mutta vieressä seisoi toisia, jotka katselivat häneen. Kömpelösti kumartaen hän sanoi:

— Isä pyytää kysyä, ettekö tahtoisi tulla katsomaan vainajaa.

Naiset astuivat hiljalleen sisään, ainoastaan Elisabet epäröi.

— Etkö sinäkin tule sisään?

— Rakas Paul parka! sanoi tyttö ja tarttui hänen käteensä.

Paul sulki silmänsä ja horjahti pari askelta taaksepäin. Sitten hän sanoi:

— Tulehan katsomaan häntä — hän piti niin paljon sinusta.

— Paul, poikani! Missä olet? kuului isän ääni sisästä.

— Paul! sanoi Elisabet väräjävästi ja kyynelet silmissä; et saa joutua epätoivoon — on muitakin, jotka… pitävät sinusta.

— On, sanoi Paul, sen tiedän… Mutta tule nyt! Minun täytyy tarjota viiniä.

Elisabet huokasi syvään, meni arasti Paulin perässä ja katosi vierasten naisten joukkoon.

— Paul, tule tänne! kutsui isä, joka tänään näytti elävän entisissä suuruutensa päivissä. Paul kumartui, ja isä kuiskutti hänen korvaansa:

— Kuulen, että viini on lopussa… Mitä se semmoinen? Tahdotko häväistä meidät tällä tapaa?

— Luulen löytyvän vielä pari pulloa, vastasi Paul.

— Laita, että ne riittävät kunnes pappi tulee! Tarjoa naisillekin lasi, kuuletko.

— Jospa pappi tulisi pian! huokasi Paul ja täytti lasit vain puolilleen.

Ja vihdoin pappi tuli. Hautajaisvieraat tunkeutuivat hänen perässään huoneeseen, missä kuollut oli. Koko huone oli auringon paistetta tulvillaan, ja lehmuksen lehvien läpi tunkeuvat säteet leikkivät iloisesti vainajan marmorinkalpeilla kasvoilla.

Paul oli apuna isän kantotuolia nostettaessa arkun pääpuoleen, sitten hän vetäytyi vierasten selkäin taakse vähäsen levähtämään, sillä hän oli väsynyt paljosta juoksemisesta. Mutta hän ei saanut levätä.

— Missä on nuorin poika? kysyi pappi, joka tahtoi koko perheen ympärillensä.

— Paul, lapseni, missä olet? huusi isä.

Silloin hänen täytyi astua esiin ja asettua isän tuolin viereen seisomaan. Vieraiden joukosta kuului supinaa; useat eivät olleet tietäneet, että hänkin oli talon poika, ja pitivät käytöstään loukkaavaisena.

Pappikin oli huomannut auringon säteet ja otti siitä aineen puheeseensa. Loistihan meidänkin aurinkomme kirkkaasti ja iloisesti, mutta taivaallisen auringon paisteeseen verrattuna se on vain pimeys. Sitten hän ylisteli kuollutta, ylisteli jälkeenjääneitä, erittäinkin uskollista puolisoa ja vanhempia poikia, perheen uhkeita pylväitä; saipa Paulkin pienen osansa kiitoksesta talonvoutina, jonka hänen herransa oli huomannut uskolliseksi aina kuolemaan asti.

Vahinko vaan, että Paul ei kuullut mitään tästä mesikielisestä puheesta. Ajattelematta mitään hän tuijotti tuohon silkkiseen nauharuusuun, joka kohosi äidin päähineestä ja liikahteli hiljaa papin häilytellessä käsiänsä. Nauhojen liikunto muistutti valkoista perhosta, joka liehuttelee siipiänsä kohotaksensa ilmoihin.

Sitten laulettiin virsi ja arkun kansi painettiin kiinni. Samassa kuului takimaisista riveistä vihlova huuto:

— Äiti! Äiti!

Pelästyneinä ja kummissaan kaikki kääntyivät katsomaan. Elisabet Douglas siellä oli kirkaissut ja vaipunut taintuneena vierikumppaninsa käsiin.

Paul ymmärsi Elisabetin hyvin. Tämä oli ajatellut sitä hetkeä, jolloin musta kansi laskettaisiin oman äidin kuolleiden kasvojen peitteeksi. Ja Paul teki hiljaisen lupauksen olla silloin tytön uskollisena lohduttajana. Isäkin katsoi ylös, ja hänen kasvoistaan saattoi lukea kysymyksen: Onko tuokin täällä?

Elisabet kannettiin viereiseen huoneeseen, ja kaksi naista jäi hänen luoksensa, kunnes hän oli toipunut. Arkku kannettiin ulos ruumisvaunuihin. Paulin piti juuri ottaa lakkinsa, kun Gottfried pisti hänen käteensä jotakin pehmoista ja mustaa.

— Sido edes tämä harso käsivarteesi, kuiskasi hän Paulille.

— Miksikä?

— Ihmiset saattaisivat luulla, että sinä et tahdo kantaa surua.

Paulia säikähytti tämä ajatus, ja hän teki niinkuin käskettiin. Jälestäpäin häntä harmitti, että veli noin oli saattanut hänet häpeemään, ja vasta paljon myöhemmin kävi hänelle selväksi, kumpi veljistä oli syvemmin surrut.

Hautausmaa oli keskellä aukeata nummea. Kolme yksinänsä seisovaa kuusta ilmaisi paikan jo kaukaa; sitä ympäröitsevällä vallilla kukoisti orjantappurapensaita. Sinne kulki surusaatto. Pojat astuivat kohta arkun perässä; isä ajoi kaksoisten kanssa pienissä vaunuissa.

Paul tuijotti eteensä; hän ajatteli hiekkaa, jossa hän kahlaili… viiniä… Elisabetia… isän kantotuolia… ja kanervakukkaseppeltä, joka oli osaksi irtautunut arkusta ja riippui. Hän päätti pitää varalla, ettei seppelettä haudattaisi maahan.

Haudalla hän ei tuntenut muuta kuin että ohimoita poltti, ja papin lukiessa siunaustansa juolahti hänen mieleensä, että hän hyvin olisi voinut tarjota olutta viinin asemesta. Sitten hän piti silmällä kaksoisia, jotka murheessaan tekivät hulluuksia ja tahtoivat hypätä arkun perässä hautaan. Hän otti heidät syliinsä, suuteli heitä ja painoi heidän päänsä rintaansa vasten. He sulkivat silmänsä ja hengittivät kuin nukkuvat.

Kun ensimäiset multalapiolliset kalahtivat arkun kannelle, valtasi hänet vastenmielinen tunne — hänestä tuntui, kuin kieritettäisiin keilapalloja hänen päässään — ja kun alaston hautakumpu alkoi kohota, ajatteli hän: Huomenna täytyy tuoda viheriäisiä turpeita tuohon peitteeksi…

Väkijoukko hajaantui; isä kannettiin vaunuihinsa, ja pojat kulkivat jalan kotiin päin. Max ja Gottfried puhuivat hiljaa juhlallisella äänellä varhaisimmista muistoista, joita heillä vainajasta oli, mutta Paul oli vaiti ja ajatteli: Jumalan kiitos, että olen saanut hänet maahan!

Yhä vielä työskentelivät hänen aivonsa sairaloisesti, ei vieläkään hän ollut käsittänyt, tahtonut käsittää… Mutta kun hän tuli pihaan, joka pärekattoisine ulkorakennuksineen ja palon jättämine merkkeineen oli hänen edessään harmaana ja lohduttomana, valtasi hänet salaman voimalla uusi ajatus: äiti on poissa! Hän kääntyi, hapuili käsillään ilmaa ja vaipui maahan niinkuin salaman iskemänä…

XVII.

Kesä kului, ja sijaan tuli syksy sumuineen. Aurinko aleni likemmäksi metsän rantaa, ja kellokanervain purppuraiset päät kallistuivat maahan päin.

Tähän aikaan alkoi Meyhöferin talosta kuulua kummallista ääntä. Kuului niinkuin vasaran kalketta ja kellojen soittoa yhtaikaa, tahdinmukaisesti, milloin kimakammin, milloin kumeammin, mutta aina seurasi sointuva jälkikaiku, joka kauan värähteli ilmassa.

Kyläläiset seisahtuivat tielle ihmettelemään. Yksi kysyi: Mitähän Meyhöferillä tehdään? Ja toinen sanoi: Kuuluu siltä, kuin hän olisi rakentanut pajan. — Onneansa ei hän sillä kuitenkaan saa taotuksi, väitti kolmas, ja nauraen erosivat pakisijat toisistaan.

Isä, joka tapansa mukaan istui nurkassaan haukotellen ja nyrpeänä, hypähti ensimäisen helähdyksen kuultuansa ja huusi luoksensa kaksoiset saadaksensa selkoa asiasta. Mutta nämä eivät tietäneet muuta, kuin että aamulla aikaisin oli kaupungista tullut eräs käsityöläinen, jolla oli muassaan viiloja, vasaroita ja juotinkaluja. Hän oli puhunut kauan Paulin kanssa, joka oli näyttänyt kaikellaisia piirustuksia hänelle. Tytöt juoksivat ulos katsomaan ja näkivät kummia.

Vajan takana seisoi lauta telineiden ympäröimänä Musta Sussu ikäänkuin vannehameeseen puettu nainen. Paul ja käsityöläinen kapuilivat telineillä, nakuttivat, tarkastivat ja vääntelivät päätenauloja.

Kaksoiset katsoivat kummastellen toisiinsa; he aavistivat, että jotakin suurta oli tekeillä, mutta eivät pitäneet tarpeellisena mennä siitä isälle puhumaan - he näet muistivat, että kaksi pientä kirjettä piti kiireesti ja salaa palvelustytön mukana lähetettämän postikonttoriin.

Mutta Paul seisoi ylhäällä Mustan Sussun selässä savutorveen nojaten ja katseli ikävöivästi suolle päin niinkuin Kolumbus, joka tahtoo löytää uuden maailman.

Hän oli astunut ensimäisen askelen uskaliaalla tiellään. Kun noina pitkinä, unettomina öinä, jotka seurasivat äidin kuolemaa, suru ja tuska rautakourillaan runtelivat hänen sieluansa, silloin hän oli aina paennut kirjojensa turviin. Kuin myyrä hän kaivoi itselleen teitä hämärien teoriojen lävitse, ja kun päätä huimasi ja ruumis tuntui väsähtäneeltä rasittavan henkisen työn tähden, niin hän sanoi itsekseen: Hänen viimeinen toiveensa ei saa häätyä häpeään! Jäsenet jännittyivät, tarmo terästyi, ja väsymättömän taistelun jälkeen selveni vaikea arvoitus täydelliseksi sopusoinnuksi; joka vivusta tuli jänne, joka putkesta suoni, ja kokonaisuus esiintyi viisaasti suunniteltuna niinkuin ikuisen Luojan kädestä lähtenyt ihmisruumis.

Viikkoja ja kuukausia kului siten. Niin kokonansa Paul syventyi tiedon- ja luomishalunsa tyydyttämiseen, että kaikki muu varjona katosi hänen mielenkiintonsa piiristä. Äidin kuva sai rauhallisemman muodon ja alkoi jo hymyillä. Vilja kasaantui latoihin ikäänkuin näkymättömien käsien kantamana, ja kun eräänä päivänä viimeinen kauralyhde tuli katon alle, löi Paul päähänsä kuin uneksija ja sanoi: Minusta tuntuu, kuin vasta eilen olisin nähnyt ensimäisen tähkän.

Mutta mitä enemmän hänen tietonsa kypsyivät, sitä enemmän hän oli peloissaan yrityksen onnistumisesta. Kun hän kirjoitti sepälle, tykytti hänen sydämensä niinkuin hänellä olisi ollut tutkintokuume. Hän kaihti valoa niinkuin pahantekijä, sillä hän pelkäsi ihmisten naurua. Vasta vasaran kalke antoi tiedon maailmalle.

Vieras mestari sai syödä perheen pöydässä. Isä osoitti häntä kohtaan paheksimistansa siten, ettei tervehtinyt häntä ja että yhäti mutisi itseksensä "narreista" ja "kuokkavieraista". Mutta kukaan ei välittänyt siitä, ja työ jatkui rauhallisesti.

Paulin ohjauksen mukaan hajoitettiin koko kone ja jokainen sen osa tutkittiin tarkasti. Vikaa, jonka ammattimies olisi heti huomannut, täytyi heidän etsiä pitkät ajat. Usein he väittelivät tuntikaudet jostakin pikkuasiasta.

Kerran mestari tokaisi kärsimättömänä: — Miksi hitossa ette ole konetta lähettänyt johonkin korjauspajaan!

Paul hämmästyi. Sehän oli mainio ajatus! Tänään se tuntui hänestä aivan uudelta, vaikka hän itse usein ennen oli samaa miettinyt. Mutta hän ei ollut koskaan pannut täytäntöön tätä ajatusta, sillä se oli näyttänyt hänestä sekä liian rohkealta että liian naurettavalta, — hän pelkäsi myös, että Musta Sussu lähetettäisiin takaisin parantumattomaksi tuomittuna. Hänen laitansa oli sama kuin tuon akan, joka mieluummin tahtoi itse puoskaroida miehensä kuoleman omaksi kuin antaa lääkärin julistaa hänet parantumattomaksi.

Kun mestari ja rengit pimeän tultua olivat lopettaneet työnsä, oli Paulin tapana vielä sen jälkeen kuljeksia ja nuuskia työpaikalla, ilman päämäärää ja ainoastaan sentähden, että hän ei tahtonut jättää Mustaa Sussua. Mieluimmin hän olisi seisonut yövahtina sen vieressä aina aamuun asti. Tällöin hän mielellään otti kainaloonsa myös jonkun piirustuksen tai pari kirjaa, niinikään ilman mitään tarkoitusta, koska jo oli pimeä — hän näet tahtoi, että kaikki olisi sievästi järjestyksessä. Kaikki tämä tapahtui suurimmassa salaisuudessa, sillä ei kukaan ollut lujemmin kuin Paul itse vakuutettu siitä, että hän oli täysi hullu.

Eräänä iltana, kun hän pimeässä haparoi jotakin kirjaa, jonka ottaisi mukaansa, sai hän laatikkonsa peränurkasta käteensä pitkulaisen ja liereän esineen, joka oli kääritty silkkipaperiin. Hän tunsi, kuinka hän punehtui pimeässä, sillä se oli Elisabetin lahjoittama huilu. Kuinka oli mahdollista, että hän niin harvoin oli ajatellut sitä jäsen antajaa? Surun varjo esti näkemästä tuota valoisaa olentoa, joka viimeksi oli hänelle näyttäytynyt tuona kaikista synkimpänä päivänä; ahkerat puuhat ja vaivat olivat olennon itsensä nyt karkoittaneet häneltä varjojen maahan. Ensi silmänräpäyksessä Paul ei voinut muistaa hänen kasvojensa piirteitäkään; vasta vähitellen hän sai uudelleen hänen kuvansa itsellensä selväksi.

Kirjan asemesta hän otti kainaloonsa huilun, hiipi vajan taakse ja asettui höyrypannulle istumaan. Hän kosketti uteliaana läppiä, asetti sitten huilun puhaltimen huulillensa, mutta ei uskaltanut puhaltaa, sillä hän ei tahtonut häiritä nukkuvia.

— Hauskaa olisi osata soittaa kauniisti ja sitä tehdessä ajatella Elisabetia, sanoi hän itseksensä. Silloin jälleen voisin tuoda ilmoille ajatukseni ja tuntea, että minullakin on oma, itsenäinen elämä maailmassa! Mutta olenko sitten itseäni varten maailmassa? tuumi hän taas ja piteli miettiväisenä erästä veiviä. Niinkuin tämä veivi kiertyy tietämättä, miksi, ja on itsessään kuollut kappale, niin täytyy minunkin kiertyä ja kääntyä kysymättä, miksi… Maailmassa sanotaan olevan ihmisiä, joilla on oikeus elää omaa elämäänsä ja muodostaa maailma omien mielihalujensa mukaan, mutta he ovat toisenlaatuisia kuin minä, he ovat kauniita ja ylpeitä ja rohkeita ja heille paistaa aina aurinko. He saavat nauttia elämän riemuja ja seurata sydämensä ääntä. Mutta minä… oi, hyvä Luoja! — Hän katseli surumielin huilua, jonka läpät hohtivat himmeästi hämärässä.

— Jos olisin ollut yksi noista ihmisistä, jatkoi hän hetken kuluttua ajattelemistaan, niin olisin nyt kuuluisa soittotaiteilija. Minä tiedän, että povessani piilee paljon sävelmiä, joita ei vielä kukaan ole viheltänyt! Ja päämäärän saavutettuani naisin Elisabetin - ja isä tulisi rikkaaksi ja äiti onnelliseksi. Mutta nyt on toinen kuollut ja toinen raajarikko, Elisabet ottaa jonkun muun — ja minä istun tässä ja katselen huilua osaamatta puhaltaa sitä.

Paul naurahti ääneensä ja luisui likemmäksi savutorvea, jota hän taputti ja sanoi: Mutta tätä huilua tahdon oppia soittamaan, ja silloinpa ilo on ilolle tuntuva!

Siinä istuessaan hän oli kuulevinänsä puutarhasta hiljaista nauruntirskuntaa ja kuisketta. Hän kuunteli. Ei epäilemistäkään: siellä kuhersi rakastavainen pari tai useampikin, sillä hänen korviinsa kuului sipinää ja supinaa kuin varpusparvesta.

— Palvelustytöillä tuntuu olevan sulhasia, ajatteli hän; niille täytyy näyttää, missä veräjä on.

Hän sieppasi ruoskan, joka riippui tallin ovessa, ja kiipesi hiljaa aidan yli puutarhaan ajaaksensa pois kutsumattomat vieraat. Mutta yhtäkkiä hän seisahtui kuin kivettyneenä, hänen silmänsä teroittuivat, ja piiskan varsi vavahti hänen kädessään. Hän oli tuntenut sisartensa äänet.

Paul nojautui puunrunkoa vasten ja kuunteli.

— Saatteko nyt olla häneltä rauhassa? kuiskutti yksi rakastajista.

— Hänellä on nyt liian paljon tekemistä koneensa kimpussa, vastasi
Kertun ääni. Suolattomat saarnansakin hän on unhottanut…

— Niistä te kai viisi veisasitte? Kerttu nauraa hihitti.

— Hölmö hän on mieheksi, tekeytyköön kuinka arvokkaaksi hyvänsä. Rakkautta hän ei ymmärrä hituistakaan. Niin pitkälle kuin muistan, on hän hiiviskellyt Elisabet Douglasin kinterillä, mutta luuletko, että hän kertaakaan on uskaltanut katsoa häntä silmiin? Ja tyttö tietenkin antaa palttua mokomalle nahjukselle… Leo, hänen serkkunsa, on aivan toista maata.

Paulin sydän oli lakata sykkimästä, mutta hän kuunteli edelleen.

— En ymmärrä, miksi te yleensä tottelette häntä, puhui miehen ääni.
Me olemme aina antaneet hänelle selkään ja sitten päästäneet hänet
menemään, ja kiitokseksi siitä hän on pyytänyt meiltä anteeksi.
Sellaiselle jänishousulle tarvitsee vain näyttää hampaitaan.

— Odotapas, senkin yllyttäjä! ajatteli Paul, joka nyt tiesi, kenenkä kanssa oli tekemisissä.

Mutta Kerttu vastasi innokkaasti.

— Hyi sinua! Sitä hän ei ole ansainnut. Hän rakastaa meitä niin suuresti, että meidän oikeastaan pitäisi hävetä tahtoessamme pettää häntä… Mitä hän vain voi lukea silmistämmekin, sen hän meille antaa, ja minä voisin vannoa, että hän juuri rakkautensa tähden on niin surullinen. Kun oikein ajattelee, niin voihan sitä silloin tällöin ottaa vastaan nuhdesaarnan, erittäinkin kun ei siihen niin suurta arvoa pane.

— Hyvä tietää, ajatteli Paul ja hiipi kiertäen lehtimajan luo, jossa toinen pari oleskeli.

Tämä oli paljon hiljaisempi, ja ainoastaan suudelma tai lyhyt naurahdus katkaisi hiljaisuuden, kunnes hän kuuli Katrin äänen:

— Miksikä viime sunnuntaina tanssit niin paljon Matildan kanssa?

— Se on hävytön parjaus! sanoi toinen veljeksistä. Kuka kielikello on sinulle sellaista jutellut?

— Pappilan Hedvig.

— No oikeanpa olet tavannut! Hän kadehtii sinua — siinä koko juttu.
Olisitpa nähnyt, kuinka hän minuun viime sunnuntaina katsoi…
Pelkäsin, että tukkani syttyisi tuleen.

— Oi, sitä petollista!

— Älä sinä semmoisesta välitä. Petollisia te olette kaikki! Tule tänne, leivoseni, aurinkoni, tuittupääni, ja laske pääsi syliini, jotta saan sinua tukistaa!

— Näinkö?

— Ei, sinä painat kellonvitjoistani! Mutta noin… Laula nyt jotakin!

— Mistä sitten?

— Rakkaudesta.

Hetken vaiti oltuaan Katri alkoi hyräillä:

Kun satakieli lauleli puol' kolmeen aamulla, niin kappaleiksi lennähti huoneeni ikkuna.

Mä tuota riensin katsomaan puol' kolme aamulla, ja tikapuut näin nojallaan ja miehen haamua…

— Laula enemmän!

— Enkä! Laulu on oikeastaan sopimaton.

— Miksi sitten aloitit?

Katri nauraa hihitti ja oli vaiti.

— Laula jotakin muuta!

— Suutele minua ensin!

Kuului hetken kestävä painin ryty ja sitten rakastajan ääni:

— Mitä tämä merkitsee? Ensin tahdot ja sitten vastustelet, senkin kissanpoikanen.

— Tässä olen!

— Päästä irti! — Tuli ja leimaus… sinä kynsit!

— Jos otat toisen, niin kynsin sinulta silmät päästä!

— Ja siinä kaikki?

— Ei suinkaan, minä asetun makaamaan katajapensaan juurelle ja kuolen nälkään. Minun hautajaisiini sinun pitää tulla. Huu! kuinka ihanaa… Mutta kuule, minäpä osaan kauniin laulun:

Oi, tiedätkö, sua miten lemminkään?… On nummella hauta yksinään, siell' lepää laulaja onneton, ja lempi se vei hänet kuolohon. Hän nukkuvi, nukkuvi, sittenkään ei vapaaks' pääse hän lemmestään. Kun puol’yö saapuu, hän heräjää… Jos lempi rinnassas' väräjää, käy hänen luokse, ja alta mullan tuo lohdun laulut ja syli kullan.

— Eikö se ole kaunis?

— Hyvin kaunis! Mistä olet sen oppinut, kissanpoika?

— Löysin sen kerran eräästä äidin runovihosta — luulen että hän itse on sen sepittänytkin.

Paul oli koko tämän keskustelun ajan ollut ikäänkuin huumaantuneena. Mutta kun hän kuuli äitiä mainittavan, valtasi hänet suuttumus, ja hän huitaisi ruoskallaan noiden kuhertelijoiden päiden päällitse, niin että pensaiden lehdet lentelivät ilmassa.

Kirkaisten he kaikki kavahtivat pystyyn. Niin pian kuin Erdmann veljekset olivat tunteneet häiritsijänsä, tahtoivat he luikkia tiehensä, mutta tytöt riippuivat itkien heissä kiinni. He etsivät suojaa omaa veljeänsä vastaan.

— Tulkaa tänne! huusi Paul.

Tytöt jättivät rakastajansa ja pakenivat toistensa turviin. Erdmann veljekset väistyivät yhä edemmäksi.

— Jääkää tähän! kirkaisi Paul heille.

— Mitä sinä oikeastaan tahdot meistä? sanoi vanhempi veli, joka ensinnä sai takaisin hävyttömyytensä.

— Teidän pitää tehdä tiliä minulle!

— Sinä tiedät, missä voit tavata meidät, sanoi nuorempi ja veti mukaansa veljeänsä takinliepeestä. Mutta samassa Paul kävi häntä rintapielistä kiinni…

— Päästä irti!

— Te tulette sisään yhdessä!

— Sitä saat odottaa! sanoi vanhempi veli.

— En tiedä oikeastaan, mitä sinulla on tekemistä meidän kanssamme, änkytti nuorempi veli Paulin kourissa. Me rakastamme sisariasi — ja se asia ei kuulu sinuun.

— Jos te heitä rakastatte, niin tiedätte myös, missä on ovi, jonka kautta voitte tulla heitä kosimaan, mutta te olette rosvoja…

Ulrikin oli onnistunut temmata veljensä irti Paulin käsistä, ja silmänräpäyksessä molemmat livistivät hurjaa vauhtia pakoon läpi puutarhan, yli aidan, ja katosivat pimeyteen. Paul kääntyi aivan kuin huumautuneena ja näki sisartensa kykkivän erään puun takana.

— Tulkaa! sanoi hän, ja itkien he seurasivat häntä. Sisaret yrittivät pujahtaa omaan kamariinsa, mutta Paul vei heidät tupaan. Vavisten he vetäytyivät nurkkaan, sillä he eivät tietäneet, minkä rangaistuksen saisivat veljeltään. Tämä sytytti kynttilän ja otti albumista erään valokuvan.

— Tulkaa nyt huoneeseenne! sanoi hän.

Kuin kaksi katuvaa lammasta he seurasivat veljeänsä.

— Kuka tuo on? kysyi Paul ankaralla äänellä näyttäen kuvaa. Se oli äidin muotokuva nuoruuden päiviltä. Ajan hammas oli kuluttanut piirteet, mutta tytöt tunsivat kuitenkin kuvan. Käsiänsä väännellen he vaipuivat polvillensa vuoteen ääreen ja itkivät epätoivoisina.

Ja sitten he tunnustivat kaikki. Paul kuuli pahempia kuin oli koskaan voinut aavistaa. — —

Peloittava hiljaisuus seurasi. Paul meni ikkunan luo ja katseli ulos yöhön.

— Jumalan kiitos, että sinä, äiti, olet kuollut! sanoi hän ja pani kätensä ristiin.

Tytöt alkoivat ääneensä itkeä, ryömivät polvillaan Paulin luo ja tahtoivat suudella hänen käsiänsä. Paul silitti heidän hiuksiansa. Hän rakasti heitä kuitenkin niin paljon.

— Lapset, lapset! sopersi hän ja vaipui tuolille yhtä avuttomana kuin he.

— Toru meitä, Paul! nyyhkytti Katri.

— Ei, lyö mieluummin! pyysi Kerttu. Sen olemme ansainneet.

Paul paineli otsaansa. Kaikki oli hänestä vielä niinkuin ilkeää unta.

— Kuinka tämä on ollut mahdollista? mutisi hän. Olenko niin huonosti vartioinut teitä?

— He ovat… luvanneet… naida meidät, sai Katri lausutuksi.

— Sitten kun suruvuosi on ohitse… vietetään häät, lisäsi Kerttu.

— Jos he ovat luvanneet, niin he pitävät sanansa, huudahti Paul itseänsä lohdutellen. Älkää olko polvillanne minun edessäni, lapset — polvistukaa hyvän Jumalan eteen! Se on tarpeen. Tämä kuva olkoon tästä päivästä alkaen aina teidän yöpöydällänne. Eiköhän se peloita teitä kulkemasta häpeän teillä… Hyvää yötä!

Sisaret syöksyivät hänen jälkeensä ja pyysivät häntä jäämään — he pelkäsivät niin kovasti; mutta Paul irroitti heidät itsestään lempeästi ja kapusi omaan kammioonsa, jossa hän pimeässä istui ja mietti. Hän häpesi, niin että hänestä tuntui mahdottomalta enää sietää päivänvaloa…

Seuraavana aamuna hän kutsui mestarin luoksensa ja maksoi loput hänen palkastaan. Tuo kunnon mies kävi oikein hämillensä ja sanoi:

— Mitä tämä merkitsee, herra Meyhöfer? Nyt kun kaikki on oikealla tolalla…

— Oikealla tolalla, mutisi Paul itseksensä. Onnettomuuden lisäksi häpeä — mestari sanoi totuuden.

— Olen saanut muuta ajateltavaa, vastasi Paul. Koneen laitos saa jäädä toistaiseksi. Saatuani jälleen aikaa lähetän teitä noutamaan.

Isä oli vihoissaan yölevon häiritsemisestä.

— Mitä teit puutarhassa? kysyi hän pojalta. Kuulin äänesi sieltä.

— Siellä oli omenanvarkaita, vastasi Paul.

Kaksoisilla oli itkettyneet silmät eivätkä he uskaltaneet nostaa katsettaan maasta. — Tuommoisilta siis näyttävät langenneet! ajatteli Paul ja päätti olla ankara kuin vanginvartia. Mutta kun hän ensi kerran tiuskaisi heille, ja tytöt nöyrinä, oikea Magdalenankatse silmissä katsoivat häneen, niin valtasi hänet sääli, hän sulki heidät itkien syliinsä ja sanoi: Rauhoittukaa, lapset! Kaikki käy vielä hyvin!

Paul oli vakuutettu, että Erdmann veljekset jo samana päivänä tulisivat. Omatunto on pakoittava heitä, sanoi hän itseksensä. Hän oli niin varma asiastansa, että hän päivällisen jälkeen vaati isänsä, joka työttömyydessään oli käynyt hyvin likaiseksi, ottamaan toisen takin yllensä, koska oli odotettavissa tärkeä vierailu. Isä totteli nuristen ja oli aivan raivoissaan huomattuansa, että suuri vaiva oli mennyt hukkaan.

— He tulevat huomenna, ajatteli Paul levolle mennessään — heillä ei ollut rohkeutta tänään. Mutta ei seuraavanakaan päivänä kuulunut ketään; ja niin kului koko viikko. Paul oli aivan kuin järkensä menettänyt ja saattoi seisoa pitkät ajat veräjällä ja tuijottaa nummelle päin. Rengitkin katselivat häntä kummeksien ja alkoivat joutavia jaaritella.

— Vahinko vaan, ajatteli hän, että minulla vielä on niin vähän kokemusta lemmenasioissa; muuten kyllä tietäisin neuvon. Tuskallinen levottomuus ahdisti häntä, ja yöllä hän ei saanut unta.

— Tahdon auttaa heitä alkuun, sanoi hän eräänä aamuna ja antoi valjastaa keltaisten korivaunujen eteen, jotka hän äskettäin oli ostanut eräästä huutokaupasta. Hän ajoi Lotkeimiin, Erdmann veljesten taloon, jota he vanhempiensa kuoleman jälkeen yhdessä hoitivat.

Hänen sydäntänsä kouristi häpeä ja harmi, kun hän nyt melkein kuin armonanojana astui niiden kotiin, jotka hänelle elämässä olivat niin paljon pahaa tehneet. Hän oli vähällä palata portilta takaisin, mutta puristi ohjaksia lujemmin kädessään ja mutisi: Nyt ei ole minusta kysymys.

Hän ajoi ruohottuneen pihamaan poikki, jossa orjantappurat rehoittivat ja jota ympäröitsivät laveat, mutta rappeutuneet ulkohuonerivit, ja pysähtyi asuntorakennuksen eteen, jonka ikkunaluukkuihin oli maalattu mustia ja valkoisia renkaita, nähtävästi sentähden, että niitä ajoittain käytettiin pilkkaanammuntatauluina.

— Kunniaksi ei juuri ole naittaa sisarensa tänne, mutta suurempaa kunniaa he eivät juuri enää voi pyytää.

Niin ajatteli Paul sitoessaan hevostaan kiinni portaiden käsi puuhun, sillä näkyvissä ei ollut ainoatakaan ihmisolentoa, joka olisi voinut ottaa vastaan ohjakset; ainoastaan etäisestä riihestä kuului varstojen paukkinaa. Tullessaan kuistille hän oli kuulevinaan sisältä hätäistä kuisketta ja ovien aukomista sekä sulkemista. Sitten kävi kaikki hiljaiseksi. Hän astui huoneeseen, missä vielä näkyi suuruksen jätteitä pöydällä. Itse huone oli täynnä sikarin savua. Paul oli odottanut hetken, kun viereisestä huoneesta tuli sisään vanha, kuiva naishenkilö, joka oli hyvin hämillään.

— Herrat eivät ole kotona, sanoi nainen odottamatta kysymystä; he matkustivat aamulla pois ja viipyvät kai hyvin kauan matkallansa.

— Ei tee mitään… Minä odotan.

Akka alkoi laveasti selittää, että odottaminen oli hyödytöntä, koska ei milloinkaan voinut edeltäpäin tietää herrojen kotiinpalausaikaa. He viipyivät usein koko yön ja enemmänkin. Akan haastellessa oli Paul kuulevinaan, että vaunuilla ajettiin ulos pihasta. Hän juoksi ikkunaan peläten hevosensa päässeen irti; mutta kun eläin seisoi rauhallisena paikallaan, heräsi Paulissa epäluulo, jonka hän vielä minuutti sitten olisi empimättä torjunut luotaan.

Vanha emännöitsijä ei uskaltanut käskeä Paulia pois, ja häiritsemättä, vaikka ruoatta ja juomatta hän odotti iltaan asti. Vasta pimeän tultua hän nöyryytettynä ja alakuloisena lähti kotiin.

Seuraavana aamuna hän tuli takaisin — turhaan tälläkin kerralla. Kolmantena päivänä oli portti lukossa. Ihka uusi lukko oli kiinnitetty salpaan. Se näytti hankitun aivan Paulia varten.

Hän oli nyt varma siitä, että veljet tahallaan häntä karttoivat. — He eivät kehtaa katsoa minua kasvoihin, ajatteli hän; minä kirjoitan heille.

Mutta kun hän oli tarttunut kynäänsä väkinäisesti piirtääkseen ystävällisiä, sovinnollisia sanoja, alkoi tehtävä häntä niin inhottaa, että hän iski kynänsä säpäleiksi pöytään ja rupesi voihkien kulkemaan lattialla edestakaisin.

Minun pitää ensin hankkia itselleni voimia, sanoi hän ja hiipi äänetönnä tyttöjen huoneeseen. Sisarukset istuivat kalpeina ikkunan ääressä sanomatta sanaakaan ja tuijottivat etäisyyteen… Sitten toinen painoi päänsä toisen olkapäälle ja kuiskasi surullisesti:

— He eivät tule enää koskaan!

— He pelkäävät häntä, huokasi toinen.

Ja molemmat vaipuivat jälleen ajatuksiinsa.

— Nyt toimeen, ajatteli Paul huoahtaen tultuansa jälleen huoneeseensa; tiesinhän, että tämä auttaisi.

Hän otti uuden paperiarkin ja kirjoitti kauniin kirjeen, missä hän selitti veljeksille, ettei hän enää ollut vihainen heille, että hän antaisi kaikki anteeksi, jos he vain hankkisivat hyvityksen sisarille.

— Huomenna he tulevat, ajatteli hän ja huoahti keventyneenä, kun kirje oli lähetetty. Lopun päivästä hän kuljeskeli nummella, sillä hän ei uskaltanut katsoa ketään silmiin — siihen määrään hän häpesi.

Mutta veljeksiä ei kuulunut. — — —

* * * * *

Oli jouluaatto, ja pimeä oli tulossa. Tasangon peitti paksu lumi, ja harmaalta taivaalta putoeli alas suuria lumihiuteita. Paul näki sisartensa salaa ottavan hattunsa ja takkinsa ja hiipivän ulos takaovesta. Hän juoksi heidän jälkeensä ja kysyi:

— Mihin?

Sisaret alkoivat itkeä ja Katri sanoi:

— Olet kiltti, jollet kysy!

Paulin valtasi kamala levottomuus; hän tarttui tyttöjen käsiin ja sanoi:

— Minä seuraan, jollette sano. Silloin Kerttu nyyhkyttäen sanoi:

— Aioimme mennä äidin haudalle.

Paulia kauhistutti, että he… siinä tilassa menisivät tuolle pyhälle paikalle, mutta hän varoi kaikin tavoin ilmaisemasta heille tätä ajatustansa.

— Älkää, lapset! sanoi hän heitä hyväillen. Sinne ette saa mennä; se vain liiaksi kiihoittaisi teitä, ja sitä paitsi on tiellä niin paljon lunta, ettette pimeässä osaa kulkea.

— Mutta jonkun pitäisi mennä sinne, väitti Katri ujosti; tänään on jouluaatto.

— Sinä olet oikeassa, siskoseni! sanoi Paul. Minä menen itse. Jääkää te isän luo ja sytyttäkää hänelle pari kynttilää. Jos Jumala suo, tuon lohdutusta muassani.

Sisaret myöntyivät ja jäivät kotiin. Paul puki yllensä lämpöisen nutun ja lähti hämärään.

— Sulkekaa te tänään ovet! sanoi Paul, sillä hän aavisti palaavansa hyvin myöhään. Ja saattaisihan joutua harhaankin lumipyryssä.

Valkoisella tasangolla vallitsi kolkko hiljaisuus Kuolleet kukat uinuivat syvällä lumen sisässä, ja missä muuten kohosi katajapensas, siinä näkyi nyt vain valkoinen kumpu. Tien reunassa kasvavien pajupehkojen rungoillakin oli lumipeite tuulen puolella.

Kulku oli vaivaloista, ja hän vajosi syvään joka askeleella. Ilmassa välisti raskaasti lentää löyhytteli varis hänen ohitsensa.

Ei tietä eikä jälkiä näkyvissä. Nuo kolme yksinäistä kuusta, jotka kaukaisuudessa törröttivät mustina kuin kummitukset, olivat hänen ainoana johtonansa. Kullankeltainen hohde, joka vielä äsken oli taivaan rannalla, sammui. Varjot kävivät mustemmiksi, ja kun Paul oli tullut hautuumaalle, olisi hänen ollut pimeydessä vaikea mitään löytää, jollei äsken satanut lumi olisi heikosti valaissut.

Portin oli peittänyt lumikinos; ei missään näkynyt aukkoa, josta olisi päässyt sisään. Käsin haparoituaan hän vihdoin löysi paikan, jossa ei lumen takana tuntunut mitään vastusta. Siitä hän raivasi itsellensä tien sisään.

Kuuset tervehtivät häntä synkällä huminallaan; lumessa kyyristellyt korppi lensi suhisten ilmaan ja liiteli ylhäällä kuusten latvojen ympärillä niinkuin sielu, joka ei ole löytänyt rauhaa.

Kun Paul näki kinosten peittämän hautuumaan kaikessa kolkkoudessaan, värisytti häntä, sillä hänellä ei ollut mitään merkkiä, mistä olisi voinut tuntea äidin haudan. Kummulla ei ollut ristiä, sillä hänellä ei ollut vielä ollut varoja sen hankkimiseen, ja kumpu itse oli syvällä lumen peitossa. Hänestä tuntui, kuin hän olisi kadottanut viimeisenkin, mitä hän maailmassa omisti.

Vapisevin käsin hän loi pois lunta kumpu kummulta ja raivasi siten itselleen polun, jossa tuon tuostakin pisti esiin haudan nurkka, seppele tai sypressinoksa.

Tässä lepää se, tässä lepää se — hän tunsi melkein kaikki haudat.

Viimein hän satutti kätensä jonkun lasiastian särmiin… Se oli varmaankin se, jonka Kerttu syksyllä oli tuonut asettaaksensa siihen astereita; viheriä, katkaistu pullo, jossa oli terävät reunat — se se oli. Kuivuneet varret olivat vielä jälellä. Ja vieressä oli seppele, kanervakukkaseppele jäätyneenä ja kankeana kuin metallirengas; Paul oli sen itse laskenut haudalle viimeksi siellä käydessään.

Hän laskeutui polvillensa sen lumikummun ääreen, joka kätki hänen rakkahimpansa, ja painoi polttavat kasvonsa kylmään, pehmeään lumeen.

— Minä olen syynä kaikkeen, äiti, valitti hän. En ole pitänyt heistä tarpeeksi huolta, olen antanut heidän villiintyä. Älä tuomitse heitä, äiti — he eivät tietäneet, mitä he tekivät!… Mutta ilmaise minulle, mitä minun pitää tekemän!… Sano vain yksi sana! Katso, minä makaan tässä ja olen aivan neuvoton.

Äkkiä tuntui hänestä, niinkuin ei hänelläkään olisi ollut oikeutta olla siinä polvillaan ja niinkuin hänen niskoillensa olisi vierinyt kaikki se häpeä, joka sisaria oli kohdannut. Hän soimasi itseänsä pelkuriksi ja itsekkääksi, koska hän oli ollut niin kauvan toimetonna uskaltamatta ryhtyä mihinkään todelliseen ponnistukseen.

— Minä teen sen, äiti, vielä tänä yönä, huudahti hän ja kavahti seisomaan. Minä uhraan viimeisenkin jäännöksen oman arvon tuntoani, jos vaan sisaret tulevat pelastetuiksi.

Tämän lupauksen hän teki kädet kohti taivasta kohotettuina ja riensi sitten ulos nummelle. — — —

* * * * *

Ainakin kolme tuntia hän kahlasi tietöntä umpea. Kello saattoi jo olla kahdeksan, kun hän väsyneenä ja hengästyneenä saapui Lotkeimin portille.

— Tänään he eivät pääse käsistäni, sanoi hän, ja koska portti jälleen oli lukittuna, ryömi hän sen alitse — niinkuin oli nähnyt koirien tekevän.

Kartanon asuinrakennus oli runsaasti valaistu, mutta koska uutimet olivat lasketut eteen, niin ei voinut nähdä sisään; laulunrenkutusta ja naurua sieltä vain kuului. Ulko-ovi oli auki. Paul seisahtui pimeään eteiseen, kunnes sydämentykytys oli ohitse, ja naputti sitten oveen.

— Sisään! kuului Ulrikin ääni.

Veljekset venyivät pitkällä sohvalla, toisen jalat toisen pään kohdalla; he muodostivat yhdessä mitä täydellisimmän mielenrauhan ja iloisuuden kuvan. Kummallakin oli suuri lasi kädessään, ja pöydällä heidän vieressään oli höyryävä punssimalja.

Nähdessään Paulin he hämmästyivät, niin että unhottivat nousta ylös; he makasivat kuin kivettyneinä ja tuijottivat häneen.

— Mitä…! huudahti Ulrik, joka ensimäiseksi sai takaisin puhetaitonsa, ja Fritz pudotti lasinsa lattialle ja rupesi sitten suurella innolla poimimaan sirpaleita.

— Te ymmärrätte kyllä syyn tulooni, sanoi Paul, läheten lumisena pöytää.

— Emme, vastasi Ulrik ja kohosi vähitellen istumaan.

— Ei meillä ole aavistustakaan, vakuutti Fritz.

— Ettekö ole saaneet minun kirjettäni? kysyi Paul.

— Emme ole nähneet mitään kirjettä, vastasi vanhempi veli.

— Ehkä se on hukkunut postissa, lisäsi nuorempi hätäisesti.

— Ajatelkaapas tarkemmin! Marraskuun kuudentenatoista päivänä, sanoi
Paul.

Silloin veljet alkoivat hämärästi muistaa, että he mainittuna päivänä olivat saaneet kirjeen.

— Mutta me emme ymmärtäneet sen sisällystä ja heitimme sen tuleen, sanoi Ulrik.

— Jättäkää mutkailut! vastasi Paul. Te tiedätte hyvin, mitä teidän on tehtävä.

Veljet kohauttivat olkapäitään ja katsoivat toisiinsa, ikäänkuin hän olisi puhunut hebrean kieltä.

— Minä en ole tullut tänne ilveilemään, jatkoi Paul. Te olette häväisseet sisarteni mainetta ja olette sentähden velvolliset antamaan heille hyvitystä. Ulrik kynsäisi korvallistaan ja sanoi: — Hyvä Meyhöfer, se on ikävä juttu, mutta näin seisoalta ei sitä kuitenkaan käy ratkaiseminen. Istu ja juo kanssamme lasi punssia — siten ehkä keskustelu käy sujuvammin.

Fritz riensi heti noutamaan kahta uutta lasia.

— Kiitoksia! sanoi Paul; minun ei ole jano. Hänet valtasi tuo kiusallinen tunne, että veljekset nyt, niinkuin ainakin, vain ilveilivät hänen kanssansa. Hänen jäsenensä jähmettyivät, ja hän tunsi olevansa aivan avuton.

— Vai sillä äänellä! vastasi Ulrik, ollen loukkaantuvinansa. Siinä tapauksessa emme puhu sanaakaan kanssasi. Minua ei haluta turmella jouluiltaani sinun tähtesi.

— Eikä jäähdyttää punssia, lisäsi Fritz.

Paul tuijotti jäykkänä milloin nuorempaan, milloin vanhempaan. Kuinka oli mahdollista, että nuo miehet, jotka tiesivät itsensä niin suuresti syyllisiksi, saattoivat seisoa hänen edessänsä ylpeinä ja röyhkeinä, kun sitä vastoin hän, joka vain pyysi oikeutta, vapisi kuin pahantekijä?

Mutta jos sinä palaat kotiin ilman lohdutusta? sanoi tuskaisa ääni hänessä. Älä suututa heitä… muista, mitä lupasit äidin haudalla! Itseäsi et saa ajatella.

— No, juotko vai etkö? huusi Ulrik ärtyisästi. Itseäsi et saa ajatella! varoitti ääni uudelleen; sitten Paul painoi päänsä alas ja lausui sortuneesti:

— Kyllä… kiitoksia!

Veljekset vilkaisivat toisiinsa hymyillen, ja Fritz kohotti lasinsa sanoen:

— Hauskaa joulua!

— Hauskaa joulua! sammalteli Paul ja nieli väkinäisesti höyryävän juoman, joka inhotti häntä.

Ja nyt hän istui kuin hyväkin juomatoveri veljesten kanssa pöydän ääressä — hän, jonka olisi pitänyt esiintyä kostajana.

— Käykäämme nyt siis jälleen itse asiaan, hyvä veli Meyhöfer! aloitti Ulrik uudelleen. Mikä kerran on tapahtunut, sitä ei enää voida muuttaa. En tahdo enää selvitellä, kummatko meistä ovat enemmän juosseet toistensa perässä, me sisartesi vai sisaresi meidän; oli miten oli, he ovat ainakin yhtä syylliset kuin mekin. Me rakastamme sisariasi; he ovat suloisimmat tytöt koko seudulla, ja meitä surettaa ajatellessamme, että olisimme heidät tehneet onnettomiksi. Mutta… että meidän nyt pitäisi naida heidät, sitä et toki voi vaatia.

Paul katsoi arasti veljeksiin ja sanoi hiljaa: Vähintäinkin sitä luulisin… Edemmäksi hän ei päässyt; hänestä tuntui, kuin veri olisi hyytynyt hänen suonissaan.

— Älä tee itseäsi naurettavaksi! arveli Fritz, ja Ulrik jatkoi:

— Kuule… kyllähän me sen tekisimmekin mielellämme, sillä pidämme paljon heistä, vaikka he ovatkin olleet hieman kevytmielisiä. (Paul oli raivostua, mutta sai itsensä hillityksi.) Niinkuin sanottu, me olisimme paikalla valmiit täyttämään tahtosi, mutta sanopas ensin, mitä sinulla on antaa myötäjäisiksi.

— Minulla ei ole… mitään, soperti Paul.

— Sepä se! vastasi Fritz.

— Ja me tarvitsemme rahaa — paljon rahaa, jatkoi Ulrik. Minä olen vanhempi ja jos otan talon haltuuni, niin minun pitää maksaa Fritzille niin paljon lunastusta, että hänkin voi ostaa oman tilan.

— Minä… teen… työtä, lausui Paul raskaasti ja katsoi rukoilevasti veljeksiin.

— Sinä olet jo tehnyt työtä kymmenen vuotta ja olet yhtä tyhjä kuin ennenkin.

— Tulipalo hävitti, sammalteli Paul, ikäänkuin pyytäen anteeksi sitä onnettomuutta, joka häntä oli kohdannut.

— Ja ensi vuonna tapahtuu taas jotakin… Ei, ystäväni, ei käy laatuun.

Kun Paul ajatteli, että hänen täytyi palata kotiin viemättä lohdutuksen sanaa sisarille, sai tuska hänet kokonaan valtoihinsa; hänen kielensä irtausi kahleistaan, ja hän puhkesi sanoihin:

— Mutta Jumalan nimessä, missä on järkenne?… Enhän minä voi muuta kuin tehdä työtä. Mutta työtä tahdon tehdä kuin juhta, yöt ja päivät… Minä säästän, näen nälkää, ja te saatte kaikki, mitä ansaitsen… Minulla on hyviä tulevaisuuden toiveita. Höyrykone on kohta kunnossa, ja suosta lähtee tuloja… se on viisitoista jalkaa syvä… voitte itse mitata! Turvekuorma maksaa kymmenen markkaa… ja myötäjäisenne maksan vuosiosiin jaettuna joka pennin.

Hän katsoi veljeksiin silmät selällänsä, sillä hän odotti, että nämä jo kävisivät suostuvaisiksi. Mutta kun he olivat vaiti, pyyhkäisi hän kylmää hikeä otsaltansa ja jupisi:

— Niin, mitä vielä voisin tehdä?… Aivan oikein! Vaadin isän jättämään talon minun haltuuni ja luovutan sen sitten teille…Kun isä kuolee, tulee toinen teistä talon isännäksi… ja minä lähden pois, en pyydä ropoakaan… Onko siinä kylliksi?

Mutta veljekset olivat vaiti.

Paulista tuntui, kuin maa olisi vaipunut syvyyksiin hänen jalkainsa alta ja hän itse syösty tyhjään avaruuteen. Hän pani kätensä ristiin, hänen hampaansa kalisivat, ja ikäänkuin tajuttomana hän katseli veljeksiin.

— Onko tämä mahdollista? Te ette tahdo? Te ette ymmärrä, että teidän velvollisuutenne on sovittaa, mitä olette rikkoneet?… Eikö teidän kunniantuntonne sano, ettei saa tehdä toista kunniattomaksi?… Antaako omatuntonne teidän nukkua?

— Lopeta! sanoi Ulrik, josta tämä kaikki alkoi tuntua ilkeän vastenmieliseltä.

— En, minä en lopeta! Minä en saata mennä kotiin näin… En totisesti!… Eikö teillä ole aavistustakaan siitä, mitä olette tehneet ja minkälainen kurjuus siellä kotona vallitsee?… Jos sen tietäisitte, ette olisi noin kovasydämisiä!… Kuulkaa, Fritz ja Ulrik. Me olemme vanhoja tuttuja… Olemme istuneet yhdessä koulunpenkillä… Olemme yhdessä astuneet alttaripöydän ääreen… Te olette aina tehneet minulle pahaa, minä olen saanut paljon kärsiä teidän tähtenne, mutta minä unhotan kaikki, jos vain teette hyväksi tämän yhden ainoan asian. Te olette kevytmielisiä, mutta ette halpamaisia… Te ette voi olla halpamaisia… Teilläkin on ollut äiti… minä muistan hänet: hän seisoi vasemmalla kolmannen pylvään vieressä meidän päästessämme ripille ja hän itki niinkuin minunkin äitini… Ja minun äitini… Hyi sentään! — Hän keskeytti puheensa häpeissään siitä, että vainajan nimi oli tullut mainituksi viettelijäin seurassa; mutta pelko, jonka hänessä herätti ajatus, että hänen oli pakko palata kotiin ilman lohdutusta, yltyi hourupäisyydeksi; hän nielaisi tämänkin katkeruuden ja jatkoi edelleen, vaikkapa hänen ajatuksensa menivätkin jo aivan sekaisin: Ajatelkaa, että lähdette kirkkomaalle… Ja teillä on sisaria… vieteltyjä… Ja te ette ole tarpeeksi pitäneet heitä silmällä… Te ette rohkene koskettaa lunta, joka on haudalla… Ja minä olisin viettelijä… Mitä… mitä tekisitte silloin?

— Me löisimme sinut kuoliaaksi, sanoi Ulrik ja loi halveksivan katseen häneen.

Paul kirkaisi toivottomasti, sillä yhtäkkiä hän huomasi, kuinka syvälle hän oli itsensä alentanut ja kuinka hän oli likaan tallannut arvonsa ja kunniansa. Nyrkit ojossa hän syöksyi Ulrikin kimppuun. Mutta tämä vetäytyi pöydän taakse suojaan, ja Fritz juoksi hakemaan palvelusväkeä avuksi.

Silloin Paul hoiperteli ulos.

Pihaportti oli lukittu niinkuin ennenkin. Hän ei uskaltanut palata takaisin etsimään aukaisijaa, vaan ryömi portin alitse — niinkuin koira.

Niinkuin koira!…

XVIII.

— Nuori herra oli alkanut viettää iloista elämää, sanoivat rengit, ja kun talossa oli kaikki mullin mallin, varastivat he viljaa mitan toisensa perästä.

Mutta Paul kävi kaikissa huveissa ja tansseissa, joita seudulla pidettiin. Kun hän otsa synkästi rypyssä ja arasti tähystellen ympärilleen astui iloiseen seuraan, ajatteli moni itsekseen: Mitähän tuokin täältä tahtoo? Ja moni väisteli häntä kaartaen, ikäänkuin Paulista olisi langennut varjo hänen iloonsa.

Mutta Paulilla oli täydellisesti selvillä, mitä hän tahtoi. Hän oli kuullut, että Erdmann veljekset ottivat osaa kaikkiin huvituksiin, vallattomimpiinkin. — Kyllä minä heidät tapaan, ajatteli hän; yöt ovat pimeät ja nummi autio. Vapaan taivaan alla he saavat katsoa minua ja kuolemaa silmästä silmään.

Kaksi päivää viimeisen Lotkeimissä käyntinsä jälkeen oli hän matkustanut kaupunkiin ja ostanut siellä kauniin, kuusipiippuisen revolverin. Kuin metsänpeto hän nyt väijyeli öisin pensaikoissa teiden varsilla, milloin vain luuli Erdmann veljesten olevan liikkeellä.

Mutta odotetut eivät tulleet. He joko vainusivat vaaraa ja siksi pysyivät kotona tai, mikä oli todennäköisintä, heidän rahansa olivat lopussa. — Saatanhan odottaa, sanoi Paul.

Jos hän jonakuna iltana oli kotona ja söi illallista sisarten kanssa — ne olivat äänettömiä, surullisia aterioita — niin hän säpsähti joka kerta kun hän loi katseensa ylös ja näki äidin piirteet sisarusten kalpeissa, kuihtuneissa kasvoissa. Hänen täytyi silloin aina rientää uudelleen väijymään.

Laskiaisiltana piti seudun maanviljelijäyhdistys suuret tanssiaiset. Siellä tapaan heidät, ajatteli Paul, sillä hän oli kuullut, että veljekset kuuluivat juhlatoimikuntaan.

Hämärän tullessa hän käski valjastaa reen eteen, pani revolverin istuimenalaiseen laatikkoon ja lähti kaupunkiin. Aurinko oli paistanut koko päivän, nyt hohti iltarusko taivaalla. Nummitasanko oli sinertävän auteren peitossa.

Kulkiessaan Helenenthalin ohitse hän näki taloon vietävän kaksi kuormallista kuusen oksia.

— Näyttää siltä, kuin siellä oltaisiin juhlahankkeissa, jupisi hän ja lisäsi synkästi hymyillen: Eihän minun tarvitse kadehtia, sillä vietänhän minäkin tänään juhlaa.

Kello kuusi hän saapui kaupunkiin, hankki itselleen pääsylipun ja istui eräässä kahvilassa kello yhdeksään asti synkkiä tuumiaan hautoen.

Tultuansa juhlasalin kirkkaaseen valaistukseen ja huumaavaan ihmisvilinään hän vetäytyi piiloon muutaman pylvään varjoon, sillä hän luuli jokaisen voivan lukea murhanajatukset hänen kasvoistaan.

Ja äkkiä hän tunsi ikäänkuin puukon pistoksen rinnassaan… Hän näki veljekset. He seisoivat keskellä salia uljaina ja ilosta säteilevinä, silkkiset nauharuusut olkapäällä, kieloja napinreiässä, ja silmäilivät voitonvarma hymy huulilla valkopukuisten tyttöjen parvea.

— Nyt he ovat käsissäni! ajatteli Paul syvästi huoahtaen. Hän tunsi, että peräytyminen oli hänelle nyt mahdoton. Ja sitten hän vetäytyi hiljaiseen nurkkaan, mistä hän saattoi pitää silmällä uhrejaan. Hän ei nähnyt loistavaa valaistusta, joka säteili niinkuin aurinko, hän ei kuullut soittoa, jonka iloiset sävelet hivelivät korvia — kaikki hänen aistimensa oli huumannut raivoisa verenhimo.

Katsellessaan tuota kirjavaa vilinää Paul kuuli takanansa puhelun.
Kaksi hyvinvoipaa herrasmiestä keskusteli:

— Menetkö huomenna hautajaisiin?

— Menen; nehän kuuluvat tulevan suuremmoiset.

— Oliko hän kauankin sairas?

— Hyvin kauan. Meidän vanha lääkärimme oli jo vuosia sitten jättänyt kaikki toiveet. Sitten sairas matkusti tyttärensä kanssa etelään, ja se näkyi pitäneen häntä vielä jonkun ajan elossa.

Paul kuunteli. Häneen iski kamala aavistus… Nuo kuusen oksat!

Ja toinen ääni jatkoi:

— Sanohan yksi asia: tytär siellä kai on jo kohta vanhan piian kirjoissa… Eikö hän vieläkään ole mennyt kihloihin?

— Ei. Hän on tullut kuuluisaksi siitä, että hän jakelee rukkasia oikealle ja vasemmalle. Toiset sanovat, että hän on tehnyt sitä saadaksensa pysyä äitiänsä hoitamassa, toiset taas luulevat, että hän on rakastunut serkkuunsa Leo Helleriin — tunnethan hänet?

— Tuon huimapään! Kyllä hänet tunnen. Viime viikolla hän hävisi pelissä 800 markkaa ja on velassa korvia myöten. Mutta iloinen ja rohkea mies hän on, aivan kuin luotu pyydystämään kultakaloja.

Keskustelevat herrasmiehet kulkivat nauraen edemmäksi.

Paul tunsi halun heittäytyä maahan ja painaa kasvonsa tomuun; hänen kurkkuaan kouristi, ja silmäin edessä näytti liehuvan jotakin punaista… Hän oli siis poissa, tuo kalpea, ystävällinen rouva, johon hänen sydämensä oli ollut kiintynyt niin kauan kuin hän saattoi muistaa.

Nyt, kun hän oli kuollut, oli tie avoinna turmioon ja rikokseen.

Entä Elisabet? Tyttö oli pelännyt tuota hirveätä hetkeä, ja Paul oli luvannut olla silloin lähellä häntä! Sen sijaan hän nyt oli väijyksissä kuin raateleva peto, sielu täynnä verisiä ajatuksia — hän, ainoa, jolle tuo vieno naisolento oli avannut puhtaan sielunsa!

Häntä värisytti. — Mutta mitä minusta? ajatteli Paul. Hänellä on kyllä lohduttajia. Hänellä on iloinen Leo Heller, johon hän kuuluu olevan "rakastunut" - tehköön nyt serkku herra parastansa!

Paul puhkesi ivalliseen nauruun ja lähti pois vakuutettuna, että hän tiellä odottaen kohtaisi Erdmann veljekset.

Kun hän kulki kuutamoisen talviyön hiljaisuudessa, rauhoittui hänen sielunsa vähitellen, ja nähdessään valkoisen talon häämöittävän kuin marmorisen hautapatsaan, alkoi hän katkerasti itkeä.

— Jopa nyt itkeä tillitän kuin vanha akka! jupisi hän ja sivalsi piiskalla hevosta, niin että kulkuset alkoivat kimakammin soida. Niiden ääni kaikui hänen korvissaan, niinkuin olisi soitettu hautajaiskelloja kaikelle hyvälle maailmassa.

Hän seisahtui metsässä, missä sivutie kääntyi Lotkeimiin, sitoi hevosensa puuhun ja irroitti valjaista kulkuset, jottei niiden ääni edeltäpäin varoittaisi uhreja. Sitten hän etsi revolverin ja tarkasti, että se oli ladattu. Kuusi laukausta — kaksi kullekin.

Oli kireä pakkanen, ja hänen jalkansa alkoivat kangistua. Hän heittäysi reen pohjiin ja kääriytyi vällyihin. Siellä oli hyvä ja lämmin olla; hänet valtasi puuduttava raukeus, ja häntä halutti nukkua. Mutta pian hän hieroi unen silmistänsä.

— Jos aikeeni tappaa heidät on täyttä totta, niin täytyy minun olla aivan toisessa mielentilassa…

Hän kavahti pystyyn ja huudahti:

— Minä tahdon — minä vannon sen sinulle, äiti! Minä tahdon!

Ja sanojensa vahvistukseksi hän ampui laukauksen ilmaan, niin että kaiku kolkosti jylisi metsässä ja korpit lensivät rääkkyen ulos pesistään.

Mitä likemmäksi tuli hetki, jolloin veljeksien oli palaaminen, sitä suuremmaksi kasvoi hänen levottomuutensa; hän ei pelännyt itse tekoa, vaan sitä, että rohkeus ratkaisevalla hetkellä pettäisi ja käsi herpoisi — häntähän aina oli sanottu pelkuriksi.

Noin neljän tienoissa aamulla, kun kuu oli jo laskemaisillansa, kuului etäältä kulkusten kilinää, ensin hiljaista ja sitten yhä kovempaa. Paul hypähti tielle ja heittihe pitkällensä maahan. Metsän reunaa lähestyi reki, jossa istui kaksi turkkeihin puettua miestä. Siinä he nyt tulivat. Mutta kuinka vitkaan he kulkivat.

Reki läheni yhä hitaammin ja hitaammin. Kulkuset helähtivät vain harvakseen, ja ohjakset riippuivat höllällä. Veljekset kuorsasivat… turvattomina he olivat joutuneet Paulin käsiin.

Hän hypähti esiin, kävi kiinni ohjaksiin ja irroitti ruomat aisoista. Reki seisahtui — ja herrat nukkuivat edelleen. Paul katseli heitä, ja käsi, joka piteli murha-asetta, vapisi kovasti.

— Mitä minun nyt on tekeminen? jupisi hän. Nukkuvina en saata heitä tappaa. Päihtyneet he myöskin ovat, sillä muuten olisivat jo heränneet… Paras on antaa heidän mennä menojaan ja odottaa seuraavaan kertaan.

Hän oli jo kiinnittää jälleen ruomat aisoihin, kun muisti äidille vannomansa valan.

— Tiesinhän sen, että olen pelkuri enkä koskaan saa tarpeeksi rohkeutta… En kelpaa edes murhaajaksi!

— Mutta nyt sen teen sittenkin! jupisi hän, astui kaksi askelta taaksepäin ja tähtäsi Ulrikin rintaan, mutta hanaa hän ei virittänyt, sillä itse asiassa hän pelkäsi vahingoittavansa nukkuvaa.

— Ammunkohan? ajatteli hän, seisoen samassa asennossa. Ja sitten hän rupesi kuvailemaan, mitä tapahtuisi, jos hän tekisi tuhotyön ja veljet makaisivat tuossa kuolleina. — Joko ammun itseni ja jätän isän sekä sisaret kurjuuteen, tai en ammu itseäni, vaan ilmoitan asian huomenna poliisille - ja kurjuus kotona on yhtä suuri… Tämähän on selvää hulluutta — niin hän lopetti mietiskelynsä - mutta minä laukaisen joka tapauksessa.

Ulrikin turkki oli rinnan kohdalta auki, ja hänen takinpielensä olivat täynnä kotiljonkihelyjä.

— Toiset naiset saavat siis koristaa teitä ritarimerkeillä, ajatteli
Paul, ja sillaikaa istuvat minun sisareni kotona kurjuudessa.

Hänen verensä alkoi kiehua, ja hän tunsi, että hän jo kohta laukaisee.

— Mutta ensin tahdon puhua heille pari sanaa, jupisi hän, tarttui
Ulrikin olkapäähän ja ravisti häntä kovasti.

Ulrik heräsi ja alkoi huutaa surkeasti nähdessään vierellään Paulin synkän haamun revolveri kädessä.

Toinenkin veli heräsi, ja molemmat nostivat neuvottomina kätensä suojaksensa.

— Mitä sinä tahdot?

— Älä murhaa meitä!

— Pane revolveri pois! Armahda meitä, armahda meitä!

Niin veljekset vuorotellen uikuttivat. He panivat kätensä ristiin ja olisivat langenneet polvillensa, jolleivät vällyt olisi olleet esteenä.

Paul katseli heitä kummissaan. Hän oli nähnyt heidät koko ikänsä uskaliaina ja taisteluhaluisina; noin surkeina ja valittavina he tuntuivat hänestä ventovierailta. Hän toivoi, että veljekset tempaisivat veitsensä puolustuksekseen, jotta hän voisi käyttää revolveriansa rehellisessä taistelussa. Ja äkkiä juolahti hänen mieleensä ajatus: Olisinpa kerrankin poikana menetellyt näin, niin olisin varmaankin monesta häpeästä pelastanut itseni — ja ennen kaikkia sisaret.

Ulrik koetti syleillä hänen polviansa, ja Fritz ulisi herkeämättä:

— Armahda meitä! Armahda meitä!

— Te tiedätte hyvin, mitä teiltä vaadin, vastasi Paul, joka oli vapautunut kaikesta epäröimisestä ja kylmällä päättäväisyydellä kävi päämääräänsä kohden.

— Mitä sinä vaadit? Me teemme kaikki, mitä tahdot, huusi Ulrik, ja
Fritz koetti kätkeytyä veljensä taakse.

— Teidän tulee pitää sananne, niinkuin minäkin aion tehdä, sanoi Paul. Minä tahtoisin, että teillä olisi rohkeutta puolustaa itseänne, jotta kerrankin saisimme välimme suoriksi… Mutta ehkä on näin yhtä hyvä… Ja sanelkaa nyt perässä, mitä teille lausun: Me vannomme Jumalan ja äitimme muiston nimessä, että kolmen päivän kuluessa täytämme ne lupaukset, jotka olemme antaneet sinun sisarillesi.

Vavisten ja sopertaen he lausuivat nämä sanat Paulin perässä.

— Ja nyt vannon minä Jumalan ja minun äitini muiston nimessä, että ammun teidät, milloin ja missä hyvänsä, jollette pidä valaanne. Nyt saatte mennä… Istukaa paikallanne! Minä valjastan itse hevosenne. Istukaa! toisti hän, kun veljekset tahtoivat tulla avuksi. He eivät liikahtaneetkaan, niin tottelevaisia he nyt olivat. Ja kun Paul oli valjastanut, sanoivat he hänelle kohteliaasti "hyvää yötä!" ja ajoivat matkoihinsa.

— Vai niin… tällä tavoin siis pitää menetellä! ajatteli Paul heittäen revolverin lumihankeen ja katsellen reen etääntymistä. Jos luotat oikeuteen ja kunniantuntoon ja tahdot hyvällä kaikki hyväksi tehdä, niin sanotaan sinua pelkuriksi ja kohdellaan kuin koiraa. Mutta jos sinä kohtelet toisia niinkuin koiria kysymättä, oletko oikeassa vai et, niin sanotaan sinua urhoolliseksi, sinulle menestyy kaikki ja sinä tulet sankariksi. Vai niin… näin siis pitää menetellä.

Hän pudistihe ja tunsi inhoa sekä itseänsä että koko maailmaa kohtaan. Hänestä tuntui, kuin ei mikään maailmassa voisi pestä häntä puhtaaksi kaikesta tästä liasta. — — —

* * * * *

Seuraavana aamupäivänä Paul seisoi lumessa vajan takana ja katseli Helenenthaliin päin, missä musta ruumissaatto järjestihe lähtemään surulliselle matkallensa. Kaksi kertaa hän jo oli käynyt tallissa käskeäksensä miehiä valjastamaan reen eteen, mutta molemmilla kerroilla sanat takertuivat kurkkuun.

Paul seisoi ja katseli kädet ristissä, kuinka pitkä musta surusaatto käärmeentapaisesti luikerteli valkoiselta hohtavalla tasangolla; se pieneni ja pieneni sekä katosi viimein metsään, sillä Helenenthalin hautuumaa oli hyvän matkan päässä kaupunkiin päin.

— Miten kaunista olisikaan ollut, ajatteli Paul, jos hänkin olisi haudattu noiden kolmen kuusen alle! Silloin äiti olisi saanut hyvän naapurin ja…

Hän värähti, sillä hänen mielikuvituksensa oli jo ehtinyt kuvailla, kuinka hän silloin olisi tavannut Elisabetin jonakin lauhkeana kevätiltana, kun he kumpikin olivat saapuneet haudallensa.

— Mutta näin on paras, sanoi hän itseksensä. Miten rohkenisin koskaan katsoa häntä silmiin — minä, joka olen öisin väijyillyt maantiellä hankkiakseni kevytmielisille sisarilleni miehet?

Samassa kaksoiset juoksivat hänen luoksensa hengästyneinä. Heidän koko ruumiinsa vapisi, ja he tapailivat sanoja.

— Mikä teidän on, lapset?

Kerttu painoi päänsä hänen olkapäällensä, ja Katri veti nenänsä kautta ilmaa ulos ja sisään niinkuin lapsi, joka tahtoo tukehuttaa itkuansa.

— He ovat täällä, sammalsi hän ja molemmat alkoivat itkeä.

— Hyvä on, vastasi Paul ja suuteli heitä.

— Etkö tule sisään? kysyi Katri imien esiliinansa kulmaa.

— Missä he ovat?

— Sisällä ja puhuvat isän kanssa.

— Jopa nyt… sehän kuuluu aivan toiselta. Menkää huoneeseenne! Tulen kohta perässä.

— Ja mistä hinnasta olen ostanut kaiken tämän! jupisi hän itseksensä ja meni vajaan, missä Musta Sussu majaili. On aika sinun herätä kuolleista, sanoi hän ja silitti sen mustaa ruumista. Meidän pitää tehdä kovasti työtä, sinun ja minun, jotta tytöt saisivat myötäjäisensä.

Astuessaan sisään hän kuuli isän kauaksi kaikuvan äänen. — Olen hieman utelias tietämään, kuinka he käyttäytyvät, sanoi Paul ja kuunteli.

Isä puhui:

— Niin, hän on raukka ja semmoisena hän pysyy. Ne suuret suunnitelmat, jotka minä olen tehnyt, panee hän täytäntöön omalla pikkumaisella tavallansa. Ihan mieltä käänti, kun katselin hänen hyörintäänsä koneen kimpussa. Ja maanviljelys menee yhä taaksepäin… Oh, hyvät herrat, te näette minut tässä rujona, kurjana raajarikkona, mutta jos minulla olisi ohjat käsissäni, niin polkisin tuhansia maasta niinkuin amerikkalainen Vanderbilt, jonka elämä tässä kalenterissa on niin opettavaisesti kerrottu.

— Ettekö voi johtaa talon toimia, vaikka olettekin tuoliinne sidottu? kysyi Ulrikin ääni.

— Oi, hyvät herrat! Näettekö kyyneleitäni… ne valuvat kiittämättömimmän pojan tähden, minkä maa päällänsä kantaa. Tässä kalenterissa kerrotaan pojasta, joka oman henkensä uhalla toi erämaassa nääntyville vanhemmillensa vettä juotavaksi rosvojen käsistä — mutta mitä tekee minun poikani? Tässä istuessani en voi tarjota teille edes yhtä ryyppyä, kumina- tai inkivääriryyppyä, jommoisen niin mielelläni itsekin otan.

— Vastedes tuomme tavaraa muassamme, vakuutti Fritz.

— Miksei Jumala ole lahjoittanut minulle kahta tuollaista poikaa kuin te olette? Ajatelkaapas vain; hän ei koskaan keskustele minun kanssani, hän sulkee minulta keittiön — ihme ja kumma, etten vielä ole kuollut nälkään. Niin, te tunnette hänet lapsuudesta asti — eikö hän aina ole ollut häpeemätön ja kavala kelmi?

— Hänen käytöksessään on aina ollut jotakin väkivaltaista, arveli Ulrik.

— Ja pistoolia ja piiskaa hän käytteli, varsinkin toisten selän takana, lisäsi Fritz.

— Toisten selän takana… hahaha, aivan niin, se on hänen tapaistansa! Mutta salaiset juonet eivät vie koskaan onnellisuuteen, sanotaan tässä kalenterissa, ja jos vielä kerran tulen terveeksi, niin saattepa nähdä, että kostan ensinnäkin tuolle murhapolttajalle, roistolle, joka on syynä koko minun kurjuuteeni, ja sitten herra pojalleni, joka isäänsä niin huonosti kohtelee. Minä teen hänet perinnöttömäksi, ajan hänet pois talosta — enkö ole oikeutettu sitä tekemään, hyvät herrat?

— Täydellisesti! vastasivat molemmat.

— Hyvää päivää! virkkoi Paul astuen sisään. Kaikki kolme säpsähtivät. Isä kyyristyi tuolissaan kuin koira, joka pelkää selkäsaunaa, Erdmann veljekset tarjosivat kätensä Paulille ja pyysivät nöyrästi, että kaikki vanhat vihat unhotettaisiin.

— Miksi ei? vastasi Paul hilliten inhoansa. Nythän te käytte oikeata tietä.

Sittenkuin veljekset olivat esittäneet kosintansa, heräsi vanhuksessa jälleen suuruuskiihko.

— Hyvät herrat! sanoi hän ja koetti saada äänensä arvokkaaksi. Teidän pyyntönne luonnollisesti kunnioittaa minua suuresti, mutta en nyt tällä hetkellä saata antaa siihen myöntävää vastausta. Ensin minun pitää saada täysi takuu siitä, että tyttäreni, jotka niin hyvin kauneutensa ja suloutensa kuin tahrattoman maineensa tähden ansaitsevat loistavan kohtalon, saavat varman, vakavan tulevaisuuden teidän luonanne. Minä olen huolellisesti kasvattanut heitä ja vartioinut heitä lempeydellä, eikä minun isänsydämeni salli, että näin suoraa päätä heidät luovutan vieraille.

Tähän tapaan hän puhua paukutti, kunnes Paul sanoi rauhallisesti:

— Lopeta, isä! Asia on jo päätetty. Ukko vaikeni ylen tyytyväisenä loistavaan puhetaidon näytteeseensä. — — —

Iltapäivällä Paul meni sisarten luo ja sanoi:

— Lapset, rukoilkaa Isä meidän — rouva Douglas haudattiin tänään.

Sisaret katsoivat häneen suurin, ilosta loistavin silmin, ja heidän huulillaan väreili onnellinen hymy.

— Ettekö ymmärrä?

— Ymmärrämme, sanoivat he hiljaa ja vetäytyivät likemmäksi toisiansa ikäänkuin ruoskaa peläten.

Paul jätti heidät onnen valtaan ja astui ulos kirkkaaseen, kylmään talvi-ilmaan. — Mistähän johtunee, ajatteli hän, että kaikki nyt pelkäävät minua eikä kukaan ymmärrä, mitä tarkoitan?

Samana päivänä hän ajoi pois päiväläiset ja kirjoitti sepälle, että hän tulisi seuraavana aamuna jatkamaan työtänsä. — — —

* * * * *

Vielä samalla viikolla muuttui ilma suojaksi, työ edistyi ripeästi, ja eräänä perjantai-iltana maaliskuun alussa seisoi Musta Sussu säihkyvänkiiltävänä uudessa puvussaan. Seuraavana aamuna piti koetettaman höyrypannua; puita ja hiiliä oli jo varastossa.

Paul heittelihe unettomana vuoteellansa. Tunnit kuluivat hitaasti — keskiyön ja päivänkoiton välinen tuskallisen odotuksen aika tuntui iankaikkisuudelta.

— Herääkö se jälleen elämään?… Sitä Paul miettimistään mietti.

Kello löi yksi. Silloin hän ei enää voinut hillitä itseänsä, vaan pukeutui ja hiipi lyhty kädessä kylmänkosteaan yöhön. Tuuli tunkeutui hänen vaatteidensa lävitse ja jäätävä sade pieksi hänen kasvojansa.

Pimeästä vajasta mulkoili Musta Sussu yrmeänä, ikäänkuin se ei olisi sietänyt, että viimeinen yölepo häiriytyisi. Lyhdyn liekki lekotti, ja koneen aavemainen varjo teki keltaisella lautaseinällä mitä hullunkurisimpia hyppyjä.

— Herätänköhän mestarin? ajatteli Paul. En, maatkoon hän; minä tahdon ensimäisen surun tai ensimäisen ilon itselleni yksin.

Hiililäjät katosivat räiskyen mustaan kitaan. Sininen liekki syttyi ja levisi liehuen, ja pian alkoi pimeä nielu hehkua punertavana. Seinässä riippuva lyhty tuikki himmeästi ikäänkuin kadehtien tuota lämpöistä, iloista valkeanpaistetta.

Paul istahti hiilikasalle ja katseli liekkien leikintää. Tulisijan ovi alkoi punoittaa, ja säkenöivää kuonaa putoeli tuhkasäiliöön. Paulin sydän alkoi kovemmin tykyttää, ja kun hän tyynnyttääkseen painoi kädellään rintaansa, tunsi hän Elisabetin lahjoittaman huilun povitaskussaan. Samana päivänä, jolloin työ uudelleen aloitettiin, oli hän löytänyt sen koneen luota ja pistänyt sen taskuunsa.

— Opinkohan tätäkin vielä puhaltamaan? ajatteli hän ja asetti huilun huulillensa — hänen täytyi jollakin keinoin kuluttaa aikaa. Mutta äänet tulivat koleita ja särkyneitä — mitään säveltä ei syntynyt. En opi enää, ajatteli hän. Mitä teen itseäni varten, se ei onnistu — se on kerta kaikkiaan minun elämäni laki. Toisten hyväksi minun täytyy kylvää, jos niittää mielin.

Mutta sittenkin hän asetti huilun jälleen huulillensa. — Olisipa minusta sentään tullut taiteilija, niinkuin Elisabet ennusti, sen sijaan että istun nyt tässä ja lämmitän konetta, ajatteli hän.

Liikutuksen väre kulki hänen lävitsensä. — Herääköhän se eloon?
Herääköhän?

Uusi, vingahtava ääni lähti huilusta. — Ei käy, sanoi hän. Rakkaus ja huilunsoitto minun täytynee jättää muille.

Nyt alkoi Mustan Sussun sisästä kuulua tuota salaperäistä laulunhyminää, jonka Paul uskollisesti oli säilyttänyt muistossaan niin monet vuodet Se oli kuin onnetarten laulu saarnipuun juurella…

— Hei, tämäpä on kauniimpaa musiikkia! huudahti hän ja laski huilun kädestään. Tulipesän rautaovi särisi. Uusia hiiliä lensi hehkuvaan kitaan.

— Kotiväki herää, ajatteli hän säpsähtäen. Mutta herätköön! Heidän onnensa, heidän tulevaisuutensahan tässä on kysymyksessä.

Humina höyrypannussa kävi yhä äänekkäämmäksi, ja Paul alkoi riemuissaan viheltää. — Kuinka hyvin äänet sointuvat yhteen! Hei, Sussu, mehän vasta olemme sentään kelpo soittoniekkoja, sinä ja minä!

Savupiipusta tuprusi mustia, sakeita savupilviä, jotka aaltoillen huojuivat sinne tänne kuten tuulessa hulmuava telttakatos. Eräästä läpästä kuului sihisevää ääntä, ja siitä tunkeutui valkoista höyryä, joka pian sekoittui mustaan savuun… Sihinä yltyi yltymistään, ja manometrin viisari kulki yhä eteenpäin…

— Nyt kone käymään!

Vapisevin käsin hän tarttui vipuun. Nytkäys… väännähdys… ja niinkuin henkien pyörittämänä kieppui ratas ympäri.

— Voitto! Se elää — se elää!

Kuulkoot nyt ja tulkoot. Hän kävi kiinni höyrypillin vääntimeen, ja kimakka vihellys kirkaisi yöhön:

— Minä elän! Minä elän!

Paul pani kätensä ristiin ja kuiskasi: Oi äiti, tämä sinun olisi pitänyt nähdä. Kun hän oli sen sanonut, tuntui hänestä yhtäkkiä, niinkuin tämäkin ponnistus olisi ollut turhaa, niinkuin kuolema uhkaisi häntä ja supattaisi korvaan: Sinun pitää kuoleman — kuoleman, ennenkuin olet saanut elää!

— Minulla on vielä tekemistä, sanoi hän kyynelet silmissä. Ensin tahdon nähdä sisaret onnellisina -jos he jäävät köyhiksi, niin heitä pidellään pahoin, — ensin tahdon saada talon hyvään kuntoon, sitten saa kuolema tulla.

Ja mustina kuin nuo koneesta tupruavat savupilvet kuvastuivat hänen henkensä silmäin eteen uudet orjuuden, taistelun ja murheen ajat.

Unen pöpperössä kokoontui talon väki vajaan; sisaretkin riensivät paikalle ja seisoivat savussa ja tulen loisteessa pelokkaina kiinni toisissaan. Valkoisissa yöpukimissaan he olivat kuin kaksi kalpeata ruusua samassa varressa.

— Tässä valmistetaan teille tulevaisuutta, lapsi parat, mutisi Paul ja nyökkäsi heille.

Mestarin tultua paikalle meni Paul isän luo, joka hämmästyneenä tuijotti tulijaan.

— Isä! sanoi poika kainosti, vaikka sydän kuohuikin ylpeyttä. Nyt on kone kunnossa. Heti kun maa on sulanut, voidaan aloittaa työt suossa.

Vanhus murahti: Anna minun olla rauhassa! ja kääntyi vuoteellansa seinään päin.

* * * * *

Kun kone seuraavana aamuna vedettiin ulos, kuului vajan kynnykseltä omituista rouskinaa jonkun pyörän alta. Paul kumartui katsomaan ja löysi litteäksi musertuneena — Elisabetin huilun.

Hän hymyili katkerasti, ikäänkuin olisi tahtonut sanoa: Nyt olen uhrannut sinulle viimeisen kalleuteni, nyt voit olla tyytyväinen, Surutar!

Siitä hetkestä alkaen tuntui hänestä, kuin olisi viimeinenkin side hänen ja Elisabetin väliltä katkennut. Hän oli kadottanut Elisabetin, niinkuin hän oli kadottanut unelmansa, toiveensa, arvonsa, oman itsensä…

Huutaen ja hoilottaen Musta Sussu hinattiin suon rannalle.

XIX.

Vuodet kuluivat. Sisaret olivat jo kauan eläneet onnellisina perheenemäntinä, myötäjäissumma oli maksettu, ja langot alkoivat jo käydä lainailemassa Paulilta.

Kuinka hiljaista oli nyt yksinäisessä Meyhöferin talossa! Isä saattoi jo kyllä kompuroida kainalosauvan nojassa ulkona puistossa ja pihalla, mutta isännyydestä ei hän enää välittänyt. Paul ei voinut tehdä hänen hyväksensä muuta kuin laitattaa hänelle hänen mieliruokiansa, tarjota silloin tällöin lasin tai pari kuminaviinaa ja lahjoittaa joka jouluksi uuden kalenterin. Olisihan ukon pitänyt olla tyytyväinen oloonsa, semminkin kun kaupunkimatkat olivat jo käyneet hänelle liian vaivaloisiksi, mutta mitä enemmän hänen ruumiinsa vahvistui, sitä katkerammaksi kävi hänen mielensä. Hän saattoi tuntikausia istua ja murjottaa, purra hammastansa ja uhkaavasti puida nyrkkiänsä. Eräs hänen päähänpistoistaan oli se, että poika tahallansa tahtoi nöyryyttää häntä anastamalla itsellensä kunnian noista suurista aatteista, jotka vanhus oli keksinyt. Kuullessaan, mitä suo tuotti, laski hän, kuinka loistava tulos olisi saatu hänen osakeyhtiöstään. Ei hän säästellyt miljoonia — sillä eihän hänen tarvinnut sitä tehdä!

Mutta sen ohessa kyti hänen sielunsa pimeimmässä sopukassa kostotuuma Douglasia vastaan. Tämän ajatuksen hän piti salassa; ei hän edes vävyillensä, joille hän muutoin mielellään avasi sydämensä, puhunut tästä asiasta. Ulrik virkkoi kerran Paulille:

— Pidä varasi! Ukolla näkyy olevan paha mielessä Douglasia vastaan.

— Joutavia! vastasi Paul näennäisesti huolettomana, vaikka hän itsekin usein oli ollut levoton saman asian tähden.

Paulin elämä oli tyhjää ja ilotonta. Koko hänen mielensä oli kiintynyt talonhoitoon ja rahanansioon, vaikkei kumpikaan niistä hänelle tyydytystä tuonut. Hänellä ei enää ollut ketään, joka hänen olisi pitänyt tehdä onnelliseksi työllänsä, ja sentähden hän katsoi puuhaamisen kadottaneen merkityksensä. Hän teki työtä kuin juhta, joka perässään kiskoo auraa mätästen ja pehkojen keskellä tietämättä, mitä hyötyä aura tekee. Monesti meni kuukausia, joiden kuluessa hän ei kertaakaan silmännyt sieluunsa. Viheltäminen oli häneltä jäänyt. Hän pelkäsi tunne-elämän tuskia, mutta niitä aikoja, jolloin hän vielä sävelin saattoi tulkita mielialojansa, muisteli hän niinkuin kadotettua paratiisia.

Usein hänet valtasi syvä katkeruus, kun hän vertaili työnsä, surujensa, valvottujen öidensä tuottamaa voittoa siihen, mitä hän oli uhrannut. Se näytti hänestä olleen jotakin uljasta, rikasta, onnea tuottavaa, mutta sen nimeä hän ei tietänyt.

Näistä mietiskelyistä hän paraiten vapautui käymällä käsiksi ankaraan työhön; siten kului taas aikoja, ennenkuin sairaus hänet uudelleen yllätti.

Maatila vaurastui vuosi vuodelta. Douglasille oli velka maksettu, pellot olivat hyvässä voimassa, ja laitumella kävi kalliita rotuelukoita. Koko talon piti saada aivan uusi puku. Asuinhuoneus, talli, aitat, kaikki oli rakennettava uudestaan. Ja muutamana keväänä alkoi vilistä kaikellaista työväkeä talossa. Asuinrakennus purettiin, Paul valitsi asunnokseen erään lautakopin, ja isä saatiin helposti muuttamaan toisen vävynsä luo.

— En tule enää koskaan takaisin, sanoi ukko lähtiessään; minä en voi katsella sinun hulluja ilveitäsi.

Mutta syksyllä, heti kun asunto oli valmis, hän tuli takaisin. Hän istui mukavasti nojatuoliinsa ja pauhasi ja haukkui vävyjänsä, jotka nähtävästi eivät olleet häntä aivan lempein käsin pidelleet.

— Nyt ei minulla enää ole maailmassa paikkaa, mihin laskisin harmaan pääni levolle, murisi hän venyessään laiskana patjoillaan.

Seuraavana keväänä tuli aittarakennusten vuoro. Erittäinkin tahtoi Paul, että uudesta vilja-aitasta tulisi oikea maalaiskomeuden näyte, muistomerkki tuosta yöstä, joka antoi äidille kuoloniskun.

Maamies, joka nyt kulki nummen poikki, seisahtui mielellään hetkiseksi ihailemaan noita uusia, komeita rakennuksia, joiden punaiset tiilikatot loistivat jo kauaksi; mutta moni pudisti epäilevästi päätänsä ja mutisi itseksensä: Joka kuuseen kurkottaa, se katajaan kapsahtaa.

Ulkona suolla tuprutti Musta Sussu ilmoihin mustia savupilviä, leikkauskoneen veitset viilsivät syvälti sitkeää kamaraa, ja turvepuristin teki työtä verkalleen ja ääneti niinkuin rauhallinen juhta. Äsken rakennetun suojuksen valkeat seinät hohtivat auringonpaisteessa, ja yltympäri kohoili pitkiä, mustia valleja valmista polttoturvetta. Se oli kovaa ja raskasta, vapaata juurisyistä ja sisälsi paljon hiiltä. Tämä turve voitti pian kilpailussa, ja sillä oli hyvä nimi aina Königsbergiin asti.

Paul, joka kauppamatkoillaan paljon tuli tekemisiin vierasten ihmisten kanssa, sai nyt nauttia sitäkin onnea, että häntä tervehdittiin arvokkaana miehenä ja että mahtavat tilanomistajat kohtelivat häntä niinkuin vertaistansa. Mutta ei hän siitä enää iloinnut. Jos joku ystävällisesti pudisti hänen kättänsä, toivotti hänelle onnea tai pyysi häntä käymään luonansa, niin Paul itseksensä ajatteli: Tahtooko hän pilkata minua? Ja vaikka hän kyllä huomasi, että toinen tarkoitti täyttä totta, niin tuntui hänestä aina, niinkuin kivi olisi pudonnut rinnalta, kun hän sai mennä menojansa.

— Mikseivät tulleet ennemmin, nuo ystävälliset, ajatteli hän, — silloin kun vielä olin tuskassa ja kaipasin sydämellistä sanaa? Nyt olen kuollut kuin tukki — nyt he tulevat liian myöhään.

Mutta kunnianhimo ajoi häntä yhä eteenpäin. Ja ikäänkuin taivas itse olisi tahtonut täydentää Paulin työtä, saatiin tänä vuonna, joka oli seitsemäs äidin kuolemasta, niin runsaasti sadetta ja päivänpaistetta, kumpaakin oikeaan aikaan, että laihot kasvoivat uskomattoman hyvin. Ihmisiä tällainen siunaus miltei kammotti, ja he kysyivät levottomina toisiltaan: Voiko tämä olla onneksi?

— Vielä tässä jokin tuho sattuu, raesade tai muu, virkkoi Paul, joka aina odotti pahinta.

Mutta eipäs! Kuorma kuorman perästä kulki latoihin, ja kullankeltaisia lyhteitä, joista jyviä varisi, heitettiin sisään, kunnes ladot täyttyivät lattiasta kattoon asti.

Ei tämäkään ilahuttanut Paulia.

Mitä enemmän hänelle kokoontui kultaa ja kunniaa, sitä enemmän kasvoi hänen kaihomielisyytensä. Kun näki hänen kulkevan otsa rypyssä maahan tuijottaen, saattoi pitää häntä velkahuolten murtamana miehenä, joka oli jo aivan perikadon partaalla.

Tähän aikaan näki hän sanomalehdestä, että Elisabet oli kihloissa. Nimet Elisabet Douglas ja Leo Heller olivat painetut korukirjaimilla toistensa alle. Paul ei tuntenut mitään pistävää tuskaa, hän ei edes säpsähtänyt, vaan hymyili alakuloisen tyytyväisesti ja jupisi itseksensä:

— Sanoinhan sen heti.

Ja sitten hän muisti, mitä nuorempi Erdmann kerran kirjoitti kirkossa suututtaaksensa häntä: se oli muuten aivan samaa kuin ilmoituksen sisällys, paitsi että hänen nimensä oli Leo Hellerin sijassa — mutta olihan sekin jo suuri eroitus.

Hän ei ollut nähnyt Elisabetia vuosikausiin, vaikka he asuivat niin lähellä toisiansa. Valkoinen talo loisti nyt niinkuin silloinkin, kun hänessä lapsena oli herännyt halu tehdä sinne pyhiinvaellusmatka; mutta tuo taikahohde, joka vielä viisitoista vuotta takaperin ympäröitsi taloa, oli nyt kadonnut, häipynyt jokapäiväisyyden varjoihin.

— Tulkoon hän onnelliseksi! sanoi hän ja luuli tällä toivotuksella lohduttaneensa itseänsä tarpeeksi.

Seuraavana sunnuntaina vietettiin kirkossa elonkorjuujuhlaa. Paul istui nurkassaan ja kuunteli urkujen soittoa ja papin saarnaa. Auringonpaiste tunkeutui sisään tuhansina väri vivahduksina maalattujen ikkunalasien lävitse — aivan kuten silloin kun hän ja Elisabet pääsivät ripille — mutta yhtä synkkänä seisoi myöskin tuo harmaapukuinen nainen ja tuijotti häneen suurin, loisteettomin silmin…

— Minäkin vietän tänään elonkorjuujuhlaa, ajatteli Paul, nuoruuteni elonkorjuujuhlaa. Mutta iloinen juhla se ei ole…

Jumalanpalvelus oli loppunut. Urut soittivat ylistyslaulua, ja iloinen kirkkokansa virtaili ulos tammien varjostamaan kirkkopihaan, missä onnea toivottaen pudistettiin ystävän kättä.

Kun Paul astui alas portaita, näki hän edessään Elisabetin sulhasensa rinnalla. Hän oli vanhentunut ja näytti kalpealta ja sairaloiselta. Kun hänen katseensa kohtasi Paulin, kävi hän vieläkin kalpeammaksi.

Paulin koko ruumis vapisi, mutta hänen katseensa ei väistynyt pois Elisabetista. Hämillään hän kohotti lakkiansa, ja samassa paikassa, missä he viisitoista vuotta sitten puhuivat ensimäiset sanat toistensa kanssa, kulkivat he nyt ääneti ja vieraina toistensa ohitse. — — —

XX.

— Mitähän isä tuolla puuhaa? sanoi Katri Erdmann Kerttu Erdmannille. Molemmat rouvat olivat tulossa taloon. He olivat lähteneet liikkeelle käydäkseen katsomassa entistä kotiansa ja saadakseen samalla avata sydämensä Paulille.

Ukko seisoi kyyryssä ladon takana ja penkoi olkiaumaa, joka oli sinne tehty. Kuultuansa vaunujen ratinan taukosi hän äkkiä puuhastaan ja hieroi käsiänsä niinkuin pahanteosta yllätetty, joka koettaa näyttää luonnolliselta.

Sisarukset katsoivat toisiinsa, ja Kerttu arveli, että Paulin pitäisi saada vihiä tästä asiasta.

Nämä molemmat tuulihatut olivat jo talttuneet ja käyneet järkeviksi. Nuo vallattomat, ruskeat kiharat juontuivat sileiksi kammattuina alas korvien ohitse, ja hehkuvissa silmissä oli väsähtänyt kiilto — ikäänkuin tietäisivät ne kertoa, miltä tuntuu itkeä yksinäisyydessä. Katri rouvalla oli kolme tukevaa poikaa, Kerttu rouva herätti toiveita jo neljännestäkin perillisestä, ja äitiys on raskasta, kuten jokainen tietää.

Paul ei ollut kotona, hän oli mennyt suolle, mutta isä tuli vastaan viekkaasti nauraen ja heiluttaen kainalosauvaansa.

— Enkö juokse taas niinkuin nuorukainen? huusi hän.

Katri rouva lausui ihmettelynsä sen johdosta, ja saman teki Kerttu rouvakin.

— Se käy kuin tanssi, nauroi ukko. Toissa päivänä kävin aina
Helenenthalissa asti.

Kummastellen, melkein peloissaan sisaret katsoivat häneen, sillä hän ei ollut käynyt siinä talossa sittenkuin muutti sieltä pois.

— Kuinka sinut otettiin siellä vastaan? kysyi Kerttu rouva.

— Kuka? Kuinka? Oh, te luulitte minun käyneen heidän luonansa… Jopa nyt! Ennen menisin teidän talonkoiranne vieraaksi ja pureskelisin sen luupaloja!

— Mutta mitä sinä siellä teit?

— Katsoin portin raosta, mitä talon kello oli, ja palasin sitten takaisin. Arvatkaas, kuinka pitkän ajan tarvitsen päästäkseni sinne.

Heillä ei ollut aavistustakaan.

— Puolitoista tuntia, oikea kilpajuoksijan vauhti… Mutta jos on jotakin kannettavaa, niin vienee matka kaksikin tuntia.

— Ja ainoastaan sitä laskeaksesi kävit siellä?…

— Ainoastaan sentähden, sydänkäpyni, ainoastaan sen tähden!

Ja hänen silmänsä säkenöivät kammottavasti.

Sitten istuttiin verannalle, jonka Paul oli rakennuttanut valkoisen talon malliin. Vanha emännöitsijä, joka ennen oli hoitanut Erdmann veljesten taloutta ja heidän naimisensa jälkeen muuttanut Meyhöferille, meni kyökkiin keittämään kahvia ja paistamaan vohvelia, ja kun isällä ei ollut muuta puhumista, niin hän haukuskeli Paulia ja vävyjänsä. Mutta tänään hän teki sitä enemmän vanhasta tavasta kuin sisällisestä tarpeesta, sillä hänen ajatuksensa näyttivät olevan toisaalla, eikä hän voinut istua hetkeäkään levollisena tuolillaan.

— Mennään sisään! sanoi Katri. Tässä tuulee, niin että on ilmaan lentää. Meidän täytyy myös hieman katsella taloutta.

— Tulee varmaan myrsky yöksi, arveli Kerttu. Molemmat hypähtivät säikähdyksestä, sillä vanhus purskahti niin omituiselta kaikuvaan nauruun.

— Anna myrskytä vaan! sanoi isä hiukan hämillään. Myrsky puhdistaa ilmaa. Eikö teilläkin käy väliin myrsky avioelämässänne?

Katrin kasvoissa leimahti välähdys entistä veitikkamaisuutta, mutta Kertun huulista näkyi, kuin itku olisi hyvin lähellä. Hänellä nähtävästi oli vielä viimeinen myrsky liian tuoreessa muistossa.

— Tänä vuonna tulee syksy aikaisin, arveli Kerttu alakuloisena.

— Anna tulla! Ovathan aitat täynnä.

— Jumalan kiitos! virnui ukko; ne ovat täpösen täynnä.

Sisarukset seisoivat toisiinsa painautuneina ikkunan ääressä, otsat ruutua vasten; ja katselivat ulos auringonpaisteiseen pihaan, missä tuuli lennätteli hiekkaa ilmaan…

Hämärän tullessa Paul saapui kotiin mustana kuin murjaani, sillä turpeen tomu oli käynyt kiinni partaan ja kasvoihin.

Hän tervehti sisaria, katsoi heihin terävästi ja sanoi:

— Saatte valittaa toisella kerralla!

Katri katsoi Kerttuun ja Kerttu Katriin, ja sitten he purskahtivat nauruun, tarttuivat Pauliin kiinni kummastakin olkapäästä ja tanssittivat häntä ympäri huonetta.

— Te tahraatte itsenne, lapset! sanoi hän.

— "On lemmittyni nokikolari", rallatti Kerttu, ja Katri lisäsi jatkoksi toisenkin värsyn.

Sitten he suutelivat Paulia ja juoksivat peiliin katsomaan, olivatko suudelmat jättäneet jälkiä. Kun Paul oli mennyt peseytymään, sanoi Kerttu.

— Kummallista: hänen tarvitsee vain katsoa ihmiseen, niin kaikki kääntyy hyvin päin.

Ja Katri lisäsi:

— Mutta hän itse on tänään vähäpuheisempi kuin tavallisesti.

— Paul, ole nyt kiltti! sanoi toinen sisarista hyväillen, heidän kaikkien istuessa illallispöydän ääressä. Emmehän käy kotona muulloin kuin kerran joka riemuvuosi… Tee nyt naamasi hiukan ystävällisemmäksi.

— Oletteko unhottaneet, mikä päivä tänään on? sanoi Paul ja silitteli heidän hiuksiansa.

Sisaret pelästyivät, sillä he ajattelivat ensin äidin kuolinpäivää, mutta hengittivät keveämmin muistaessaan, että hän kuoli juhannuksen aikaan.

— Mikä päivä tänään on sitten? kysyivät he.

— Tänään kahdeksan vuotta sitten paloi meidän vilja-aitta.

Kaikki olivat vaiti — ainoastaan isä murisi ja naurahteli itseksensä. — — —

* * * * *

Alkoi jo pimetä; taivaan rannalla vielä kuitenkin kyti hehkuvanpunainen viiru, joka heijasteli pöydän valkoiseen liinaan… Tuuli ryskytti ikkunanluukkuja.

Tuntui keveämmältä, kun emännöitsijä astui huoneeseen. Hän oli vanha, puhelias nainen, jolla aina oli paljon uutisia.

— No, rouva Jankus, mitä uutta? huudahti Katri iloisena siitä, että pääsi vapaaksi tuon surullisen muiston painajaisesta.

— Oi, rouva hyvä, ettekö siis tiedä, kuinka tänään kirkossa peuhataan? Koko kylä on siellä sitomassa köynnöksiä — alttaria koristaa paljaista ruusuista tehty köynnös, ja sen molemmille puolille on asetettu kauniita oleanderipuita.

— Mitä sitten on tulossa?

— Häät, rouva kulta! Huomenna viettää neiti Douglas häitänsä.

Sisaret vavahtivat, katsoivat toisiinsa ja sitten Pauliin. Tämä kieritteli sormissaan leivän murua ja näytti siltä, kuin ei asia ensinkään olisi koskenut häntä. Sisaret loivat jälleen toisiinsa katseen ja tarttuivat yhtaikaa Paulin käsiin.

— Tehän revitte minut palasiksi, lapset! sanoi hän väsyneesti hymyillen.

— Sittenhän siellä on tänä iltana kemut? sanoi isä, joka äkkiä oli käynyt hyvin virkeäksi.

— Luultavasti, luultavasti! vastasi emännöitsijä!

— Sehän sopii erinomaisesti! lausui vanhus.

— Erinomaisesti… Mitä tarkoitat? kysyi Paul.

— No tarkoitan vaan… että kummallinen sattuma… Samana päivänä, jolloin meillä oli tulipalo… Sanopas Paul, joka olit hereillä — mitähän kello oli, kun ensin näit tulen?

— Saattoi olla yhden aika.

— Niin, sinähän sen tiedät… Mitä sinä oikeastaan hait Helenenthalista, sitä en vieläkään ymmärrä, mutta hyvä on… oikein hyvä… Nyt tiedän tarkoin mitä kello oli.

— Onhan siinäkin jotakin tietämistä, sanoi Kerttu nauraen.

— Niin onkin! vastasi ukko uhmaavasti. Saathan nähdä, tyttöseni, saathan nähdä…

Paul viittasi sisarille, että antaisivat ukon olla rauhassa. Kohta sen jälkeen tyttäret sanoivat jäähyväiset.

— Sinunhan piti puhuman Paulille, että ukolla oli jotakin salaista puuhaa ladon takana, sanoi Katri vaunuihin astuessaan.

— Aivan oikein! vastasi tämä, käski ajajan pysäyttää ja viittasi Paulin luoksensa.

Mutta vanhus, joka epäluuloisena kuunteli kaikkia, tuli myös paikalle, ja keskustelun täytyi jäädä.

Kun Paul tavallisella iltakierrollansa tuli keittiöön, kuuli hän isän pyytävän emännöitsijältä saviruukkua.

— Mitä herra Meyhöfer sillä tekisi? kysyi eukko.

— Tuumin tästä lähteä kuokkimaan morsiusiltana häätaloon! vastasi ukko ilkeästi nauraen. Ehkä heltiää minullekin hääkakusta muru.

Eukko oli läkähtyä nauruunsa, ja isä kompuroi huoneeseensa, jonka oven hän huolellisesti lukitsi.

Koko talo oli vaipunut lepoon; Paul vain vielä kuljeskeli pimeässä pihassa.

— Hän viettää siis huomenna häitään, ajatteli hän. Jos olisin hyvä kristitty, täytyisi minun rukoilla Isä meidän hänen onneksensa… Mutta niin hurskas en vielä ole… Luulen, että hän oli minulle hyvin rakas — rakkaampi kuin itsekään tiesin… Mutta kuinka on saattanut tapahtua, että olemme näin vieraantuneet toisistamme?

Paul mietti miettimistään, mutta ei päässyt mihinkään tulokseen.

Kuu teki nousuansa suurena ja veripunaisena. Myrsky tuntui yltyneen; se vinkui nurkissa ja kohisi puiden latvoissa.

— Jos tuli tänä yönä pääsisi irti, niin ei se tyytyisikään paljaaseen vilja-aittaan, ajatteli Paul, ja muisti, että hänen täytyy kiiruhtaa asiamiestä toimittamaan palovakuutuksen valmiiksi. Sillä eihän tiedä, mitä voi tapahtua! lisäsi hän ja päätti mennä levolle. Päivä se on huominenkin ja — vielä lisäksi hääpäivä.

Varpaillansa hän hiipi makuusuojaansa, jonka hän oli sijoittanut isän huoneen viereen voidaksensa olla saapuvilla, jos vanhukselle jotakin tapahtuisi. Hänen ei tarvinnut sytyttää kynttilää, sillä täysikuu oli jo korkealla ja paistoi huoneeseen.

— Saankohan unta tänä yönä? ajatteli hän tuntia myöhemmin. Tuulessa lentävien lehtien varjot hyppivät hänen peitteellänsä, ja niiden lomista pilkistivät kuun säteet kuin valkoiset liekit.

— Tuona juhannusyönä oli kuu yhtä kirkas, ajatteli hän ja muisti, kuinka valkoisena Elisabetin yöpuku oli vilahdellut tumman viitan alta.

— Se oli elämäni ihanin yö, jupisi hän huoahtaen, päätti nukkua ja veti peitteen korvien yli.

Kohta sen jälkeen oli hän kuulevinänsä isän hiljaa nousevan vuoteestaan ja kompuroivan ulos. Selvästi eroitti hän, kuinka kainalosauva kalisi kuistin kivilattiaa vasten. — Kyllä kai hän pian palajaa, ajatteli Paul ja vaipui levottomaan unenhorrokseen, jossa häntä kaikellaiset pahat unet vaivasivat.

Kun hän jälleen heräsi, oli kuu noussut niin korkealle, että tuskin ainoakaan säde pääsi huoneeseen. Mutta pihamaa oli kirkkaasti valaistu.

— Kummallista, etten ole kuullut isän tulevan takaisin, sanoi Paul itseksensä. Hän nousi istualleen ja katsoi taskukelloansa, joka riippui vuoteen yläpuolella.

Se oli kahdeksan minuuttia vailla yksi… Kaksi tuntia oli siis kulunut.

— Olen varmaan nukkunut hyvin sikeästi, ajatteli hän ja aikoi jälleen laskeutua levolle, mutta samassa myrsky paiskasi ulko-oven kiinni, niin että koko rakennus tärähti.

Paul hyppäsi pelästyneenä vuoteestaan.

— Mitä tämä on?… Ulko-ovi auki… Isä ei siis vielä ole palannut?…

Seuraavassa silmänräpäyksessä hän oli pukenut yllensä takin ja housut sekä syöksynyt ulos paljain jaloin ja päin. Ovi, joka vei isän huoneesta etehiseen, oli auki. Pelosta kalpeana Paul meni vuoteen luo. Se oli koskematonna, ainoastaan jalkapäässä oli peittoon painunut lovi. Siinä ukko siis oli istunut jäsentä järkähyttämättä istunut puolitoista tuntia nähtävästi odottaen Paulin nukkumista.

— Mitä taivaan nimessä tämä kaikki merkitsee? Hänen katseensa tarkasti koko huonetta. Nurkassa viruivat vaatekengät, joilla isä päivät umpeensa tallusteli, mutta saappaat, jotka samassa paikassa olivat seisoneet kuukausia käyttämättöminä — ne olivat poissa.

Oliko tuo rampa ukko lähtenyt yöllä kulkemaan? Paulin sydän oli lakata sykkimästä… Hän syöksyi ulos pihaan. Se oli valoisa kuin päivällä, paitsi niissä kohdin, missä rakennukset loivat varjoa.

Tuuli kohisi puissa ja vyörytti hiekkaa ilmaan; muuten kaikki oli hiljaista ja tyhjää.

Paul juoksi läpi puutarhan — ei jälkeäkään; tallin taakse — ei jälkeäkään… Mihinkä hän sitten on mennyt?

Koira vinkui koppinsa edessä — hän laski sen irti.

— Hae isäntä, Turkki!

Koira nuuski pitkin maata ja juoksi ladon taakse, missä olkiaumat olivat. Siellä oli niin valoisaa, että olisi saattanut löytää nuppineulankin. Mitään erinomaista ei näkynyt, ainoastaan yhdessä kohden oli olkia hieman pengottu.

Mutta mitä tämä on?… Kuka on pystyttänyt tikapuut seinää vasten — tikapuut, jotka vielä kaksi tuntia sitten makasivat maassa aitauksen sisäpuolella?

Ja… mitä taivaan tähden on tämä?… Kuka on avannut ullakon luukun, jonka itse olen sisäpuolelta salpaan pannut?

Maa tikapuiden juurella tuntui olevan kosteata… löyhkäsi paloöljyltä.

Vapisevin käsin Paul piteli olkia. Ne olivat märkiä, ja öljyn haju tarttui hänen sormiinsa.

Hänen polvensa horjuivat, ja kamala aavistus sai hänen silmänsä pimenemään. Suurella vaivalla hän kapusi tikapuita myöten luukulle.

Koira vinkui alhaalla.

— Hae isäntä, Turkki, — isäntä!

Eläin ulvahti iloisesti ja juoksi nuuskien yltympäri, kunnes se näkyi löytäneen jäljet.

Jännityksestä väristen Paul tuijotti koiran perään. Se suuntasi kulkunsa pihaportille. Sitä tietä isä siis oli mennyt.

Mutta sitten… sitten! Mihin koira sitten kääntyy?

− Hae isäntä, Turkki!

Koira ulvahti vielä kerran ja lähti sitten täyttä laukkaa —
Helenenthaliin päin.

Helenenthaliin? Mitähän isä sieltä tahtoi? Mutta olihan hän iltapäivällä puhunut koematkasta sinne… Ja sitä sanoessaan hän oli nauranut ilkeästi… Ja kun oli puhe tulipalosta — mitä hän tarkoitti sanoilla "sopii erinomaisesti?"… Ja tänään… Miksi juuri tänään?

— Nyt täytyy saada selitys arvoitukseen, ennenkuin on liian myöhäistä.

Apua etsien hän katseli ympärillensä. Hän pisti kätensä koneellisesti luukusta sisään ja sai kiinni lyhteiden alle piiloitetun läkkikannun sangasta… Se oli paloöljysäiliö, jonka hän eilen oli täyttänyt. Ja kenenkä kehoituksesta? Kuka oli tullut ja sanonut…

— Isä, isä! Mitä aiot tehdä Helenenthalissa? Kuinka paljon oli nyt jälellä kannussa? Se oli tuskin puolillaan.

Ja sitten Paul haparoidessaan sai käsiinsä tulitikkuja, joita oli hajallansa kannun ympärillä…

Silloin putosi side hänen silmiltänsä. Kuului tuskan huuto: Hän on mennyt polttamaan Douglasin taloa!

Kaikki hänen silmissään pyöri ja huojui, ja hän olisi pudonnut maahan, jolleivät hänen kätensä olisi suonenvedontapaisesti olleet puristuneet kiinni reunapuuhun.

Nyt oli kaikki selvillä:… isän sekavat puheet, hänen naurunsa ja uhkauksensa.

Mutta vielä oli aikaa. Ukkohan raahusti sauvansa varassa. — Jospa otan hevosen ja karautan perässä! tuumi Paul.

— Hevonen! kiljaisi hän ja hyppäsi tikapuilta maahan.

Mutta äkkiä juolahti hänen mieleensä: Miksi isä kysyi niin tarkkaan sitä aikaa, jolloin tulipalo meillä alkoi. Tahtoiko hän kostonsa tapahtumaan samalla kellonlyönnillä? Taivas! Silloin on kaikki hukassa!

Kello yksi oli aika, jonka sanoin hänelle, ja nyt on kello yksi…

Epätoivon kauhu valtasi hänet, hän riensi jälleen ylös tikapuille.

Seuraavassa silmänräpäyksessä täytyi liekkien leimahtaa näkyviin. Eikö tuolla jo leimua?… Ei, kuu siellä vain heijastaa valkoisen talon ikkunoista… Taivaallinen isä! Eikö löydy pelastusta, armoa? Jospa rukous, jospa kirous voisi jäykistyttää tuon kohotetun käden… Millä varoittaa häntä, millä antaa merkki, että hän jättäisi tekonsa tekemättä?

— Nyt leimahtaa!

Ei, ei vielä… Mutta ehkä sekunnin päästä on hehku taivaalla.

— Elisabet! Herää!…

Kohta hulmahtaa korkeuteen lieska samanlainen kuin kahdeksan vuotta sitten, jolloin veripunainen loimo kangisti hänen jäsenensä, kun hän hiiviskeli valkoisen talon puutarhassa. Jospa samanlainen tuli leimahtaisi nytkin, jotta isän käsi jähmettyisi, ennenkuin hän ehtisi tehdä rikoksellisen työnsä.

Taivaan Luoja, anna ihmeen tapahtua! Kohota tasangolle tulipatsas niinkuin silloinkin!

Liekkejä tarvitaan — ja juuri täältä pitää roihun kohota ilmoihin. Salama, polta poroksi kotoinen talo, jotta sen loimo käännyttäisi isän rikoksen tieltä! — Mutta yö on pilvetön ja tähtikirkas… Kenties hän nyt juuri kurottaa olkikattoa kohden — nyt raapaisee tulitikun — ja seuraavassa silmänräpäyksessä tulee varoitus jo liian myöhäiseen.

Tulipatsas ilmaan, — ja juuri täältä sen täytyy leimahtaa!

Olisipa minulla soihtu, jota voisin liehuttaa…

Täältä täytyy liekkien leimahtaa!

Kun Paul siinä kuoleman tuskassa katseli ja etsi pelastuskeinoa, välähti äkkiä hänen mieleensä ajatus kirkkaana kuin tuo toivottu liekki.

Riemastuksen huuto pääsi häneltä:

— Niin, se keino auttaa! Kauhu on kahlehtiva hänen kätensä.

Pelastus! Pelastus mistä hinnasta hyvänsä!

Molemmin käsin hän tarttui öljykannuun ja vuodatti sen sisällyksen olkilyhteille. Ja sitten tulitikku… hiljaista sihinää… tuuli puhaltaa luukusta sisään… ja — korkealle leimahtaa liekki ja lyö häntä vasten kasvoja…

Kova, vihlova kirkaisu… Maailma mustenee hänen silmissään… Hän tahtoo ottaa kiinni jostakin ja hapuilee sokeana suoraan tuleen… Mutta esine, johon hän on tarttunut, väistyy — ja hän syöksyy, palava lyhde kädessä, olkiläjään.

Sija, johon hän on pudonnut, palaa jo ilmitulessa, mutta hänellä on vielä voimaa heittäytyä sivulle ja vierittää itsensä alas.

Ja tuuli viheltää, vinkuu, ulvoo ilmassa… Liekit ovat jo katonharjalla.

Paul juoksee pihaan, jossa kaikki vielä on hiljaista.

— Tuli on irti! Tuli on irti! kirkuu hän herättääksensä nukkuvat.

Palkollisten suojissa syntyy liikettä.

Katto on jo peittynyt liekkeihin. Kattotiilet alkavat halkeilla ja syöksyvät räiskyen alas. Ja aukosta leimuaa lieska ilmoille.

Tähän asti oli Paul seisonut aivan yksin pihassa ja katsellut ristissä käsin hävityksen työtä; nyt lensivät ovet auki, ja rengit ja piiat riensivät ulos huutaen ja kirkuen.

Silloin Paul huoahti syvään ja keventyneenä, ikäänkuin raskaan päivätyön päätyttyä, ja kävi verkalleen puutarhaan, ennenkuin kukaan huomasi häntä. - Olen tehnyt työtä tarpeeksi kauan, jupisi hän ja veti puutarhaportin kiinni; nyt tahdon levätä.

Väsynein askelin hän kulki hiekoitetulla käytävällä ja toisteli herkeämättä: Levätä… levätä.

Raukeasti hän katseli ympärillensä. Kuutamossa ja tulen loisteessa oli puutarha niinkuin valomeri, ja myrskyn lennättämien lehtien varjot hyppivät aavemaisesti Paulin edessä. Silloin tällöin putosi kipinä hänen tiellensä ja loisti siinä kuin kiiltomato. Hän etsi tiheimmän lehtimajan ja tunkeutui sen pimeimpään sopukkaan. Siellä hän istuutui turvepenkille ja peitti kasvonsa käsillään. Hän ei tahtonut mitään kuulla eikä nähdä…

Mutta uteliaisuus saattoi hänet hetkisen perästä katsomaan ylös. Ja silloin hän näki tulen punaisena, valkoreunaisena lakena kaareutuvan asuinrakennuksen ylitse, sillä myrsky kävi sinne päin.

Nyt oli kaikki mennyttä.

Paul pani kätensä ristiin ja tunsi halun rukoilla.

— Äiti! Äiti! huudahti hän kyynelet silmissä ja ojensi kätensä taivasta kohden.

Mutta äkkiä tapahtui hänessä ihmeellinen muutos. Hän tunsi itsensä niin vapaaksi ja kevyeksi; tuo masentava tympeys, joka aina oli tehnyt hänen päänsä niin raskaaksi, katosi, ja syvään hengittäen hän siveli hartioitaan ja käsivarsiansa ikäänkuin tahtoen lykkiä pois irtautuneet kahleet…

— Kas niin! sanoi hän, ikäänkuin paino olisi vierähtänyt sydämeltä. Nyt olen tyhjä mies, nyt ei minun tarvitse enää surrakaan! Minä olen vapaa! Vapaa kuin taivaan lintu!

Hän löi nyrkillään otsaansa, itki ja nauroi. Hänestä tuntui, kuin olisi ansaitsematon, ääretön onni kohdannut häntä.

— Äiti! Äiti! huusi hän riemuissaan. Nyt tiedän, kuinka sinun satusi loppuu. Minä olen vapahdettu - vapahdettu!

Karjan kiljunta palautti hänet jälleen tajuntaan.

— Eläin raukat eivät saa kuolla minun tähteni! ajatteli hän hypähtäen seisomaan. Ennen vaikka itse…

Paul riensi asuinrakennuksen takaovelle, mistä palkollisväki kantoi ulos huonekaluja.

— Katsokaas herraa! huudahtivat kaikki ja osoittivat toinen toiselleen hänen paljaita jalkojansa.

— Antakaa olla! huusi Paul. Pelastakaa karja!

Hän sai käteensä kirveen ja särki navetan takaovet, jotka olivat niitylle päin, sillä piha oli yhtenä liekkimerenä.

Niinkuin unessa hän näki puutarhan ja niityn täyttyvän ihmisistä. Kylän ruisku tuli sälisten paikalle, ja Helenenthalin tielläkin näkyi liikettä.

Kolme, neljä kertaa Paul hyökkäsi liekkeihin miestensä seuraamana, mutta sitten hän vaipui tunnottomana maahan keskelle palavaa rakennusta…

Sydäntä viiltävä parkaisu, joka lähti naisen suusta, sai hänet vielä kerran avaamaan silmänsä. Hän oli näkevinänsä Elisabetin kasvot, jotka pian katosivat utuun, ja sitten taas kaikki pimeni hänen silmäinsä edessä — — —

XXI.

Päivän koittaessa kulki Helenenthaliin päin surullinen matkue kaksilla häkkivaunuilla. Niihin oli koottu kaikki, mitä Meyhöferin talosta oli jälelle jäänyt.

Ensimäisissä makasi talon herra oljilla peitteiden alla; hän oli pahasti loukkautunut ja aivan tunnottomana. Kalpea, vapiseva nainen, joka levottomana kumartui hänen ylitsensä, oli hänen nuoruutensa lemmitty.

Näin Elisabet nouti hänet kotiinsa…

— Me lähetämme hänet sisartensa luo, oli herra Douglas sanonut.

Mutta tytär oli laskenut kätensä Paulin rinnalle, jota peitti palaneet vaaterepaleet, ja sanonut, ikäänkuin tuo tunnotonna makaava olisi hänen ikuista omaisuuttansa:

— Ei, isä! Hän viedään meille.

— Mutta häät, lapseni? Vieraat?

— Mitä minä häistä! oli tytär sanonut, ja iloinen sulhanen oli seisonut vieressä ällistyneenä.

Toisissa vaunuissa olivat ne vähät kapineet, jotka oli saatu pelastetuksi: vanha piironki ja pari laatikkoa, joissa oli liinavaatteita ja kirjoja, maitosanko ja isän pitkä piippu.

Mutta missä oli vanhus itse?

Ainoa, joka siitä mahdollisesti saattaisi tietää, makasi tunnottomana, ehkä kuoleman omana.

Oliko hän paennut? Oliko hän hukkunut liekkeihin? Palvelustytöt olivat löytäneet hänen huoneensa tyhjänä, häntä itseä ei mistään.

— Aavistan pahaa, sanoi vanha Douglas. Miehessä on aina ollut vähän hullun vikaa; ja jos hänen luunsa huomenna löydetään raunioista, niin saa olla varma, että hän itse on pistänyt ladon tuleen ja syöksynyt sitten liekkeihin.

Mutta juuri kun heidän piti ajaa Helenenthalin pihaportista sisään, kuulivat he sivulta päin uikuttavaa koiranääntä ja näkivät vieraan koiran, joka oli asettanut etukäpälänsä jonkun maassa viruvan mykkyrän päälle ja näytti repivän ja tempovan jotakin takinliepeen kaltaista.

Hämmästyneenä Douglas pysäytti kulkueen ja meni paikalle katsomaan. Siellä oli kadonnut vanhus kuolleena. Hänen kasvonsa olivat kamalasti vääntyneet, ja kädet olivat vielä hieman koholla, ikäänkuin hän olisi kivettynyt yhtäkkiä. Hänen vieressään oli särkynyt ruukku, ja tulitikkulaatikko ui paloöljyssä, jota oli juossut pitkin savista raitiota.

Harmaahapsinen jättiläinen pani kätensä ristiin ja mutisi rukouksen. Kun hän palasi vaunujensa luo, vapisi koko hänen ruumiinsa, ja hänen silmänsä olivat täynnä kyyneliä.

— Elisabet, katso tuonne! sanoi hän. Siellä on vanhan Meyhöferin ruumis. Hän on tahtonut polttaa meidän talomme, mutta Jumala on lyönyt hänet.

— Jumala ei sytytä latoja tuleen! sanoi Elisabet ja katsoi kytevään taloon päin, mistä tummansininen savupatsas kohosi aamun harmaaseen ilmaan.

— Mutta eikö ole Jumalan sallimus, että olemme pelastuneet?

— Jos joku on meidät pelastanut, niin on se hän, joka makaa tässä, sanoi Elisabet.

— Mitä? Hänkö olisi uhrannut kaikki ja ruvennut murhapolttajaksi, ainoastaan…?

— Kysy häneltä! vastasi tytär soinnuttomasti, painoi tuskissaan kätensä sydämelleen ja vaikeroi ääneen.

— Suokoon Jumala, että hän vielä kerran voisi vastata! jupisi Douglas.

Hän käski muutamain miesten kantaa vanhuksen ruumiin sisään. Lääkäriä oli jo lähetetty noutamaan, ja Douglas itse tahtoi mennä viemään tietoa sisaruksille.

Häävieraat riensivät säikähtyneinä ulos, kun vaunut seisahtuivat kukilla koristetun verannan eteen.

— Elisabet! Miltä sinä näytät? Säästä itseäsi, Elisabet! huusivat tädit ja tahtoivat ottaa hänet haltuunsa.

— Menkää pois! sanoi Elisabet ja työnsi väristen luotansa hyväilyhaluiset kädet. Iloinen sulhanenkin, joka oli saanut näytellä koko yön hyvin surkeata osaa, tuli esiin ja koetti saada Elisabetin lähtemään loukkaantuneen äärestä. Mutta tyttö katseli sulhoansa hämmentynein katsein, ikäänkuin ei muistaisi, kuka hän olikaan. Leo Heller kai tunsi oman arvottomuutensa ja vetäytyi alakuloisena pois.

Tädit vääntelivät käsiänsä ja riensivät vanhan Douglasin luo, joka kulki edestakaisin pihassa odottaen ajoneuvoja. Hänen mahtava rintansa kohoili raskaasti, hänen valkeat, tuuheat kulmakarvansa vetäytyivät kiinni toisiinsa, ja hänen silmänsä iskivät tulta. Koko hänen sielussaan riehui myrsky.

— Ole hyvä, huusivat naiset, ja toimita Elisabet levolle! Hänen täytyy saada rauhoittua. Hän näyttää olevan mielipuoleksi tulossa.

— Jos asianlaita on niinkuin hän sanoo, mutisi vanha Douglas itseksensä, jos hän on uhrannut talonsa ja omaisuutensa… Tuli ja leimaus, antakaa minun olla rauhassa! kirkaisi hän naisille, jotka olivat kertyneet hänen ympärillensä.

— Mutta ajattelehan Elisabetia! pyysivät he. Pappi tulee kello kaksitoista — ja miltä tyttö silloin näyttää?

— Se on hänen asiansa! sanoi Douglas. Antakaa hänen itse pitää huolta itsestänsä — hän kyllä tietää, mitä hän tekee.

Samalla hetkellä kuin Paul nostettiin vaunuista, toivat miehet portista sisään isän ruumista. Perätysten kannettiin molemmat valkoiseen taloon, ja koira kulki ulisten ja nuuskien perässä. Surullinen kulkue!…

Elisabet antoi viedä Paulin omaan huoneeseensa, lukitsi oven ja asettui vuoteen viereen istumaan.

Turhaan tädit pyysivät päästä sisään.

Kello yksitoista saapui lääkäri ja sanoi viipyvänsä sairaan luona seuraavaan päivään asti. Hän oli vanha ystävä talossa ja oli häiden tähden hankkinut itsellensä pitemmän loma-ajan. Erityinen sairaanhoitajatar kuitenkin oli tarpeen, sanoi hän.

— Enkö minä saa olla hänen luonansa? kysyi Elisabet.

— Jos voitte! vastasi lääkäri ihmetellen.

— Minä voin! vakuutti Elisabet salaperäisesti hymyillen.

Tädit kolkuttivat jälleen ovea.

— Missä on järkesi, lapsi! huusivat he oven raosta. Sinun täytyy pukeutua — pappi on tullut jo.

— Hän saa mennä jälleen! vastasi Elisabet. Oven takaa kuului supatusta; sulhanenkin otti osaa neuvotteluun.

— Mitä aiotte tehdä, lapseni? sanoi iäkäs lääkäri ja katsoi Elisabetia tutkivasti silmiin. Tämä vaipui itkien polvillensa, tarttui Paulin hervottomana riippuvaan käteen ja painoi sen silmilleen ja huulilleen.

— Onko tämä teidän vakaa päätöksenne? kysyi vanhus.

Elisabet nyökkäsi.

— Mutta jos hän kuolee…?

— Hän ei kuole, sanoi Elisabet. Hän ei saa kuolla. Lääkäri hymyili surumielisesti.

— Hyvä on, sanoi hän. Jääkää tänne vähäksi aikaa yksin ja muuttakaa käärettä joka toinen minuutti! Minä menen toimittamaan hiljaisuutta taloon.

Pian sen jälkeen alkoi vaunuja tulla portaiden eteen ja sitten kadota pihasta. Tunnin kuluttua tuli lääkäri jälleen sairaan luo.

— Talo on pian tyhjä, sanoi hän; juhla on lykätty toistaiseksi.

— Lykätty toistaiseksi? tiedusteli Elisabet tuskaisena.

Vanha lääkäri katseli häntä ja pudisti päätänsä. Ihmissydän toi hänelle joka päivä esiin uusia arvoituksia.

* * * * *

Viikkokausia sairas häilyi elämän ja kuoleman välillä. Hermokuume, joka oli tullut lisäksi, näytti tekevän kaikki toiveet turhiksi.

Elisabet oli alati sairaan luona, ei syönyt eikä nukkunut. Hän oli kokonansa omistautunut rakastettunsa hoitamiseen.

Vanha Douglas antoi tyttärensä menetellä mieltänsä myöten. — Hänen täytyy tehdä mies terveeksi, sanoi hän, jotta saan kysyä.

Iloinen serkku alkoi pitää asemaansa tukalana ja lähti talosta, sittenkuin eno oli maksanut kaikki hänen velkansa.

Kaksoiset kävivät noutamassa vanhan Meyhöferin ruumiin jo tulipalon jälkeisenä päivänä. Hänen salaperäinen kuolemansa herätti suurta huomiota, ja kaikki pääkaupungin sanomalehdet puhuivat siitä. Kuuluisuus, jota hän ei koko elämänsä aikana saavuttanut, tuli hänen osaksensa kuoleman jälkeen.

Mutta takanapäin odotteli korkea oikeus Paulin parantumista.

XXII.

Puolustaja oli lopettanut puheensa. Kuiskeiden suhina kulki läpi valamiesoikeuden avaran salin, jonka lehteri oli pakkautunut ihmisiä täyteen.

Jollei syytetty jollakin varomattomalla sanalla turmelisi tuon loistavan puolustuspuheen vaikutusta, niin hän olisi pelastettu.

Yleisen syyttäjän loppuponsi kaikui kuulemattomille korville.

Ja nyt vedettiin esiin nenälasit ja kiikarit. Kaikkien silmät kääntyivät kalpeaan, yksinkertaisesti puettuun mieheen, joka istui samalla penkillä, millä kahdeksan vuotta sitten tuo salavihainen renki oli istunut. Puheenjohtaja oli kysynyt, oliko syytetyllä vielä jotakin lisättävää viattomuutensa todistukseksi.

— Hiljaa! Hiljaa! kuului salissa.

Mutta Paul nousi seisomaan ja puhui, ensin hiljaa ja katkonaisesti, mutta sitten yhä varmemmin ja varmemmin:

— Minua surettaa sydämestäni, että se vaiva, jonka herra puolustaja-advokaatti on nähnyt saadaksensa minut pelastetuksi, on ollut turha. Minä en ole niin syytön kuin hän on esittänyt.

Oikeuden jäsenet katsoivat toisiinsa. — Mitä tämä on? Tahtooko hän puhua itseänsä vastaan?

— Hän sanoi, että levottomuuteni teki minut tajuttomaksi, että minä toimin jonkinlaisessa mielenhäiriössä, joka teki minut syyntakeettomaksi. Mutta niin ei ollut asian laita.

— Hän kaivaa itse itsellensä kuopan, lausuttiin kuulijain lehterillä.

— Olen koko ikäni viettänyt arastelevaa, sortunutta elämää ja minun on aina ollut vaikeata katsoa ihmisiä silmiin, vaikka en ole mitään pahaa tehnyt; jos nytkin käyttäytyisin pelkurimaisesti, niin tulisi minulle elämä sietämättömämmäksi kuin milloinkaan. Puolustajani on kuvaillut minun entisyyteni kaikkiin avuihin nähden mallikelpoiseksi. Mutta siinä hän on väärässä. Minulta puuttui arvokkuutta ja itsetuntoa. Ja tämä se on aina vaivannut mieltäni, vaikkei se koskaan ole käynyt minulle oikein selväksi. Se on painanut minua niin, etten ole voinut vapaasti hengittää — niinkuin ihmiselle on välttämätöntä, jollei hän tahdo tylsistyä ja riutua. Tämä työ on tehnyt minut vapaaksi ja lahjoittanut minulle sen, mitä vailla niin kauan olen ollut; se on ollut minulle suureksi onneksi - olisinko nyt siis niin kiittämätön, että tahtoisin kieltää tekoni? En, en ole. Sulkekaa minut vankilaan kuinka pitkäksi ajaksi hyvänsä; minä kärsin rangaistuksen ja alan sitten uuden elämän. Sanon siis: Minä olen täydessä järjessä ollen sytyttänyt palamaan taloni ja omaisuuteni, en koskaan ole ollut itsetietoisempi kuin kaataessani paloöljykannun sisällyksen viljani päälle, ja jos tänään joutuisin samaan asemaan, niin tekisin samoin… Ja mikä estäisi minua? Minä hävitin omien käsieni työn — monien vuosien vaivalla ja hiellä olin sen koonnut, ja minulla oli valta tehdä sille, mitä tahdoin. Tiedän kyllä, että oikeudella on toinen käsitys asiasta, ja sentähden olen levollisesti istuva minulle määrättävän ajan vankeudessa. Mutta kuka muu kärsi vahinkoa kuin minä? Sisarilla oli jo hyvä toimeentulo, ja isäni…

Tässä hän pysähtyi hetkiseksi ja jatkoi sitten vapisevalla äänellä:

— Niin, eikö olisi ollut parempi vanhan isän viettää viimeiset elinvuotensa levossa ja rauhassa tytärtensä luona kuin siinä paikassa, jonne minä nyt menen?… Kohtalo tahtoi toisin. Hän kuoli halvauksen tapaamana, ja veljeni sanovat, että minä olen hänen murhaajansa. Mutta minun veljilläni ei ole oikeutta tuomita siinä asiassa: he eivät tunne minua eikä isäämme. He ovat aina ajatelleet vain itseänsä, ja minä olen saanut pitää huolta isästä ja äidistä ja sisarista, kodista ja taloudesta, ja minä olen ollut heistä hyvä vain silloin, kun he ovat tarvinneet apuani. He kääntyvät nyt minusta pois, mutta he eivät milloinkaan voi tulla minulle vieraammiksi kuin ovat olleet. Paul käänsi katseensa todistajien penkkiin päin, missä Kerttu ja Katri peitetyin kasvoin istuivat ja itkivät; hänen äänensä sai vienon soinnun:

— Sisareni eivät hekään enää tahdo tuntea minua. Mutta heille annan anteeksi: he ovat naisia ja savesta valettuja, ja heidän takanansa on kaksi miestä, jotka luonnollisesti tuntevat itsensä syvästi liikutetuiksi minun hirveän työni tähden. Kaikki ovat hyljänneet minut — ei, eivät kaikki (tässä hänen kasvonsa kirkastuivat), mutta se ei kuulu tähän! Sen vielä kuitenkin tahdon sanoa, vaikkapa minua pidettäisiinkin murhaajana: Minä en kadu, että teollani olen tuottanut isälle kuoleman. Minä rakastin häntä enemmän tappaessani hänet kuin antaessani hänen elää. Hän oli vanha ja heikko, ja häntä odotti vain häpeä ja kunniattomuus — hän eli niin rauhallista elämää, ja nyt hänen olisi täytynyt kuihtua kurjuudessa. Parempi oli, että kuolema tempasi hänet pois niinkuin salama, joka iskee ihmiseen ja katkaisee hänen tiensä. Se on minun ajatukseni. Minun omatuntoni on rauhoitettu, eikä minun tarvitse tehdä tiliä muille kuin Jumalalle ja itselleni. Ja nyt saatte tuomita minut!

— Hyvä! kajahti jylisevä ääni todistajien paikalta. Se oli Douglas.

Harmaahapsinen jättiläisvartalo seisoi ylevänä, silmät säihkyivät tuuheiden kulmakarvojen alta, ja kun oikeuden puheenjohtaja pyysi häntä vaikenemaan, niin hän istui paikallensa ja sanoi vierikumppanillensa:

— Siinä on mies, josta voi olla ylpeä — vai mitä?

XXIII.

Kirkkaana kesäkuun aamuna kaksi vuotta myöhemmin aukeni vankilan punaiseksi maalattu portti, ja siitä astui ulos vapaaksi laskettu vanki, joka iloisin kasvoin katsoa tirkisti aurinkoa ikäänkuin uudelleen totuttaaksensa itseänsä sen loistoon. Hän heilutti iloisesti kädessään olevaa myttyä ja katseli huolettomana ympärillensä niinkuin se, joka ei vielä ole selvillä matkansa suunnasta, mutta jolle on aivan yhdentekevää, lähtee minne hyvänsä.

Kulkiessaan oikeuslaitoksen talon ohitse hän huomasi vaunut, jotka hän nähtävästi tunsi, koska hän hämmentyi ja näytti neuvottelevan itsensä kanssa. Sitten hän lähestyi ajajaa, joka tupsulakki päässä silmäili pöyhkeänä alas istuimeltaan.

— Onko täällä ketään Helenenthalista? kysyi hän.

— On. Herra ja neiti ovat tulleet noutamaan herra Meyhöferiä.

Ja samassa kajahti portailta ääni: — Haloo! Tuossapa hän onkin!
Elisabet! Hän on tullut jo!

Paul juoksi portaita ylös, ja molemmat miehet sulkeutuivat toistensa syliin.

Silloin aukeni hiljaa ja arasti raskas ovi, ja ulos astui solakka, mustapukuinen nainen, joka surumielisesti hymyillen nojautui seinään ja odotti levollisesti, kunnes miehet lopettivat syleilynsä.

— Tuosta saat hänet, Elisabet! huusi vanhus.

Siinä he nyt seisoivat käsi kädessä ja katselivat toisiansa silmiin, kunnes Elisabet nojasi päänsä Paulin rintaa vasten ja kuiskasi:

— Jumalan kiitos, että jälleen olen luonasi!

— Ja jotta saisitte kokonansa omistautua, toisillenne, lapset, virkkoi vanhus, niin ajakaa nyt kahden kotiin, sillaikaa minä tyhjennän pullon viiniä seuraajani onneksi. Minulla on mitä tarvitsen ja laskeudun tänään levolle vanhain päivieni ajaksi.

— Herra Douglas! huudahti Paul hämmästyneenä.

— Sinä sanot luonnollisesti "isä" tästä alkaen! Iltapuolella lähetä minua noutamaan — sinähän olet nyt isäntä talossa! Herran haltuun!

Sitten vanhus läksi astumaan portaita alas.

— Tule! sanoi Paul hiljaa, katse maahan luotuna. Elisabet astui perässä. Jouduttuansa näin kahden kesken ei kumpikaan heistä uskaltanut lähestyä toistansa.

Ja sanaa vaihtamatta he ajoivat päivänpaisteiselle, kukkia kasvavalle tasangolle. — Käenkukat, kellokit ja maahumala muodostivat kentälle väririkkaan peitteen, ja niittyvillan liehuvat töyhdöt olivat kuin lumihiuteita kukkaniityllä. Hopeapajun lehdet kahisivat hiljaa, lämmin ilma värähteli, ja keltaiset perhot leijuivat parittain ylös ja alas.

Paul oli vaipunut syvälle pehmoiseen istuimennurkkaan ja katseli eteensä silmät puoliavoimina.

— Oletko onnellinen? sanoi Elisabet ja kallistui häneen päin.

— En tiedä, vastasi hän. Tuntuu, kuin sydän tahtoisi pusertua ulos.

Elisabet hymyili; hän ymmärsi Paulin niin hyvin.

— Katso tuonne! Siellä on kotimme! virkkoi Elisabet näyttäen valkoista taloa, joka hohti etäisyydessä.

Paul puristi rakastettunsa kättä, mutta ei voinut lausua sanaakaan.

Metsän reunassa vaunut saivat seisahtua. Molemmat astuivat alas ja kävelivät jalkaisin eteenpäin. Paul näki, että Elisabetin kainalossa oli valkoinen käärö, jota hän ei ollut tähän asti huomannut.

— Mitä sinulla siinä on? kysyi hän.

— Saat nähdä sitten, vastasi Elisabet ja hymyili vakavasti.

— Yllätyskö?

— Muisto!

Kun he olivat tulleet metsään, huomasi Paul punertavien puunrunkojen välistä jonkun mustan möhkäleen, joka oli köynnöksillä koristettu.

— Mikä tuo on? kysyi Paul ja viittasi kädellään sinne, päin.

— Etkö tunne enää ystävääsi? vastasi Elisabet. Hän tahtoi olla ensimäinen, joka sinua tervehtii.

— Musta Sussu! riemuitsi Paul ja lähti juoksemaan.

— Ota minut mukaasi! nauroi Elisabet. Sinä unhotat, että tästedes kuulumme yhteen.

Paul otti häntä kädestä, ja niin he astuivat yhdessä tuon uskollisen kummituksen luo, joka tien vieressä piti vahtia.

— Vanha juhta! sanoi Paul ja taputti rosoista höyrypannua.

Ja kun he kulkivat eteenpäin, kääntyi Paul joka kolmannella askelella katsomaan taaksensa — ikäänkuin ei olisi voinut erota ystävästä.

— Minä olen uskollisesti vartioinut sitä, sanoi Elisabet; se on seisonut aivan ikkunani alla. Me ostimme sen huutokaupasta, jottei sinun tarvitsisi kadottaa sitä.

Kun he lähestyivät metsän toista reunaa näytti Paul kahta puuta, jotka olivat vähän matkan päässä tieltä, ja sanoi:

— Tuossa on se paikka, jossa näin sinun makaavan riippumatossa.

— Niin on, vastasi Elisabet. Ja siinä samassa paikassa minä ensi kerran huomasin, etten voi koskaan sinua unhottaa.

He tulivat jälleen aukealle.

— Ja tuossa on katajapensas, jatkoi Paul, jonka juurella me…

Samassa hän huudahti ja kohotti kätensä ilmaan.

— Mikä sinun on? kysyi Elisabet levottomana. Paul oli käynyt kalpeaksi ja hänen huulensa vapisivat.

— Se on poissa, sammalsi hän.

— Mikä?'

— Minun… minun kotini.

Missä talon rakennukset olivat ennen sijainneet, siinä näkyi nyt alaston lakeus ja muutamia kuivettuneita puita. Paul ei voinut kestää tuota näkyä; hän peitti kasvonsa, ja hänen koko ruumiinsa värisi.

— Älä sure! pyysi Elisabet. Isäni ei tahtonut rakennuttaa taloa, ennenkuin sinä voisit itse olla määräämässä.

— Menkäämme sinne! sanoi Paul.

— Älkäämme, minä pyydän! Siellä ei ole muuta nähtävänä kuin raunioläjiä. Mennään joskus toiste, kun sinäkin olet tyynempi…

— Mutta missä minä asun sitten?

— Samassa huoneessa, jossa synnyit… Minä olen järjestänyt sen sinua varten ja asettanut sinne äitisi huonekalut. Voitko vielä sanoa, että olet koditon?

Hän puristi kiitollisena Elisabetin kättä, mutta tämä viittasi tuohon tuttuun katajapensaaseen.

— Mennään tuonne! sanoi Elisabet! Laske pääsi mättäälle ja vihellä jotakin. Muistatko vielä?

— Minäkö en muistaisi!

— Kuinka kauan siitä on?

— Seitsemäntoista vuotta.

— Seitsemäntoista vuotta! Niin kauan olen siis rakastanut sinua ja tullut sen tähden vanhaksi immeksi… Vuodesta vuoteen olen odottanut sinua. Mutta sinä et ole tahtonut huomata mitään. Viimeinkin täytyy hänen tulla, ajattelin minä — mutta sinä et tullut… Silloin tulin murheelliseksi ja ajattelin: Väkisin en voi tunkeutua hänelle, ehkä hän ei minusta huolikaan… Ja lopettaakseni tuon ikävöimisen menin kihloihin Leo serkun kanssa, joka oli liehunut ympärilläni kymmenen vuotta. Hän oli niin usein houkutellut minut nauramaan, että minä luulin… Mutta unhottakaamme se! sanoi hän värähtäen. Laskeudu tuohon ja vihellä.

Paul pudisti päätänsä ja viittasi kädellänsä kauas nummelle, missä nuo kolme yksinäistä kuusta kohosivat taivasta kohden.

— Tuonne! sanoi hän. En saa lepoa, ennenkuin olen käynyt siellä.

— Sinä olet oikeassa, sanoi Elisabet, ja käsi kädessä he kulkivat kukkivaa ahoa myöten, missä mettiäiset unisesti surisivat.

Heidän saapuessaan hautuumaalle soi valkoisen talon päivälliskello.
Värähdellen häipyi sen kaiku ilmoihin, ja sitten kaikki taas oli vaiti.
Mettiäisten hiljainen surina vain kuului edelleen.

Äidin haudalla kasvoi tiheässä murattia ja metsämyrttiä, ja päänpuolella loisteli tulikukan keltainen terä. Ruosteenkarvaisia muurahaisia ryömi lehdillä, ja ruohossa pyrähteli sisilisko.

Molemmat seisoivat äänettöminä; ei kumpikaan uskaltanut rikkoa pyhää hiljaisuutta. Viimein Paul kysyi:

— Mihin isä haudattiin?

— Sisaresi veivät hänet Lotkeimiin.

— Hyvä on, sanoi Paul. Äiti sai olla koko elämänsä yksin, olkoon siis kuolemansakin jälkeen. Huomenna käymme kuitenkin isän haudalla.

— Aiotko poiketa sisarten luokse?

Paul pudisti surullisesti päätänsä. Sitten he vaipuivat jälleen äänettömyyteen. Paul painoi päänsä käsiinsä ja itki.

— Älä itke! sanoi Elisabet. Onhan teillä nyt kullakin kotinsa.

Sitten hän otti esiin käärön, jota hän kantoi kainalossaan, ja aukaisi sen. Näkyviin tuli vanha kirjoitusvihko, jonka kannet olivat kuluneet ja lehdet kellastuneet.

— Tämän hän lähettää sinulle monien terveisien keralla.

— Mistä olet saanut sen? kysyi Paul hämmästyneenä, sillä hän tunsi heti äidin käsialan.

— Löysin sen tuosta vanhasta piirongista, joka tulipalosta pelastui. Vihko oli joutunut likistyksiin laatikon ja takaseinän väliin ja näyttää olleen siellä pitkät ajat.

He istuutuivat rinnatusten haudalle, asettivat kirjan polvillensa ja alkoivat selailla sitä. Paul muisti nyt, että Katri kerran oli puhunut jostakin äidin runovihosta. Se tapahtui silloin, kun hän yllätti sisarensa ja heidän rakastajansa puutarhassa.

Jälestäpäin ei hän koskaan ollut lähemmin tiedustellut asiaa, sillä hän ei tahtonut palauttaa mieleensä tuon hetken ikävää muistoa.

Kirjassa oli kaikellaisia vanhoja lauluja, jotka olivat kirjoitetut sujuvalla käsialalla, mutta joukossa oli myös toisia, joita oli pyyhkielty ja korjailtu. Viimeksimainitut näkyivät olevan joko muistista kirjoitettuja tai äidin omia sepitelmiä. — Siinä oli tuo runo laulajastakin, jonka Katri silloin oli lausunut. Sen jälestä seurasi:

Laps, nukkuos nyt! Nuku, rakkaani! Vieressäsi valvoo äitisi, sun uneen lauleleepi. Ja metsässä ääni kellojen, mi kaikuu vienosti helisten, myös kohta jo vaikeneepi.

Laps, nukkuos vain! Nuku, rakkaani! Pihassa kuuvalo paistaapi, ja lehmus tarinoipi neidistä linnan valkean ja paimenpojasta nummelan — ja lehdet ne vaikeroipi.

Laps, nukkuos vain! Nuku, rakkaani! Jo lintu pesässä uinuvi, pään painaen siipien alle. Ja äiti kaitsee aarrettaan ja vuottaa, vuottaa murheissaan jo isää kotosalle.

Ja sitten tuli seuraava runo:

Mä tunsin kerran immen, niin armaan neitosen. Hän asui yksinänsä verhossa lehvien ja lempeä kaipas. Yöt, päivät ikkunasta hän katsoi ainiaan, hän katsoi, kunnes silmät hervahti paikoiltaan, sill' lempeä kaipas.

Mut sitten saapui nuori ja uljas ritari,
ja kysyi: "Miksi minuun noin katsot kummasti?"
— "Mä lempeä kaipaan".
Hän nauroi: "Tuhma tyttö, syliini tulepas!
Siin' olla ompi lämmin, niin hauska, lohdukas,
ja löydät sä lemmen."

— "Oon ikävöinyt yksin, mun uljas armahan'.
Sun kullaksesi tulen, jos mulle sijahan
vain lempeä annat."
Kun ritar' oli kyllin suudellut kultastaan, hän lausui:
"Etkö tiennyt, sä tyttö, tosiaan,
mit ompi lempi?"…

— "Oi, armas! Jollei lempen' oo sulle vaivana, niin ikuisesti luonas ma tahdon istua, sill' lempeäs kaipaan." Mut ritar' uljas, nuori, hän laulun laulellen pois kiiti ratsullansa ja jätti impyen nyt tuskihin lemmen.

Kun päättyneeksi viimein sai aika murheinen,
niin piltti pieni, hento se yksin jääneellen
tul' lahjana lemmen.
Ja äiti kulki rantaan tuon meren vaahtoisan:
— "Aalloissa sulle haudan valmistan vilvakan,
laps' lempeni suuren!"

— "Ja, tuomari, te tehkää, kuin laissa käsky on! Hyljätty olen aivan, maan päällä turvaton ja lempeä vailla." Hän mestuupaikkaan kulki nyt valkopukuisna ja lausui: "Luokses ota, sä rakas Jumala! Mä lempeä kaipaan."

Paul ajatteli sisariansa, ja hänestä tuntui, kuin äiti olisi edeltäpäin kaikki tietänyt ja antanut anteeksi.

Ja sitten he löysivät korkeilla kirjaimilla kirjoitetun otsakkeen:

TARINA SURUTTARESTA.

Oli kerran äiti, jolle hyvä Jumala oli lahjoittanut pojan. Mutta äiti oli niin köyhä ja yksinäinen, ettei hän tietänyt, kenenkä kutsuisi kummiksi. Ja hän huokaili ja ajatteli: Mistä saisin kummin?

Tulipa kerran iltahämärissä hänen luoksensa nainen, jolla oli harmaat vaatteet yllä ja kasvoilla harmaa huntu. Hän sanoi: Minä tulen pojallesi kummiksi ja pidän huolta siitä, että hänestä tulee hyvä ihminen, joka ei salli sinun kuolla nälkään. Mutta sinun täytyy antaa minulle hänen sielunsa.

Äiti vapisi ja sanoi: Kuka sinä olet?

Minä olen Surutar, vastasi harmaapukuinen nainen.

Ja äiti itki. Mutta koska hän kärsi niin kovaa nälkää, niin hän antoi poikansa sielun naiselle, ja tämä rupesi kummiksi.

Ja poika kasvoi ja varttui ja teki kovasti työtä hankkiaksensa äidilleen leipää. Mutta koska hänellä ei ollut sielua, niin ei hänellä ollut koskaan iloa eikä nuoruutta, ja usein hän katseli nuhtelevasti äitiinsä ikäänkuin tahtoen kysyä:

Äiti, mihinkä on sieluni joutunut?

Silloin äiti kävi murheelliseksi ja lähti etsimään pojallensa sielua.

Hän kysyi taivaan tähdiltä: Tahdotteko antaa hänelle sielun? Mutta ne sanoivat: Hän on liian halpa.

Ja hän kysyi nurmen kukilta; nämä vastasivat: Hän on liian ruma.

Ja hän kysyi ilman linnuilta; nämä sanoivat: Hän on liian synkkä.

Ja hän kysyi korkeilta puilta; nämä sanoivat: Hän on liian nöyrä.

Ja hän kysyi kavalilta käärmeiltä; nämä sanoivat: Hän on liian typerä.

Äiti kulki itkien eteenpäin. Ja metsässä hän kohtasi nuoren, kauniin prinsessan, jonka ympärillä oli suuri hoviseurue.

Nähtyänsä itkevän äidin tämä astui alas ratsultansa ja vei naisen linnaansa, joka oli rakennettu kullasta ja jalokivistä.

Siellä prinsessa kysyi: Sano, miksi itket? Ja äiti valitti hänelle, ettei hän ollut voinut hankkia pojallensa sielua eikä iloa eikä nuoruutta.

Silloin prinsessa sanoi: Minä en saata nähdä kenenkään itkevän.
Tiedätkö mitä? Minä annan pojallesi oman sieluni…

Silloin äiti lankesi maahan ja suuteli hänen käsiänsä.

Mutta — sanoi prinsessa — hänen täytyy itse pyytää sitä minulta.

Äiti vei prinsessan poikansa luo, mutta Surutar kietoi harmaan huntunsa tämän pään ympärille, niin että poika oli sokea eikä nähnyt prinsessaa.

Ja äiti pyysi: Hyvä Surutar, laske poikani vapaaksi!

Mutta Surutar hymyili — ja joka näki hänen hymyilevän, hänen täytyi itkeä — ja sanoi: Pojan täytyy itse itsensä vapauttaa.

Kuinka hän voi sen tehdä? kysyi äiti.

Hänen täytyy uhrata minulle kaikki, mitä hänellä on rakasta, sanoi
Surutar.

Silloin äiti alkoi murehtia kovasti ja vaipui kuolemaan. Mutta prinsessa odottaa vielä tänä päivänä kosijaansa.

* * * * *

— Äiti! Äiti! huudahti Paul ja vaipui haudalle.

— Tule! lausui Elisabet, joka pidätteli kyyneliänsä ja laski kätensä
Paulin olkapäälle. Tule! Äitisi on saanut rauhan, eikä sinun ilkeä
Suruttaresi tee meille enää koskaan pahaa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SURUTAR ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SURUTAR

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- TARINA SURUTTARESTA.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE