Voittamaton
Date: 2025-07-27T00:00:00+00:00
Keywords: Sports stories; Finnish fiction -- 20th century; Olympics -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Voittamaton

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Voittamaton

Kertomus suomalaisesta sisusta olympialaisissa kisoissa

Author: Viljo Kojo

Release date: July 27, 2025 [eBook #76578]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusliike Minerva Oy, 1924

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOITTAMATON ***

language: Finnish

VOITTAMATON

Kertomus suomalaisesta sisusta olympialaisissa kisoissa

Kirj.

JUHO POUTANEN [Viljo Kojo]

Helsingissä, Kustannusliike Minerva Oy, 1924.

I.

Matti Lassila oli tavallinen suomalainen talonpojan poika. Ja häneltä, niinkuin monelta muultakin kansanlapselta, jäi koulunkäynti kesken. Ei siksi, ettei päätä olisi piisannut, vaan siksi, että kotitalo tarvitsi hänen nuoret voimansa.

Viisi luokkaa hän ennätti kuitenkin suorittaa läheisen maaseutukaupungin yhteiskoulussa, ja nämä viisi kouluvuotta vaikuttivat myöskin sen, että hän tahtoi joskus koetella voimiaan urheilijana suuremmissakin kilpailuissa kuin mitä koulukaupungin ja lähiseutujen seurat kykenivät järjestämään. Sillä se urheilu-innostus, joka kouluvuosina oli herännyt, ei laimentunut myöhemminkään, vaikka Matin olikin ponnisteltava kesät niityillä ja pelloilla, talvet tunkioiden teossa.

Hän osasi kuitenkin käyttää pienimmätkin väliajat harjoitukseen.

Kun oltiin heinäniityllä, kolmen kilometrin päässä kotoa, oli hänellä kuula ja keihäs mukanansa. Isäukko murisi. Sanoi, että joutaisivat jo sellaiset lapselliset leikittelyt jäädä.

— Etköhän tuosta vielä saane oikeastakin työstä tarpeeksesi, arveli ukko. — Elukat ja ihmisetkin lävistät vielä seipäinesi. Eipä toki ennen mokomista tiedetty, mutta nykyään niitä keksitään kaikenlaisia pirun kotkotuksia.

Matti hymyili vain, sanomatta sanaakaan, mutta kun toiset vetelivät ruokalepoja, työnteli hän kuulaa tai lennätti välkkyvän keihään kerran toisensa jälkeen yli laakean niityn.

Jos kotoa oli jotakin haettava, niin Matti oli aina ensimmäisenä valmis juoksemaan tuon kolmen kilometrin taipaleen edestakaisin, eivätkä olleet niityllä olijat uskoa silmiänsä, nähdessään hänen niin pian palaavan.

Ja kun illalla lähdettiin kotiin, eivät toiset nähneet Mattia kuin metsäpolun veräjällä. Ennenkuin he tulivat, oli Matti ennättänyt tehdä tekemättömätkin. Hän oli kantanut vettä, pilkkonut puita, muuttanut kotipellossa herkuttelevan, äsken poikineen lehmän uuteen, heinäsempään paikkaan ja korjaili jo aitan rapuilla kaikessa rauhassa haravia tai vuoleskeli muita tarvekaluja.

Pian huomasi ukkokin, että Matti ei suinkaan haaskannut työaikaa urheiluharjoituksiin.

Matin into tarttui jollakin tavalla myöskin palvelusväkeen. Rengit alkoivat hävetä vetelehtimistä, nähdessään, että Matti teki monin verroin enemmän kuin muut ja että hän kuitenkin aina hymyili, oli aina ensimmäisenä joka paikassa ja jaksoi vielä kaiken lisäksi heitellä keihäitään ja kuulaansa työntää ja juoksennella ja hyppiä kuin hirven vasikka.

Mahdollisesti olisi ollut parempi, jos hän olisi voinut harjoitella säännöllisemmin ja perinpohjaisemmin ja välillä kunnollisesti levätä, mutta sellaisia mahdollisuuksia ei hänellä ollut. Hänen täytyi siis käyttää osa lepäämisajastaan harjoituksiin ja siten rasittaa ehkä liian paljon itseään. Toisaalta saattoi olla niinkin, että juuri nuo hänen jossain määrin liialliset ponnistelunsa kasvattivat hänen kestävyytensä lannistamattomaksi. Jos hänen lihaksensa olisivatkin voineet järjestelmällisen harjoittelun kautta hyötyä enemmän, niin tällä tavalla sensijaan kasvoi hänen henkinen jäntevyytensä, terästyi hänen tahtonsa, sitkistyi hänen sisunsa.

Hänen kotitalonsa lähellä oli korkea vaara, metsäinen ja jokseenkin jyrkkärinteinen. Sen kiireelle kiipeäminen, vaikkapa rauhallisesti kävellenkin, pani tottumattoman läähättämään, mutta Matti oli sinne jo pikku poikana niin monasti juossut, ettei hän ollut yhdestä kerrasta tietääksensäkään. Nyt hän kaiket kesät juoksi tuon rinteen joka aamu useampia kertoja ylös ja alas. Tuskinpa hän yhtenäkään aamuna unhoitti heti sängystä noustuaan tuota leikkiään.

Illalla hän meni ajoissa nukkumaan, mutta aamulla oli hän äitimuorin ja auringon kanssa kilvaten jalkeilla. Ja sill'aikaa kuin kahvipannu kiehui, Matti juoksi rinnettä ylös ja alas, ylös ja alas, kunnes muori ilmestyi pihamaalle huutelemaan häntä.

Muori torui ja hymyili; joskus oikein vakavissaankin moitiskeli, että eihän mokomaa rässiä masinatkaan kestäisi.

— Onko tämä nyt ihmislapsen tehtävää, että tuolla tavalla heti herättyä rimpuilla, motkotteli muori. — Iankaikkiset vammat siitä vielä seuraavat, panehan mieleesi. Kaikkihan tuossa jo sisuksetkin ryllöytyvät sekaisin.

Niin se ennusteli muori, kävellessään laihana ja vähän jo kumaraisena solakan, suoravartisen poikansa edellä pirttiin, missä kahvikulta pöydällä odotteli.

Mutta Matilla oli omat ajatuksensa. Hän oli innokkaasti seurannut yhä kehittyvää urheiluelämää ja hänkin halusi saada jotakin aikaan. Ikävä vain, ettei hän itsekään ymmärtänyt, mihin lajeihin mahdollisesti olisi pitänyt keskittyä, eikä hän myöskään tiennyt, miten olisi pitänyt harjoitella, päästäkseen mahdollisimman hyviin tuloksiin. Hän yritteli umpimähkäisesti, mutta hartaasti, toivoen joskus saavansa tilaisuuden keskustella jonkun näitä asioita ymmärtävän miehen kanssa.

Se, mikä häntä eniten arvelutti, oli hiihto. Jostakin hän oli kuullut, että hiihto ei muka olisi suositeltavaa urheilua viisi- ja kymmenottelijalle. Itse hän ei tuota oikein uskonut, mutta kuitenkin hän oli varovainen. Ja kun hän tiesi, että kävely ei ainakaan vahingoita, niin häntä ei saatu millään hinnalla hevoskyytiin, vaikka matka olisi ollut pari kolme peninkulmaa.

Sattuipa kerran, että eräs tuntematon isäntämies näki Matin kävelevän paksussa lumessa pienen myllykuorman vieressä.

— Jos olisi kävellyt tiellä, niin vielähän tuon olisi jotenkuten ymmärtänyt. Mutta kun rämpii hangessa haarukoitaan myöten, niin tämähän on höperö, tällainen mies.

Niin oli isäntä sanonut.

Ne taas, jotka eivät häntä aivan hulluna pitäneet, arvelivat — olivatpa muutamat aivan vakuutettuja — että Matti on oikea kitupiikki; ja he ennustelivat Lassilaan sellaista isäntää, joka laskee pennin soikeana näpistään ja syömisajaksi menee haistelemaan mistä päin tuuli puhaltaa.

II.

Niin kului kaksi vuotta, kaksi vaiherikasta vuotta. Oli ehditty käydä vapaussotakin, jossa Matti teki tehtävänsä ihmeteltävällä sitkeydellä ja onnella. Ilman omituisia kestävyysharjoituksiaan ei hän olisi voinut kunnialla ja vahingoittumatta selvetä sellaisista tilanteista, joihin hän sodan aikana joutui.

Hän oli antautunut sellaiseenkin vaaraan, että lähti ehdoin tahdoin vakoilijaksi. Hän luotti itseensä ja vaikkei hän milloinkaan ylpeillyt, oli hän varma, ettei kukaan rintamalla olevista miehistä olisi elävänä takaisin tullut.

Mutta näistä kokemuksistaan ei Matti koskaan huudellut. Hän oli aina sama vaatimaton, hiukan harvasanainen ja hymyilevä poika, jonka harmaat silmät vain tuikahtelivat tuimempina kuin tavallisen pojan. Mitään muuta merkkiä hän ei liioin vapaussodasta saanut kuin tuon aivan tavallisimman, jonka saivat melkein kaikki, nekin, jotka istuivat kotona ja ihmettelivät, että tykkien jyske saattoi sinnekin asti kuulua.

— Mitäpäs tuosta! oli Matin tapana sanoa, jos joku tästä asiasta huomautti. — Eihän sinne sotaan sitä varten menty.

Ja kun siihen tahdottiin lisätä, että mitä varten sitten urheilukilpailuissa otellaan viimeistä nikaraa myöten, niin Matti pudisti hymyillen päätänsä ja sanoi:

— Minä en ainakaan kilpaile jonkun kupin tai lusikan takia. Sitä on vain utelias näkemään, mihin pystyy. Ja onpa niin hyvä olokin sellaisten ponnistusten jälkeen.

Sotakuukaudet olivat paljon miehistyttäneet häntä, niin että hän nyt ryhtyi harjoituksiinsakin entistä vakavammin ja perinpohjaisemmin. Kilpailuihinkin, maalaisseurojen järjestämiin, hän otti usein osaa. Tulokset olivat niihin oloihin nähden melkoisia, mutta eivät suinkaan yllättäviä. Hän voitti ja hävisi eikä siitä sen enemmän välittänyt, sillä hän piti näitä kilpailujakin ikäänkuin harjoituksina eikä hänessä siis palanut erikoinen voittamisen into.

Syrjästä katsoen olisikin saattanut päätellä, ettei hän koskaan kykenisi pusertamaan itsestään kaikkea mahdollista. Tämä johtui kuitenkin siitä, ettei hän milloinkaan tuntenut rinnallaan miestä, jonka kanssa olisi haluamalla halunnut kilvoitella. Siksipä hän ponnisti miten sattui ja siksi myöskin sattui, että hän ikäänkuin vahingossa jäi huonommaksi kuin toinen, joka tunsi kunnia-asiakseen koettaa voittaa hänet.

Mutta tulipa sitten kirkonkylään kaupanhoitaja, joka oli jo monet vuodet tottunut pitämään itsensä voittamattomana tällaisissa maalaisseurojen kilpailuissa. Hän oli pitkänpuoleinen, hyvinvoivan näköinen mies, jolla olikin kieltämättä hyvät edellytykset erinäisiin lajeihin, mutta jonka henkinen taso oli sentään siksi keskinkertainen, ettei hänestä ainakaan niillä ruumiillisilla edellytyksillä mitään mainittavaa urheilumiestä olisi voinut kehittyä.

Hänen herättävä vaikutuksensa niihin maalaisseuroihin, joitten keskuudessa hän esiintyi, oli kuitenkin hyvin merkitsevä. Siellä, missä urheiluseuraa ei ollut, hän perusti sellaisen, ja missä seura oli, siellä hän oli innokas toimija, kilpailujen järjestäjä ja kilpailija.

Niin kauan kuin hän oli ylivoimainen voittaja, oli hän muutenkin mukiinmenevä mies, mutta tappion pelko, jopa pieni epävarmuuskin, muutti hänet vastenmieliseksi kehuskelijaksi ja jos jonkinlaisten vammojensa valittelijaksi.

Tässä miehessä Matti tunsi ensi kerran kilpailijan, jonka voittamista teki mieli tavoitella. Kun hän nyt ajatteli kilpailuja, tunsi hän säkenöivää innostusta, niin että hän joskus aivan vavahteli otteluhalusta. Kaupanhoitaja, jota pidettiin erinäisissä lajeissa — kiekossa, keihäässä ja lyhyiden matkojen juoksussa — koko piirin voittamattomana mestarina, sai Matista arveluttavan vastustajan.

Juhannuksena oli Matin koulukaupunkiin järjestetty kaksipäiväiset laulu- ja urheilujuhlat, joista piti tulla tavallista merkittävämmät, sillä kilpailuihin oli kutsuttu sellaisiakin mestareita kuin Hannes ja Myyrä, joista jälkimmäinen oli varmasti lupautunut, edellinen antanut epävarman vastauksen.

Juhannusaattona kilpailtiin heitossa ja eräissä juoksuissa.

Kaupanhoitaja oli hermostunut. Myyrän saapuminen himmensi nyt hänen maineensa, hänen, joka ei ollut parhainta lajia urheilija, vaan kateellinen ja itserakas. Jos Hanneskin olisi tullut, olisi kaupanhoitaja luultavasti jonkun tekosyyn nojalla jäänyt pois koko kilpailusta. Nyt hän valmistautui tyytymään varmaan häviöön ainakin keihäässä. Muista lajeista hän ei ollut levoton. Ne hän uskoi kyllä hoitelevansa.

Mutta hän oli jättänyt erään tekijän huomioonottamatta, tekijän, joka aiheutti hänelle tarpeeksi harmia molempina päivinä.

Aattopäivä oli mitä kaunein keskikesän päivä, melkeinpä liiankin helteinen voidakseen pysyä yhtä kauniina iltaan asti.

Kansaa oli kertynyt enemmän kuin saatettiin edeltäkäsin aavistaakaan. Kaikki odottelivat jännityksellä kilpailujen alkamista, sillä olihan tämän päivän ohjelmassa muun muassa keihäänheitto, eikä niillä kulmilla oltu vielä siihen asti nähty sellaista miestä kuin maailmanmestaria.

Kaupanhoitaja jutteli Myyrän kanssa. Hän oli tullut tänne muualta ja koettanut saada "tässäkin läänissä" nuorta väkeä innostumaan.

— Ja kyllähän sitä alkaa innostusta ollakin, hän sanoi, — mutta ei täällä kohtakaan ennätyksiä pistellä.

— No, eihän se sentään tärkeintä olekaan, huomautti Myyrä vaatimattomasti.

— Eipä tietenkään, myönsi kaupanhoitaja, — minä vain luulen, että tämän kulman kansa ei koskaan kykene mihinkään erikoiseen.

— Sitä ei suinkaan voi mennä vakuuttamaan, sanoi Myyrä. — Kaikki kypsyy aikanaan.

— Toivottavasti.

— Eikö ole yhtään lupaavaa alkua!

— Eikä ole. Minä en ainakaan ole huomannut. Minähän en ole mikään erikoisempi urheilija — tällainen tiskin takana seisoja, jolla ei ole aikaa harjoitellakaan — mutta ei vain näy koko piirissä sen kummempaa miestä ilmestyvän, ei ainakaan sellaista, joka edes kutakuinkin kykenisi useampiin lajeihin. Täällä en tosin ole kilpailussa ollut, mutta piirimestaruuskilpailuissahan saa aina tavata parhaat miehet.

* * * * *

Ensimmäisenä lajina oli kuulantyöntö.

Kaupanhoitaja oli varma voitostaan. Hän katseli ylimielisesti hymyillen "yhdentoista metrin miehiä", ja kun hänen vuoronsa tuli, työnsi hän oikealla kahteentoista metriin ja vasemmalla melkein saman tuloksen.

Hänen hämmästyksensä ei ollut suinkaan vähäinen, kun hän näki Myyrän, joka otti osaa myöskin kuulaan ja kiekkoon, työntävän hänen äskeisen tuloksensa yli.

— Kas vain! hän teeskennellyn iloisesti huudahti, — lentääpäs niistä kourista rautakeräkin tavallista vinhemmin.

Mutta kun Matti Lassila lopuksi osoittautui kuulantyönnössä kilpailujen parhaaksi, kaupanhoitajan jäädessä kolmanneksi, silloin ei kaupanhoitajan suu ottanut enää pysyäksensä syyringillä. Hän huomautteli jalkansa nyrjähtäneen keväällä, sanoi sorminivelensä pahasti koskeneen, kun olivat kaupalla kilpailleet sormikoukun vedossa.

Sellainen oli hänen tapansa aina ollut, että jos hän jossakin lajissa hävisi, niin hän ei ollut oikein terve. Mitä tuntuvammin hän hävisi, sitä vaikeampia vammoja hänellä sattui silloin olemaan. Se oli hänen heikkoutensa, hänen sisäinen puutteellisuutensa ja lopultakin oli tuo ominaisuus hänen kehityksensä pahimpana esteenä. Sillä edellytyksiä hänellä tosiaankin olisi ollut. Jos hän ei olisi ollut niin raukkamainen, vaan olisi hävittyään uskaltanut avomielisesti tunnustaa, että oli pannut parastaan, mutta ei ollut onnistunut tai ei ollut enempään kyennyt, niin hänen henkisetkin voimansa olisivat kerta kerralta yhä enemmän vahvistuneet, ja kyenneet auttamaan hänen ruumiinsa ponnisteluja hyvinkin paljon.

Miks'ei hän muuten voinut yhtä hyvin pysyä vaiti, hymyillä ja vaieta, niinkuin esimerkiksi Matti, jonka kiekonheitosta ei tullut mitään. Sattui nimittäin ensimäisellä heitolla kiekko luiskahtamaan liian aikaisin, ja vähällä oli, ettei se sattunut syrjässä seisoskelevaan lapsilaumaan. Matti säikähti pahanpäiväisesti eikä uskaltanut enää seuraavia heittoja todenteolla yrittääkään. Mutta eipä hän siitä sanaakaan sanonut, hymyili vain ja näytti olevan yhtä tyytyväinen.

Niin, tyytyväiseltä hän kylläkin näytti, mutta sisimmässään hän lujasti päätti, että kiekko ei toisissa kilpailuissa lentele minne sattuu. Hän päätti harjoitella niin huolellisesti ja niin paljon, että voisi vaikka vannoa suunnan, heittää vaikka parin sylen kujannetta pitkin. Mutta visusti hän vaikeni. Ei etevinkään psykoloogi olisi kyennyt aavistamaan, mitä tuo hymyilevä nuorukainen hengessään hautoi.

Seuraavana päivänä, juhannuksena, oli neljänsadan ja tuhannenviidensadan metrin juoksut.

Kaupanhoitaja oli eilisten tappioittensa jälkeen hermostunut. Hän yritti neljällesadalle lähdettäessä kaksi kertaa varastaa, eikä hän kai aivan siivolla lähtenyt kolmannellakaan kerralla, mutta lähettäjä antoi hänen kuitenkin mennä.

Noin sata metriä piti hän sellaista vauhtia, että ymmärtämättömät katsojat alkoivat kesken kaiken huudella hänelle, mutta Matti, joka oli muusta jälkijoukosta tuntuvasti eroittautunut, alkoi nyt vasta hiljalleen lisätä vauhtiaan.

Kahdensadan metrin jälkeen oli hän kaupanhoitajan kintereillä. Tämä vilkuili taakseen ja yritti parantaa, mutta ennen viimeistä sataa metriä oli Matti kiristänyt ohitse, ja vaikka kaupanhoitaja pari kertaa yritti jälleen johtoon, piti Matti tiukasti paikkansa. Kaupanhoitajan yritykset olivatkin jo ylivoimaisia. Hänen kasvoillaan oli surkea irvistys, hänen jalkansa nousivat jo huomattavan jäykästi ja vähällä oli ettei hän jäänyt kolmanneksi.

Tietysti saivat urheilutoverit, vieläpä osa yleisöäkin kuulla uudestaan tuosta onnettomasta nyrjähdyksestä.

Mutta kun joku puoleksi pilkalla kysyi, voiko hän viidelletuhannelle yrittääkään, niin kaupanhoitaja vastasi, että tietysti hän juoksee.

— Kas, enhän minä ole niin lapsellinen, että välittäisin siitä, voitanko vai häviän, hän sanoi.

Itse asiassa hän oli kuitenkin varma voitostaan viidellätuhannella. Sillä vaikka hänellä oli hyvät edellytykset, ei hän osannut ollenkaan järkevästi arvioida toisten ansioita ja mahdollisuuksia.

Jos hän olisi ollut vähemmän itserakas, mutta sensijaan ymmärtäväisempi, olisi hän varmaankin jonkunverran epäröinyt viidelletuhannelle lähdettäessä ja koettanut viisaasti laskien säästellä voimiaan.

Olisihan hänen pitänyt huomata Matin leveä rinta ja viimeaikoina jäntevöityneet jäsenet. Olisihan hänen luullut ymmärtävän verrata omaa, hiukan liian hyvinvoipaa runkoaan tuohon kimmoisaan nuorukaisvartaloon. Lisäksi olisi hänen luullut aavistavan, mikä hellittämätön hengen jäntevyys piili tuon tiukoilla huulilla väreilevän, äänettömän hymyilyn takana.

Jos hän olisi sellaisia asioita ymmärtänyt, olisi hän varmaan aavistanut saavansa tavallista tuimemman kilpaveikon.

Kaupanhoitajan ylpeys oli ennenkin ollut hänen lankeemuksensa. Eikä hän nytkään voinut olla pitämättä itseään muita parempana.

Nyt, kun matka oli pitempi, tahtoi hän näyttää, ettei hänellä ole mitään hengenhätää taipaleelle. Hän tahtoi vähän "piikata" lähettäjää, joka oli kahdesti keskeyttänyt neljällesadalle lähdön. Hän jättäytyi nyt tahallaan viimeiseksi, vieläpä lähtiessään katsahti merkinantajaan ikäänkuin kysyäkseen, onko lupa mennä vai onko ehkä nytkin »varastettu.

Helposti hän sentään saavutti toiset, mutta Matti oli ennättänyt tehdä niin pitkän "kaulan", ettei sen tasoittaminen käynytkään yhtä helposti. Yrittäessään päästä Matin kintereille hän ponnisti liikaa, ja kolmannella ja neljännellä kierroksella hänen täytyi hellittää, tyytyä säilyttämään saavuttamansa välimatka jälkijoukon kanssa ja antaa Matin vähitellen edentyä.

Matti sensijaan juoksi vaivattomasti samalla vauhdilla matkan puoleen. Silloin alkoi kaupanhoitaja, joka oli jäänyt Matista melkein kokonaisen kierroksen, kiristää vauhtiaan. Matti antoi hänen lähentyä muutamain kierrosten aikana, mutta sitten alkoi hän hellittämättömästi lisätä "kaulaa" ja kolmen viimeisen kierroksen ollessa jälellä, sivuutti hän kaupanhoitajan, ollen siis tästä kokonaisen kierroksen edellä. Kuitenkin jaksoi hän vielä viimeisellä kierroksella sellaisen loppupinnistyksen, että se lähenteli sadan metrin vauhtia.

Nyt sai kaupanhoitaja vihdoinkin tuntuvan todistuksen siitä, että oli niitä nousemassa tekijöitä, oli niitä miehiä muitakin kuin hän.

III.

Tämän kilpailun jälkeen Matti vasta tunsi, minkäverran hänellä on mahdollisuuksia, mutta samalla hän entistä selvemmin ymmärsi, että edistyminen oli ankaran työn takana.

Kunpa hän vain olisi tietänyt, mihin keskittyä ja miten harjoitella.

Hänen ensimäisenä päämääränään oli nyt päästä syyskesällä suuriin, pääkaupungissa pidettäviin urheilukilpailuihin, sillä hän aavisti siellä käydessään oppivansa monta tärkeätä seikkaa ja samalla hän toivoi saavansa tilaisuuden puhella itsensä Pihkalan kanssa. Ja jos Pihkala katsoisi hänet mahdolliseksi, niin eipä hän toiveita pettäisi. Ei! Hän tahtoisi alistua pilkulleen jokaiseen saamaansa määräykseen, hän haluaisi olla moitteeton esimerkki järjestelmällisen harjoittelun siunauksesta.

Yksi seikka häntä kuitenkin huolestutti: Mitä sanoisi isäukko? Mitä sanoisi hän ensiksikin koko pääkaupunkiin menosta ja kuinka hän myöntyisi, jos harjoitusten takia olisi uhrattava muutamia hetkiä parhaasta työajasta? "No niin", ajatteli Matti sitten, "se olkoon sen ajan murhe". Ja entistä innokkaammin jatkoi hän treenaustansa.

* * * * *

Heinä oli tehty, mutta ruis ei ollut vielä valmistunut silloin kun Matin olisi ollut lähdettävä Helsinkiin urheilukilpailuihin. Hän oli ahertanut kotona entistä enemmän. Hän oli tahtonut näyttää isäukolle miten pian heinäpelloista selvitään, jos vain oikein todenteolla yritetään.

Mutta kun hän sitten eräänä iltana uskalsi ilmaisia isälle aikomuksensa, niin tämä alkoi nauraa.

— Sehän se vielä puuttuisikin, että sellaisia matkoja tekemään kiireimpänä aikana. Etkö tännempänä saa siitä loikkimisesta tarpeeksesi.

Äitikin asettui vastahankaan, niin että koko matka näytti aluksi aivan mahdottomalta.

Matti ei olisi koskaan tahtonut antaa aihetta erimielisyyteen ja ikäviin kiistoihin, mutta nyt hän ei malttanut olla sanomatta:

— Ei suinkaan täällä nyt juuri mitään hengenhätää liene. Ruis on vielä vihanta, heinä on poikki, enkä minä siellä viivy kuin pari päivää.

— Kyllä tekijälle aina työtä löytyy, murahti isä.

— Onpa tuota jonkunverran tehtykin, sanoi Matti hiukan kiivastuneena ja käveli ulos.

Hän oli kovin pahoillaan siitä, että vanhukset eivät vähääkään ymmärtäneet hänen pyrkimyksiään. Hän tunsi kärsivänsä vääryyttä. Sillä tiesihän hän minkä verran monet muut talollisten pojat kotona ahertivat: koettivatpahan jotenkuten saada aikansa kulumaan. Ja kuitenkin he saivat lähteä milloin tahansa ja palata miten sattuivat joutumaan.

Seuraavana päivänä ihmettelivät palkolliset ja päiväläiset Matin totisuutta. Kävelihän hän töissä haluttoman näköisenä, sanattomana ja synkkänä. Eikä hän liioin koskenut urheiluvälineihinsä.

Rengit yrittivät illan tultua kuulantyöntöä, mutta eipä se vain tuntunut sujuvan, kun Matti ei ollut mukana.

Päivän kuluessa olivat isä ja äiti kuitenkin keskustelleet asiasta. Äiti oli jo kääntänyt kelkkansa niin päin, että täytyihän Matin joskus sallia päästä hiukan muutakin maailmaa katsomaan. Isä jarrutti vastaan, mutta ei enää ehdottomalla jyrkkyydellä: Hän lupasi lopuksi ajatella asiaa. Sen enempi ei äiti uskaltanut sillä kertaa tiukata. Tunsihan hän ukon sellaiseksi, että se saattaa liiasta kiusaa suutahtaa, ja silloin sen päätä ei mikään muuttamaan.

* * * * *

Ukko oli nyt jo pari päivää miettinyt puhumatta mitään.

Nyt oli lauantai, ja nyt olisi Matin pitänyt lähteä, jos olisi mielinyt sunnuntaiksi Helsinkiin.

Aamiaisen jälkeen hän pyysi Matin valjastamaan hevosen.

— Mennään pistäytymään kaupungissa, hän sanoi.

Tämä isän ehdotus ei ollut Matista mikään merkillinen, sillä usein ennenkin olivat he tehneet kaupunkimatkat yhdessä. — Onpahan rattoisampi kahdenkesken, oli isä aina sanonut ja niin hän nytkin sanoi.

Yöllä oli satanut, mutta nyt oli jälleen tyyntä ja kirkasta ja maailma tuoksua täynnä.

Ensimmäisessä ylämäessä Matti tapansa mukaan laskeutui kävelemään eikä hän noussut kärryihin vielä alamäessäkään, vaan lähti juoksemaan Ruunan rinnalla.

Isä naurahti, tiukkasi ohjaksia ja sanoi:

— No niin! Tässä sinun nyt sopii kilpailla.

— Mitäpäs tämä olisi, vastasi Matti. — Eihän tuollaisen elukan kanssa mitään kilpaa edes synnykään.

— Niinköhän luulet, innostui isä. — Jospa koitettais oikein toden teolla?

— Koitetaan pois!

Matti riisui juostessaan takkinsa ja heitti sen isälle. Sitten hän noin puoli kilometriä juostuaan, alkoi parantaa vauhtia.

Isä tiukkasi ohjaksia ja yllytti ruunaa, mutta siltä se vain näytti, että Mattia ei sellainen vauhti ollenkaan rasittanut.

— Kyllähän sinä jonkun matkaa… huusi isä. — Mutta juoksehan kaupunkiin asti.

Silloin pälkähti Matin päähän sanoa:

— Jos juoksen kaupunkiin asti, niin saanko astua kaupunkiin tultua suoraan asemalle ja matkustaa Helsinkiin?

— Kiinni on. Mutta jos et jaksa, ei koko asiasta enää virketa mitään.

— Ei siitä kannatakaan sitten enää… Kilpailut ovat huomenna. Mutta matka-rahat minun on saatava nyt heti, sillä minä en aio odottaa sinua enempää kuin ruunaakaan. Ja takki tänne!

— Hullu poika! huusi nyt ukko. — En minä anna sinun kuitenkaan juosta itseäsi hengettömäksi.

— So so! Sanasta miestä!

— No mutta ehdit sinne asemalle vielä hevoskyydilläkin.

— Se on eri asia.

— Nouse kärryille sitten!

— Eipä ole väliä. Kyllä minä sinun ruunallesi tahdon ensin antaa oikean lämpimän.

Niin mentiin kilometri toisensa perästä, kunnes ukko huuteli kauempana kiitävälle pojalleen:

— Annahan olla! Hei! Annahan olla.

Kun Matti sitten nousi kärryihin, naureskeli isä ja sanoi, ettei hän sentään mokomaa olisi uskonut.

Matti huomasi nyt, että ukko on hyvällä tuulella. Hän siis istui ukon mieliksi kärryissä ja käytti samalla tilaisuutta hyväkseen saadaksensa matka-rahoja mahdollisimman runsaasti.

— Kyllähän loput saat takaisin, hän sanoi. — Mutta minunhan täytyy ostaa puvut ja kengät ja…

— Oi-oi! säikähti ukko. — Sinähän teet vanhasta isästäsi yhdellä kertaa köyhän miehen.

— Säästetään sitten taas ja yritetään kovemmin.

— Hm. Hm, murahteli ukko kaivaessaan seteleitä vanhasta, kuluneesta lompakostaan. — Mutta rahan kanssa on oltava tarkasti, hän lisäsi vakavasti samalla huolestuneella äänenpainolla, jonka poika oli oppinut tuntemaan pienestä nulikasta asti.

* * * * *

Samalla junalla, jolla Matti lähti, lähti myöskin kaksi kaupungin nuorukaista, toinen Matin entisiä koulutovereita, toinen vasta viime syksynä kaupunkiin tulleen henkikirjurin poika.

Molemmat nämä nuorukaiset olivat innokkaita urheilijoita ja olivat jo useamman kerran käyneet pääkaupungin urheilukilpailuissa.

Alvar Sten, henkikirjurin poika, oli lupaava lyhyiden matkojen menijä. Olipa Pihkalakin kehoitellut häntä ottamaan asian vakavammin. Mutta hän oli liian välinpitämätön, tai oikeastaan hänellä ei ollut sitä sitkeyttä, jota säännöllinen treenaaminen kysyisi. Hän antoi ajan kulua ajatellen, että kylläpä hän ennättää joskus toiste. Ja jos hän joskus sai harjoituksensa alulle, ei hän malttanut jatkaa säännöllisesti. Hän oli tosin melko nuorikin vielä, mutta hänen laiminlyönneistään oli jo kehittynyt tottumus, josta hänen olisi myöhemminkin melkein mahdoton päästä.

Toinen pojista oli apteekkiharjoittelijana. Hänen nimensä oli Antti
Laukkanen ja kerran oli pituushyppy mestari Tuulos sanonut hänestä:

— Pankaahan mieleenne tuo nimi. Siitä saadaan vielä kuulla.

Sen jälkeen oli Antti innolla ja taidolla harjoitellut, kokeillut eri tyylejä ja koetellut keksiä uusia menetelmiä, joiden avulla voisi lisätä ponnistuksen antamaa vauhtia.

Matti oli kovin mielissään saadessaan matkaseuraa. Eihän hän ollut koskaan matkustanut niin pitkää matkaa, niin että hän oli täydellä syyllä pelännyt ikävystyvänsä.

Mutta enemmän kuin nuorukaisten tapaamisesta hän ilostui siitä, että samassa vaunussa istui sairaanhoitajatar, johon hän oli ihastunut jo vapaussodan aikana.

Sen jälkeen, kun hän sairashuoneella toivuttuaan oli joutunut marssimaan kohti Viipuria, ei hän ollut tyttöä nähnyt. Hän ei tietänyt tytön nimeä eikä ollut varma olisiko tämä enää tuntenutkaan häntä. Siksi hän ei uskaltanut tervehtiä eikä mennä puhuttelemaan.

Lisäksi hän pelkäsi, että tyttö saattaisi nousta junasta millä asemalla tahansa. Mutta tuossa epävarmuudessakin oli oma viehätyksensä, joka teki matkustuksen ja toverien kanssa juttelemisen kevyeksi ja rattoisaksi.

IV.

Ensimmäistä kertaa pääkaupungissa!

Olipa Matilla katselemista niin paljon, että asemasillan ihmisvilinään katosi hänen ihailemansa sairaanhoitajatar.

Kun hän huomasi kadottaneensa tämän näkyvistään, tunsi hän omituista alakuloisuutta. Näkisikö enää milloinkaan tuota tyttöä? Tuskinpa. Sen verran hän oli siellä maaseutukaupungin asemalla huomannut, että tytöllä oli paljon matkatavaroita. Hän ei siis palaisi sinne takaisin, vaan jäisi Helsinkiin, josta Matin täytyisi ylihuomenna lähteä.

Näissä ikävissä mietteissään hän oli kävellyt Alvar Stenin ja Antti Laukkasen mukana, jotka vihdoin huomasivat Matin levottoman pälyilemisen oikeaan ja vasempaan ja hänen huolestuneen ilmeensä.

— No! Mikäs nyt on? huudahti Alvar.

— Ei mitään, vastasi Matti yrittäen naurahtaa ja samalla kokien irtautua tuosta kiusallisesta ajatuksesta. Pian hän saikin tarpeeksensa muuta miettimistä, sillä he saapuivat samalla erääseen aseman läheisyydessä olevaan hotelliin, johon heille ja eräille muualta tulleille urheilijoille oli varattu asunnot.

Saatuaan tilaamansa teen, joka hyvän leivän kanssa olikin sangen virkistävä matkan rasittamille, alkoi puhekin luistaa. Vanhoja urheiluvitsejä alkoi virrata esille ja niitten ohella koeteltiin parhaan ymmärryksen mukaan arvailla vuoden perästä olevien olympialaisten kisain mahdollisuuksia.

— Parasta vain, ettei liikoja odotella, arveli Alvar Sten.

— Niin, pisti siihen Antti Laukkanen, — mistäpä niitä odottelemisia olisikaan, kun sellaiset miehet niinkuin sinäkin, jättävät yrittämisenkin sikseen.

— Mitäpä minun yrityksistä! epäsi Alvar Sten.

— Ole vaiti! Jos sinä olisit harjoitellut edes silläkään tavalla kuin minä, olisit varma olympialaismies! Sellaista lähtönopeutta ei ole monella. Tuskin yhdelläkään suomalaisella, jos ei vähän varasta. Mutta mitäpäs sinä! Sinä vain huilailet, makailet kauneimmat aamutunnit ja ajattelet, että koska pari miestä juoksee niin monta kymmenessekunttia nopeammin, niin ei sinun kannata enää yrittääkään. Ikäänkuin toiset heti synnyttyään pudottelisivat ennätyksiä.

— Älähän taas turhia intoile.

— Turhia! Sen minä vain sanon, että sinä, joka voisit olla Suomen toivo juuri lyhyillä matkoilla, joissa tavallisesti saamme päihimme, sinä olet huono mies, ellet vieläkin ala ankarata treenausta.

— Pikemminhän sinä voit karistaa puuttuvat sentit pituushypyssä ja ajaa ohi Tuuloksesta.

— Ei se niin vain käy. Mutta minä ainakin yritän miehen tavalla. Enkä ollenkaan kainostele tunnustaessani, että sellaiset meiningit minulla onkin.

Antti Laukkanen oli tosiaankin aina avomielinen, aina innostuva ja valmis toisiakin innostuttamaan. Alvar Sten sensijaan rakasti liian paljon mukavuutta, jota rikkaassa kodissa oli yllin kyllin tarjolla. Toistaiseksi hän urheilikin pääasiassa siksi, että sillä syyllä oli helppo päästä liikkumaan milloin mihinkin, tehdä viehättäviä huvimatkoja ympäri Suomen.

Matti kuunteli hymyillen toveriensa ystävällistä kinastelua. Hänellä oli aivan erilainen luonne kuin toisilla. Hän oli hitaampi syttymään; mutta alkuun päästyään hän oli ehdottomasti taipumaton, sanalla sanoen hymyilevä itsepäisyys.

* * * * *

Oli tyyni ja kuuma sunnuntaiaamu, kun toverukset — ainoastaan pari tuntia matkan vaivoista levähdettyään — kiiruhtivat Eläintarhan urheilukentälle. Kilpailujen oli määrä alkaa vasta iltapäivällä, mutta Matille tahdottiin jo sitä ennen näyttää kenttä ja kertoa paikan päällä niistä otteluista, joita toiset toverukset olivat olleet seuraamassa tai joihin olivat ottaneet osaa.

Tuskinpa he kertoillessaan aavistivatkaan millaisen vaikutuksen heidän kuvauksensa tekivät Matin mielialaan.

Hän sai kuulla loistavista ennätysotteluista, jolloin pari kolme maailman parasta yhteen sattuneina kiristivät kaikkensa. Joskus oli kilpailu syystä tai toisesta muodostunut jokseenkin mitättömäksi. Toisinaan oli sattunut huvittavia kohtauksia, tai oli aina iloinen Tatu pitänyt huumorista huolta.

Matti olisi mielellään katsellut ja kuunnellut miten paljon tahansa, mutta — vaikka olikin voimakas halu pysähtyä seuraamaan radalla harjoittelevien urheilijain tuloksia ja keskusteluja — täytyi heidän toki ennättää levähtämään muutamaksi tunniksi vielä. Sillä eihän pitkän matkan rasitus tasaannu parin tunnin istuskelulla ja muutamalla teelasilla. Olihan heillä aikaa lyhyeen nukahdukseenkin.

Nukkumistarve tuntuikin kohta kun vain oikaisi itsensä sänkyyn. Mattikin, vaikka oli luullut, ettei häntä ollenkaan nukuta, oli heti valmis kun oli silmänsä ummistanut. Eikä hän suinkaan uneksinut ihailemastaan tytöstä, joka oli asemalla kadonnut, vaan kovassa juoksemisen touhussa hän oli olevinaan ja silloin tällöin hänen jäsenensä liikahtelivat kuin jänisjahdista uneksivan ajokoiran.

Kilpailut näyttivät muodostuvan suurenmoisiksi. Suuri joukko maan parhaita urheilijoita oli saapunut, ja kaunis ilma oli houkutellut yleisöä tavattoman runsaasti.

"Helsingin kisaveikot" olivat järjestäneet nämä kilpailut, ja koettaneet panna kaikkensa saadakseen ne hyvin onnistumaan. Toistakymmentä parhainta maalaisseuraakin oli lähettänyt edustajiaan. Sitäpaitsi olivat useimmat kaupunkilaisseurat mukana. Saattoi siis odottaa hyvinkin ankaraa kilpailua.

Matti oli ilmoittautunut viisiotteluun ja sitäpaitsi kymmenentuhannen metrin juoksuun.

Alvar Sten otti osaa sadan ja kahdensadan metrin juoksuihin, ja Antti
Laukkanen hyppyihin, jotka olivat hänen erikoisalansa.

Sten, jonka lähtö oli moitteeton, vieläpä esimerkiksi kelpaava, ei kuitenkaan liian vähän treenanneena kyennyt seuraamaan parhaita, vaan jäi neljänneksi sadalla ja kuudenneksi kahdellasadalla.

Antti sensijaan kunnostautui paremmin. Tuloksella 6,90 hän ei pituushypyssä tosin kyennyt Tuuloksen tasalle, joka ponnahti yli 7, mutta toisen paikan hän kuitenkin piti. Sama järjestys oli kolmiloikassa ja suhteellisesti sama tuloserokin. Korkeushypyssä hänkin epäonnistui.

Viisiottelussa jäi Matti neljännelle sijalle. Eikä se ihme ollutkaan.
Hänhän oli saanut sittenkin harjoitella vain epäsäännöllisesti.
Sitäpaitsi hän oli ehkä ymmärtämättömyydessään rasittanut itseään
liikaa ja oli lisäksi matkastakin jonkunverran väsynyt.

Viisiottelun tulokset eivät muuten olleet ensiluokkaisia. Vilen oli ainoa tunnettu tekijä tässä lajissa.

Sitten kymmenentuhannen juoksu.

Siinä tunsi Matti jo etukäteen kilpailun toivottomaksi, sillä Nurmi ja Tatu olivat mukana. Hanneksenkin olisi pitänyt tulla, mutta joku voittamaton este olikin viime tingassa tullut väliin.

Tämä kilpailu näytti kuitenkin pitävän katselijoita kovasti jännityksessä. Useimmat olivat kyllä varmat Nurmen voitosta, mutta muutamat arvelivat, että ei siinä Tatussa ole takeita. Sitäpaitsi oli meillä nähty sellaisiakin ihmeitä, että yks'kaks tulee joku ennen tuntematon nuorukainen, joka pisteleekin vanhoja tekijöitä päihin.

Tatu, nenäliina päässä, otti alussa johdon. Nurmi asettui tyynenä hänen kantapäilleen. Toisen kierroksen lopussa Nurmi näytti pitävän Tatun vauhtia riittämättömänä ja ponnistautui edelle. Tatu ei kuitenkaan sallinut ohimenon tapahtua aivan sovinnolla, vaan pani alaraajansa nopeammin vaihtumaan. Näin juoksivat miehet rinnatusten lähes neljänneksen kierrosta, toisten jäädessä yhä kauemmaksi.

Matti pysyttäytyi sitkeästi neljäntenä miehenä.

Nurmi, joka osaa kuumimmankin kilpailun kestäessä laskea voimansa ja vauhdin nopeuden, antoi Tatun jälleen johtaa. Tatulla näytti olevan aikomus päästä Nurmesta eroon, mutta siinä hän ei onnistunut. Sensijaan hänen liiaksi ponnistettuaan, täytyi hiljentää vauhtiaan. Nurmi painui kuitenkin ohi hänestä ja eteenpäin yhä samalla vauhdilla.

Tatu ei tällä kertaa yrittänytkään seurata, vaan alkoi naureskella syrjässä istuville katselijoille ja heitellä kompasanojaan sivulla seisoskeleville kierrosten laskijoille.

Jälkijoukon etumiehenä vilisti koko ajan Porvoon Liimatainen. Kun hän huomasi Tatun jo hellittäneen, katsoi hän tilaisuuden tulleen asettautua kakkoseksi. Ne kaksi, joitten takana Matti pysyttäytyi, eivät kyenneet seuraamaan Liimataista ja välimatka alkoi huomattavasti suurentua.

Matti koetti parhaansa mukaan ajatella, miten olisi tehtävä. Hän tiesi, että äkkinäinen pinnistys saattaa helposti kostaa. Mutta kun matkaa oli jo tehty kuusi kilometriä, eikä Matti tuntenut mitään väsymystä, niin hän — sivuutettuaan kaksi edellään olevaa — alkoi kiriä Liimataisen vanaveteen päästäkseen.

Aluksi ei Liimatainen näyttänyt välittävän vähääkään pojan lähentelemisistä, mutta kun hän vihdoin huomasi, että tuo veitikka oli jo aivan hänen kintereillään eikä ollenkaan näyttänyt siitä karisevan, silloin teki hän virheen, jota ei olisi uskonut hänen tekevän, hänen, joka oli monasti ennenkin sellaisissa löylyissä ollut. Hän yritti hämmästyttää Matin hirveällä vauhdilla. Hän otti yhtäkkiä sellaisen tahdin, että Nurmikin, joka tuolloin tällöin vilkaisi tyynesti taaksensa, alkoi jo arvella ja epäillä omia laskelmiaan.

Matti pysytteli kuitenkin melkein yhtä lähellä; ja nyt alkoi hänessä kasvaa halu sivuuttaa. Hän odotti vain sopivaa tilaisuutta.

Juuri kun laskijat ilmoittivat vain kaksi kierrosta olevan jäljellä, tuli Matti yht'äkkiä ajatelleeksi, että tyttö, joka häipyi asemalla, on luultavasti täällä kentällä ja kenties suurellakin jännityksellä seuraa parastaikaa hänen otteluaan.

Tuo ajatus aivankuin tulvahdutti hänet voimaa täyteen. Hänen jalkansa eivät tuntuneet enää väsyneiltä ja raskailta, vaan jänteviltä, joustavilta jälleen; ja nyt alkoi niin jännittävä loppupinnistys, että muutamat epäilivät jo Nurmenkin voittamattomuutta.

Liimatainen, vaikka olikin Mattia jätättäessään välillä vallan hengästynyt, ponnisteli kuitenkin ihmeellisellä kestävyydellä loppuun asti, ja nuo molemmat alkoivat lyhentää Nurmen tekemää välimatkaa.

Viimeisen kierroksen puolivälissä oli vauhti hurjimmillaan. Ei kukaan olisi niinä hetkinä voinut etukäteen arvata, miten tämä taistelu tulisi päättymään.

Yhtäkkiä syöksyi Matti ohitse. Liimatainen tunsi olevansa voimaton parantamaan, vaikka hänelle huudettiin: "Hei, kiristä! Kiristä!" Hän ei enää voinut. Sellainenkin hetki tulee määrätyissä tapauksissa, ettei uljainkaan ponnistelu auta.

Nurmi oli saapunut maaliin ehkä viisi-, kuusikymmentä metriä aikaisemmin. Hänelle oli alettu huutaa ja hurrata, ja nyt kun Matin yllättävä, ankarasti taisteltu voitto nähtiin, ei huudosta ja melusta tahtonut tulla loppua. Molemmille annettiin yhtä sydämellinen tunnustus.

Liimatainen ja Nurmi onnittelivat Mattia. He ennustelivat hänestä aivan ensiluokkaista menijää ja olivat hänelle niin ystävällisiä ja veljellisiä, että Matti tunsi aivan nolostuvansa.

Pihkala, katseltuaan ja hiukan puhuteltuaan häntä, kääntyi toisiin päin ja sanoi:

— Uskokaa pois, tämä matka oli liian lyhyt tuollaiselle pojalle. Siitä saadaan oikea maratoonari.

Samalla hän pyysi, että Matti seuraavana aamuna kävisi hänen luonaan, ja lupasi neuvoa niin paljon kuin taitaisi.

Mutta kuka seisoikaan hänen tiellään, kun hän vihdoin oli pukeutunut ja yritti Alvar Stenin ja Antti Laukkasen kanssa poistua kentältä? Kukapa muu kuin neiti Salmi, sama sairaanhoitajatar, jota hän oli tullut ajatelleeksi juuri tiukimmalla hetkellä.

Neiti Salmi tuli erään ystävättärensä kanssa suoraan poikia vastaan ja sanoi:

— Päivää!

Ojensi kätensä kuin vanhalle tutulle, kuin ystävälle, lisäten:

— Ja onneksi olkoon! Me olemme jo ennättäneet kuulla senkin, että
Pihkala ennustaa teistä maratonjuoksun voittajaa.

Matti torjui hämillään:

— No eihän toki! Voittaminen on vielä kaukana juoksemisesta.

— Muita hyvänen aika! huudahti neiti Salmi tyttömäisen vallattomasti. —
Ettehän te taida tietää minun nimeänikään.

Hän esitteli myöskin ystävättärensä, neiti Lindénin, joka oli niinikään sairaanhoitajatar ja jonka kanssa he asuivat yhdessä, ollessaan Helsingissä täydennyskursseilla.

* * * * *

Seuraavana päivänä Matti kävi ensi töikseen Pihkalan puheilla. Heillä olikin pitkät keskustelut, ja yhä enemmän Pihkala tuli vakuutetuksi siitä, mitä oli edellisenä päivänä otaksunut. Hän oli ennenkin ajatellut, että tuollainen hymyilevä mies, jolla on kuitenkin sisua ja sitkeyttä, voisi olla voittamaton pitkillä matkoilla, erittäinkin maratonmatkalla.

— Te olette kai ennenkin juossut pitkiä matkoja? hän kysyi.

— Ei sentään kovin pitkiä. Kaksitoista kilometriä on ollut pisin matka.

— Useampia kertoja?

— No kyllä… melko monta kertaa.

Mattia pyrki naurattamaan, kun hän muisti kuinka oli viimeksi juossut tuon saman matkan, kaupunkiin, kilpaa ruunan kanssa.

— Onko teillä kotona harjoitusmahdollisuuksia?

— Kyllä, kun vain tahtoo.

Saatuaan jos jonkinlaisia ohjeita ja varoituksia ja luvattuaan käydä useammin kilpailuissa, Matti kiitti ja lähti.

Vielä ovella sanoi Pihkala:

— Ja muistakaa koko aika pitää mielessänne sitä, että jo ensi keväänä on karsintakilpailut olympialaiskisoja varten. Teillä, joka olette jo niin paljon ja kutakuinkin soveliaasti treenannut, on epäilemättä suuret mahdollisuudet päästä mukaan.

V.

Mielellään olisi Matti viipynyt Helsingissä useampiakin päiviä, mutta kun oli tullut isäukolle luvattua, ettei matka kestä kuin kaksi, korkeintaan kolme päivää, niin eipä ollut muuta neuvoa kuin lähteminen.

Neiti Salmi arveli kylläkin, ettei parin päivän ylimääräinen viipyminen niin kovin vaarallista ole, ja että hänkin olisi niin "hirveän mielellään" tahtonut Matin viipyvän, mutta Matti ei ottanut niinkään houkuttelevaa viettelystä kuullakseen.

Asemalla antoi neiti Salmi Matille ruusuja, näytti tosiaankin surulliselta ja pyysi, ettei häntä sentään unhotettaisi ja että kirjettä hän odottaa hyvin pian.

— On niin ihanaa saada kuulla, miten maalla ollaan ja eletään, kun on itse tuomittu tänne "kiven sisään".

Junan lähdettyä tunsi Matti omituisen haikeuden jäävän mieleensä. Hän olisi melkein halunnut hypätä takaisin laiturille, ja siinä hän jo teki vakavan päätöksen kirjoittaa heti kotiin tultuaan.

* * * * *

Kotona oli muuten kaikki entisellään, mutta ruispelto loisteli nyt jo kullankeltaisena.

Sekin pieni muutos vaikutti nyt melkein uskomattomalta. Tuntui ikäänkuin olisi ollut kotoa poissa monta, monta viikkoa. Jokainen soppi, jokainen rakennus ja puu tuntui entistä rakkaammalta. Ikäänkuin hyvää unta nähden Matti käveli ympäri pihamaiden ja kautta kaikkien rakennusten. Ja joku hellästi hyväilevä tunne lämmitti hänen sydäntään.

Siihen vaikutti osaltaan myöskin muisto tytöstä, jolle hän oli luvannut kirjoittaa. Sekin antoi tietysti osan siitä kullanhohteesta, jossa hän nyt koko maailman näki.

Kuitenkin oli mentävä juomaan muorin keittämät tulokahvit ja sitten tartuttava jälleen arkiseen työhön. Arkiseen? Niin, tavallaan. Oli alettava arkijuhlat, jotka ovat siitä hupaisat, että niitä on aina viikossa kuusi päivää perätysten. Työnteko oli Matista aina ollut mieluista, työpäivät tavallisesti viihtyisämpiä kuin sunnuntait. Vaikka hän toisinaan oli aivan loppuun väsynyt, niin mahtava ilon laine huuhteli hänen sieluaan. Ja kun hän sellaisen päivän jälkeen oli nukkunut yön, oli hän tuntevinaan ikäänkuin kaikki lihakset olisivat entisestään paisuneet ja tiivistyneet. Hänen ruumiinsa oli vielä niin nuori, ettei se pahimmistakaan ponnisteluista kangistunut.

Sellaisina aamuina hän tunsi itsensä pedoksi, kesyksi ja lempeäksi, joka liiaksi ärsytettynä voisi kuitenkin olla arvaamattoman vaarallinen. Hän ojenteli jänteviä, sopusuhtaisesti kehittyneitä jäseniään, ei ylpeydellä vaan ilolla. Hän tarkasteli lihasten kaunista, vaihtelevaa paisuilua ruskeaksipaahtuneen ihon alla ja totesi tyydytyksellä niitten nopeuden ja voiman. Ei itserakkaalla tyytyväisyydellä, vaan mielissään siitä, että kaikki hänen ponnistelunsa oli palkittu hänelle paremmin kuin rahalla: joustavilla ja vahvoilla lihaksilla, joista hänellä oli iloa joka päivä, joka hetki.

* * * * *

Kirjeen kirjoittaminen ei ollut Matille mikään helppo asia. Eipä hän ollut tottunut sellaiseen hommaan.

Olihan hänellä paljonkin mielessään, mutta ajatusten sanoiksi pukeminen ei ollut hänen vahvimpia puoliaan. Kouluaikanakin oli ainekirjoitus tuottanut hänelle monta harmia.

Pyrki aivan tuskastuttamaan koko kirje. Jos hän yritti kuvailla kotiintulotunnelmaansa, huomasi hän heti, että kuvaus oli kaikkea muuta kuin uskottava. Siitä tuli kodin ja maalaiselämän kömpelö, hempeämielinen ylistys. Parempaan tulokseen hän ei päässyt tahtoessaan ilmaista sen, mitä tunsi tyttöä kohtaan. Siitä tuli — jos mahdollista — vielä hullumpaa.

Revittyään pari arkkia hän alkoi kirjoittaa leikkisästi minkä mitäkin sellaista, mitä ajatteli keskustelussakin voivansa sanoa. Siitä tulikin siedettävä, vaatimaton sepustus, jonka hän lähetti, alkaen jo seuraavana päivänä odotella vastausta.

Mutta eipä kuulunut vastausta vielä muutamien viikkokausienkaan kuluttua.

Aluksi hän oli levoton ja ihmetteli, mutta toivoi yhä täydellä luottamuksella. Sitten alkoi mieli käydä surulliseksi ja vähitellen katkeraksikin, kunnes hän huomasi hautovansa aivan tavallisia onnettoman, epäluuloisen rakastajan ajatuksia. "Onhan siellä lähempänäkin", hän ajatteli… "arvaahan sen… pääkaupungin iloissa ei enää tule mieleen kaikki mitättömät maalaistuttavuudet".

Pahinta oli, että tämä asia kiusasi hänet haluttomaksi kaikkeen. Hän huomasi sen kyllä itsekin, mutta samalla hän ikäänkuin nautti siitä, että niin oli. Se tieto tuntui ikäänkuin lievittävän hänen suruaan.

Näihin aikoihin sattui hän kaupungissa käydessään tapaamaan erään koulutoverinsa, jota ei ollut nähnyt moniin vuosiin.

Matti oli tapansa mukaan jalkaisin kaupunkiin menossa. Se olikin muutamien viikkojen aikana ollut hänen ainoa treenausmatkansa. Lähellä kaupungin porttia ajaa huristi auto hänen ohitseen. Siinähän istui joku tuttavan näköinen mies. Samassa auto pysähtyi. Toinenkin oli huomannut kävelijän tutuksi.

— Heipä hei! Eipä ole eilen nähty Lassin-Mattia. Käy kyytiin!

— No peeveli! huudahti nyt Matti. — Sehän on Rantalan Kalle! Terve mieheen!

Ja samaa kyytiä hypähti Matti autoon.

Muutamissa sekunneissa oli ajettu Seurahuoneelle, ja ennenkuin Matti huomasi vastustellakaan, oli hänet johdettu ravintolaan.

— Missä päin maailmaa sinä olet viime vuosina liikuskellut? kysäisi
Matti sill'aikaa kun he odottelivat kahvia.

— No en voi sanoa ihan ympäri maailmaa liikkuneeni, mutta onhan tuota tullut oltua paikassa jos toisessakin.

— Ja nyt?

— Vakituisesti olen erään suuren puutavaraliikkeen palveluksessa. Ja sinä jäit sitten lopullisesti turvetta puskemaan.

— Niinpä tuli jäätyä.

— Mikäs sen sievempää.

Puhelin soi.

Vahtimestari tuli kutsumaan "johtaja Rantalaa".

Kun Kalle hetken kuluttua palasi, tapasi hän Matin totisena, surullisena.

— Mikäs sinua vaivaa? hän kysyi.

Matti koetti naurahtaa ja väittää, että hän muuten vain tuntee itsensä hiukan väsyneeksi. Mutta Kalle sanoi:

— Älä valehtele! Kyllä niinä näen, että jotakin on vinossa. Eikä ole kovin vaikea arvata sitäkään, mistä kohdasta kenkä likistää. Se rakkaus, se rakkaus!

— Rakkaus!

— Niin. No mikäpäs sitten? Mutta kuulehan nyt. Minä olen tässä maailmassa nähnyt minkä mitäkin ja ollut kaikkena muuna paitsi puuronsilmänä, ja minä tiedän, että jos nainen on rakastamisen arvoinen, niin se tahtoo tutkistella olemmeko mekin sellaisia. Mutta minkä sille voi, että nainen tutkii asioita omalla tavallaan, meidän mielestämme aivan hullusti. Kaikessa tapauksessa sallikaamme heidän tutkia ja tuomita niinkuin he haluavat. Kyllä asiat selkenevät, jos ovat selvitäkseen, Ei koskaan maksa vaivaa murehtia ja mietiskellä naisen takia. Se ei kuitenkaan asiaa paranna. Pikemmin pahentaa.

Näin puhuessaan oli hän kaivanut matkalaukustaan puolikkaan oikeata ruotsalaista punssia, asetti sen nyt pöydälle ja jatkoi:

— Niin, että otetaan pois tästä vähän virvoitusta.

— Minä en kumminkaan ota, sanoi Matti.

— No mikä on ettet?

— Muuten vain. Ei ole halua.

— Älä lörpöttele. Eihän tätä halun takia otetakaan. Otetaan vain ajan kuluksi ja mielen kevennykseksi. Älä luule, että minä tahdon sinua millään tavalla vietellä, mutta siitä minä olen varma — olen sen itse kokenut — että tämä parantaa lapselliset haaveilut, antaa elämänhalua ja iloa. Ja mitä muuta ihminen enemmän kaipaisikaan! Sehän on juuri kaiken alku ja loppu; että säilytämme elämänhalumme ja -ilomme.

Matti ei ollut koskaan tullut ajatelleeksi tuolla tavalla. Ja kun ei hän liioin ollut tehnyt vakavaa päätöstä — ei ollut sellaista uskonut koskaan tarvitsevansa — niin hän alkoi vähitellen taipua. Hän tahtoi nyt ainakin kokeilla.

— Eipä siksi, hän sanoi — että olisin mitään päätöksiä tehnyt…

— Sen minä kyllä tiesinkin, sanoi Kalle. — Jos päättää jotakin, silloin on eri asia, mutta mitä varten sellaisia päätöksiä tekisimme. Ikäänkuin ei meillä olisi voimaa määrätä aina aikanaan milloin otamme milloin jätämme, miten monta ryyppyä tai eikö yhtäkään.

Hän oli jo kaatanut Matin lasiin, kohotti nyt omansa ja sanoi:

— Vanhojen muistojen kunniaksi!

Matti tunsi suussaan omituisen kylmähkön, makean maun.

— Eipä se hullummalta maistukaan, hän sanoi. Ja huomaamattaan hän vähitellen tunsi olonsa kevyemmäksi, mielensä iloiseksi ja rohkeaksi. Kokemattomana hän ei laskenut muutosta sittenkään punssin ansioksi. Hän luuli, että vanhan koulutoverin tapaaminen oli vaikuttanut häneen virkistävästi.

Onneksi ei Kallella ollut punssia kovin paljon. Se oli pian lopussa eikä se ehtinyt erikoisemmasti vaikuttaa. Mutta hauska heidän oli ollut istua, jutella vanhoja kouluajan juttuja ja naureskella. Ja ihme kyllä, Matti oli vähäksi aikaa kokonaan unohtanut surunsa.

Kun hän sitten lähti taas patikoimaan kotia kohti, ajatteli hän hiukan viisaammin tätä asiaa. Hän alkoi nyt vihdoinkin harkita ja päätellä, minkä verran tämä juttu merkitsi hänelle. Tämä harkitsemiskyky ei suinkaan liene ollut punssilasien herättämä, vaan johtui tietenkin siitä, että Kalle oli hänelle lausuillut muutamia totuuksia, joita punnitessaan hän joutui luonnollisesti tähänkin kysymykseen, Lopuksi hän itsekseen naurahteli mokomalle surulle ja teki vakaan päätöksen, että tästä hetkestä lähtien olisi hänen tärkeimpänä ajatuksenaan Pihkalan antamien ohjeitten mukaan harjoitteleminen.

Tällä matkalla hän muuttui aivankuin toiseksi mieheksi, entiseksi hyväntuuliseksi Lassin-Matiksi, joka arvelematta tietää mitä tekee.

Loppumatkalla haihtui punssi hänen päästänsä, ja hän ajatteli: "Onpahan tuokin koettu, mutta siihenpä joutaa jäädä." Sillä hän tunsi, että muutamista tuollaisista maistelemisista saattaa tulla tapa, joka voittaa ja vie turmioon!

VI.

Koko syksy kului ankarassa harjoituksessa sikäli kuin suinkin kotityöt sallivat.

Vielä ensimäisten hallojen tultua kumisi kylmänyt maantie Matin joustavain askelten alla. Hän juoksi edestakaisin tuon kahdentoista kilometrin taipaleen. Ja hulluna pitivät häntä varmaan monet maalaisisännät, jotka köröttivät kaupunkiin pönäköinä, lihavain hevostensa vetäminä.

Sattuipa eräänä tyynenä syyspäivänä, jolloin aurinko sulatteli hallaisia metsiä ja tantereita, että Matti, aikoessaan kääntyä kaupunginportilta, kuuli takanaan kirkkaan naisäänen huutavan häntä. Ja kun hän pysähtyi katsomaan, näki hän neiti Salmen viittoilevan hänelle kauempaa.

Hänen sydämensä ei olisi jyskyttänyt kiivaammin, vaikka hän olisi yhtä mittaa juossut takaisin kotiin asti. Hetkisen hän empi, jäisikö vai kääntyisikö taipaleelle, mutta seuraavassa hetkessä hän alkoi hiljalleen kävellä tulijaa vastaan.

Neiti Salmi oli yhtä iloinen, yhtä raikkaan tyttömäinen kuin ennenkin. Mutta Matti tervehti väkisinkin hiukan jörösti. Hänen mieleensä tuli tuo onneton kirjejuttu ja hänestä tuntui, että hänellä oli oikeus odottaa neiti Salmelta jotakin selitystä.

Tällä oli kuitenkin aluksi niin paljon kyselemistä ja kertomista, että
Matti huomaamattaan oli aivan unohtanut kirjeen.

Senkin he olivat unohtaneet, ettei Matti ollut oikein soveliaasti puettu kävelläkseen aivan keskelle kaupunkia. Niinpä tulikin eräässä kulmassa virkaintoinen järjestyksen valvoja huomauttamaan, että eihän se ole oikein sopivaa kuljeskella melkein alasti pitkin kaupungin katuja.

Matti katsahti nyt nolostuneena lyhyitä urheiluhousujaan, sääriään, jolle päivänpaisteen paikoitellen sulattamaa kuraa oli roiskunut, sekä paitaansa, jota poliisi ei luultavasti paidaksi uskonutkaan.

Neiti Salmi naurahti iloisesti.

Poliisi sanoi vakavasti:

— Ei se ole naurun asia.

— Ei niin, myönsi Matti, mutta alkoipa nyt hymyilyttää häntäkin.

Mutta neiti Salmi selitti, että tämä on tunnettu maratoonijuoksija, joka asuu parin penikulman päässä kaupungista ja harjoittelee ensi kesän olympialaisia kisoja varten, voittaakseen maallensa kunniaa ja mainetta.

Poliisi seisoi hetkisen katsellen Mattia melko tylsänä. Sitten hän sanoi:

— Mitäs neiti. Kyllä minä tämän pojan tunnen. Lassilan poika.

— No eikö Lassilan poika saattaisi olla kuuluisa maratoonin juoksija? kysyi neiti Salmi iloisesti.

— Noo, sanoi poliisi, — enpä tiedä. Vaikka se nyt onkin eri asia.

— Takaisinhan me tästä käännymmekin, sanoi Matti.

Samalla hänelle tuli mieleen sekin kirje.

Kun he lähtivät jälleen kaupunginporttia kohti, kysyi Matti:

— Saitteko minun kirjeeni pari kuukautta sitten? Vai onko siitä jo enemmänkin?

Neiti Salmi katsoi häneen hattunsa reunan alta, hymyili herttaisesti ja vaikeni hetkisen.

— Oletteko kovin vihainen? kysyi hän sitten.

— Ei, vastasi Matti. — Mitäpä minä siitä vihoittelisin, mutta kyllä minä kauan ja hartaasti sitä vastausta odottelin.

— Minä olen kovin huono kirjeitten kirjoittaja, enkä usko koskaan vastausta luvanneenikaan.

Sitä ei Matti tosiaankaan jaksanut muistaa, oliko neiti Salmi luvannut vastata.

— Hm, murahti hän, — vai huono kirjoittaja. Luuletteko, että minä mikään kirjailija olen? Juoksen paljon vähemmällä vaivalla viisi kertaa tämän kaupungin välin, ennenkuin kirjoitan yhdenkään kirjeen. Jospa tietäisitte, mikä työ ja touhu siitäkin vaivaisesta "preivistä" oli, jonka teille lähetin, Huhhuh! Tuskan hiki siinä pusertui, mutta kirjoitinpas vain. Sillä eihän mitään voiteta vaivatta ja tuskatta, ja minun teki kovin mieleni voittaa teiltä kirje.

— Tosiaanko! huudahti neiti Salmi. — Mutta se oli muuten hirveän hauska kirje, jonka lähetitte. Ja minä kun odotin ja odotin useampia sellaisia. Lopulta jo uskoin, että sellaisia ne miehet ovat, ei niitä ole uskottava.

Molemmat olivat siis ajatelleet toisistaan jokseenkin samalla tavalla. Mutta nyt he vihdoinkin olivat oppineet tuntemaan toistensa ominaisuuksia vähän enemmän. He tiesivät, että kirjeiden kirjoittaminen oli kumpaisellekin melkein ylivoimainen asia.

— Teidän pitää kuitenkin luvata käydä useammin tapaamassa minua, sanoi neiti Salmi, kun he vihdoin hyvästelivät.

— Entäs poliisi? kysyi Matti naurahtaen.

— No, eihän teidän aina tarvitse noin ohuesti puettuna juoksennella.

— Niinhän se on sekin, myönsi Matti, alkaen hiljalleen juosta kotiin päin.

Kun hän tien mutkassa vilkaisi taaksensa, seisoi neiti Salmi yhä samalla paikalla ja vilkutti hänelle jäähyväisiksi.

VII.

Muitten ihmisten mielestä ei sinä talvena tahtonut kunnollista jääkeliä tullakaan, mutta Matti sanoi:

— Mainio keli tuolla jäällä.

Toiset ymmärsivät sanat leikiksi, toiset ällistyivät. Mutta Matti antoi heidän miettiä asiaa.

Eihän sitä keliä tosiaankaan olisi voinut tavallinen ihminen missään tapauksessa hyväksi kehua, sillä lunta oli lähes metrin korkuudelta, se oli sitäpaitsi tullut liian aikaiseen ja painanut vettä jäälle, niin että kaikkialla sai kahlata ei ainoastaan lumessa, vaan hyyhmässäkin.

Sellainen se oli Matin hyvä keli.

Hän juoksenteli jään ristiin rastiin, ja oli sitä enemmän mielissään, mitä suuremmat tallat hänen kenkiinsä tarttuivat.

— Se, se opettaa jalkoja nostelemaan, hän naureskellen sanoi kotonaan.

Isä hymähti:

— Lapset tekevät lasten töitä. Ei minun nuorna ollessani tuollaisen miehen olisi annettu vapaana kuljeskella.

* * * * *

Vasta joulun jälkeen saatiin syntymään jonkunlainen hevostie. Ukot ajelivat sitä myöten ja kiroilivat. Heistä oli pirullinen rangaistus ajaa sellaista tietä pitkin, joka heitteli oikealle ja vasemmalle ja pudotti kuin kaivoon, jos oli väistettävä sivuun.

Naapurit eivät enää ihmetelleet Matin "konsteja." He olivat jo kyllästyneet puhumaan koko pojasta. Siihen heillä oli sellainenkin syy, että heidän omat poikansa olivat alkaneet innostuneesti jutella Matista ja tuollaisista "hullujen hommista" niinkuin mokomista juoksentelemisista ja hyppimisistä.

Mutta annahan olla, kun toisinaan sattui joku vieraspaikkakuntalainen ajelemaan talvitietä, jonka sivussa Matti, kengät muodottomiksi könttyröiksi hyyhmettyneinä, loikki ja hymyili. Silloin saattoi sattua jos jonkinlaisia hullunkurisia kohtauksia.

Kerran eräs isäntä kysyi:

— Miks'et tietä pitkin loiki?

— Ei huvita, sanoi Matti. — Täällä on tasaisempaakin.

Isäntä katseli ja katseli, antoi hevosensa pysytellä kohdalla ja lopulta hänen kävi sääliksi. Hän pysähdytti hevosensa ja sanoi:

— Nouse rekeen.

— Enpä nouse.

— Heh! No mikä sinua riivaa?

— Ei mikään, sanoi Matti. — Mutta en toki suurilla surmillani tahtoisi istua reessä ja antaa seuloa sisuksiani sinne ja tänne.

Isäntä hymähti jotain, nykäisi ruunansa täyteen juoksuun, arvellen nähtävästi, kuten monet muutkin, että eipä ole pojan päässä kaikki ruuvit paikallaan.

Hetken kuluttua hän vilkaisi taakseen ja säikähti pahanpäiväisesti nähdessään, että poika juoksi aivan lähellä, melkein hänen rinnallaan. Kummastuneena mutisi hän jotakin käsittämätöntä, sivalsi ruunaansa piiskalla ja karjahti sille, vaikka kenties oli karjaisu tarkoitettu tuolle hullulle, joka kenties aikoi nitistää hänet.

* * * * *

Kylläpä ruoka maistui sellaisilta retkiltä palattua. Mutta ei auttanut appaa sisäänsä liian paljon, sillä jos hän alkaisi lihoa liiaksi, niin mikä helkkarin maratoonari hänestä silloin tulisi. Olipa siinä sitäpaitsi oma nautintonsakin jättää syönti makeimmilleen.

Vähitellen alkoivat harjoittelun ja säännöstellyn elämän tulokset tuntua. Kun hän, esimerkiksi kahden, kolmen viikon ankaran treenauksen jälkeen oli viikonpäivät kunnollisesti levännyt, niin sellaiset ponnistukset, jotka olivat aikaisemmin pyrkineet väsyttämään ja hengästyttämään, tuntuivat nyt leikinteolta vallan.

Kevättalvella, kun oli hankittava metsästä kesäpuut, oli mainio tilaisuus harjoitella siten, että koko matkan kotoa metsään ja metsästä kotiin rämpi hevosen vieressä pehmeässä hangessa. Kengille se ei kylläkään kestävyydeksi ollut, mutta mitäpä siitä. Illoin olivat kyllä jalatkin kosteat, toisinaan aivan likomärät, mutta ponnistelu oli ne pitänyt kuitenkin lämpöisinä ja olihan sitäpaitsi pari, joskus kolmekin kertaa viikossa tilaisuus hautoa raajojaan polttavan kuumassa saunan löylyssä.

* * * * *

Milloinkaan ennen ei Matti ollut odotellut kevättä sellaisella malttamattomuudella kuin nyt. Hän olisi tahtonut päästä koettelemaan, missä ajassa hän voisi suoriutua neljänkymmenen kilometrin maantien matkasta. Hän olisi halunnut nähdä, saattaisiko hänellä olla mitään toiveita. Itse asiassa hän ei epäillyt; ja hän ajatteli jo itsekseen, että hänen koetuloksensa ei tarvitse olla kovinkaan loistava kelvatakseen todistukseksi hänen kuntoisuudestaan. Jos hän kykenisi katkaisemaan matkan kolmessa tunnissa, niin hän ajatteli, silloin hän olisi aivan loistavassa kunnossa ja kykenisi kilpailemaan kenen kanssa tahansa. Ja jos hän häviäisikin, niin eipä vain sitä voittoa helpolla vietäisi. Sillä toisten kanssa juosten täytyy tuloksen ehdottomasti alentua. Sitäpaitsi hän ehtisi vielä pitkin kevättä harjoitella koko paljon.

Monta kertaa viikossa hän kävi "rataansa" tarkastelemassa, mutta kovin hitaasti tulikin kevät sinä vuonna.

Tuli se sentään kuitenkin, sulatti lumet vainioilta ja houkutteli maantien hiekan näkyviin.

Matti varustautui koejuoksuunsa. Hän sitoi ranteeseensa tavallisen taskukellonsa nähdäkseen millaisissa aikaerissä hänen matkansa osat katkeaisivat.

Oli keväinen, melkein tuuleton päivä. Koko maailma tuntui olevan ihmeellisiä aavisteluja tulvillaan. Aukeamattomat puunsilmut tuoksuivat, kevätpurot lirisivät siellä ja täällä maantien varrella. Olipa joku uskaltanut purkautua tien poikki jollakin hiukan ylävämmällä kohdalla.

Matti pikemmin tunsi kuin näki kaiken tämän painaltaessaan pitkin kosteasantaista tietä ohi talojen ja torppien, ohi punaisten kilometripylväiden yhä eteenpäin, eteenpäin; ei tällä kertaa kaupunkiin, vaan päinvastaiseen suuntaan.

Koko hänen olentonsa tuntui uhkuvan keväistä voimaa ja hänen mielensä oli kevyt ja puhdas kuin poutapilvi.

Hän ei välittänyt vähääkään vastaantulijoista, jotka jäivät suu auki töllistämään, ei hän välittänyt uteliaista, jotka ikkunoistaan kurkistelivat. Hän hymyili vain ja iloitsi siitä, että kilometri toisensa jälkeen katkesi ilman vähintäkään vaivaa.

Olisipa ollut joku urheilumies seuraamassa hänen juoksuaan, olisipa ollut lääkäri määrättyjen matkojen päässä tunnustelemassa hänen sydämensä voimakkaita, mutta säännöllisiä iskuja, niin he olisivat alkaneet ennustella, että maailman merkillisin pitkäin matkain juoksija oli ilmestynyt.

Ja kuitenkin ovat ennustelut ja lausunnot aina enemmän tai vähemmän turhia ja pettäviä. Parhainkin fysiikka voi yks'kaks' pettää, varmimmallekin saattaa milloin tahansa tapahtua jotakin odottamatonta, sattua yllätys, jota ei kukaan olisi voinut aavistaa.

Hyvin teki Matin mieli vilkaista kelloaan jo viiden kilometrin jälkeen, mutta hän malttoi sentään ajatella, että näin, umpimähkään juosten hän voisi ehkä paremmin arvostella kuntoaan ja voimiaan. Siksi päätti hän katsoa ajan vasta juostuaan täyteen neljänneksen matkasta, kymmenen kilometriä.

Hän tiesi kyllä etukäteen, ettei se olisi mikään aika kymmenen kilometrin ajaksi, mutta hän tiesi myöskin voivansa vielä parantaa vauhtiaan. Toisaalta hän kuitenkin ymmärsi, että keskimatkalla ponnisteltu tuntuvampi parannus saattaisi kuitenkin kostaa lopussa.

Viimeiset kymmenet metrit hän juoksi maltittomasti päästäkseen näkemään käyttämänsä ajan. Se oli noin neljäkymmentäkaksi minuuttia.

Hän hymyili itsekseen, ajatellessaan, että oli sittenkin tainnut liiaksi kiirehtiä ensimmäisellä neljänneksellä. Samalla hän kuitenkin lohduttautui sillä, että erehdykset ovat opiksi. Hänhän oli lähtenytkin vain kokeilemaan, päästäkseen mahdollisuuksistaan selville ja tehdäkseen hyödyllisiä huomioita.

Samaa vauhtia pitäen painalsi hän eteenpäin. Hengitys oli taajentunut, sydän löi nopeammin, ja hiki virtasi, mutta pienintäkään häiriötä hän ei tuntenut missään paikassa.

Loppumatkaa päätti hän seurata viiden kilometrin erissä.

Ennen viidettätoista kilometriä tunsi hän sentään lievää pistosta selässään.

Katsoessaan kelloaan, huomasi hän käyttäneensä näillä viidellä kilometrillä ainoastaan kahdeksantoista minuuttia ja parikymmentä sekunttia. "Liian kova vauhti", ajatteli hän. "Pistos johtuu kenties siitä."

Seuraavien viiden kilometrin aikana hän aluksi aikoi hiukan hiljentää vauhtiaan, mutta kun pistosta ei enää vähääkään tuntunut, kun jalat eivät ottaneet väsyäkseen eikä hengästystä ollut, tiukensi hän vauhdin entiselleen, ehkä jonkunverran lujemmaksikin, niin että tämän viidenkilometrin erään tuli käytetyksi ainoastaan tasan kahdeksantoista minuuttia.

Nyt oli hän käännekohdassa; jäljellä oli siis puolet matkasta. Ensimmäiseen puoliskoon oli siis kulunut tunti ja kahdeksantoista minuuttia. Jos hän jaksaisi toisenkin puolen siinä ajassa, voisi hän olla tyytyväinen.

Mutta toinen puoli, etenkin lopputaival, oli koko lailla tiukempaa. Jaloissakin alkoi viimeisten kymmenen kilometrin aikana tuntua väsymyksen oireita ja hengitys kävi liian lyhyeksi. Mutta jälleen tasaantui hänen kuntonsa ja matka katkesi entisellä vauhdilla. Hänen jalkansa eivät tosin kohonneet yhtä huomaamattomasti, eikä hänen tajuntansa jaksanut enää seurata ympäristön ääniä eikä keväisiä tuoksuja. Hän juoksi koneellisemmin. Pää humisi lämpöisenä, jäsenet toimivat ikäänkuin tiedottomasti. Mutta ne toimivat kuitenkin vaivattomasti vielä.

Vasta viimeisillä kilometreillä laukesi ruumiin ja hengen jäntevyys huomattavasti, ja Matista tuntui niinkuin hän olisi juossut aivan liian hitaasti. Asian paikalla olisi hänellä tosin ollut varaa parantaa, mutta nyt hän ei välittänyt. Hän tiesi jo, että hänen tuloksensa oikeuttaa hänet toivomaan; vieläpä hän väsymyksestään huolimatta jaksoi luottaa itseensä niin paljon, että hän suoriutuisi varmasti karsintakilpailuissa hyvin ja pääsisi olympialaisiin.

Kun hän tämän jälkeen lepäili kaikessa rauhassa ja ruumiinsa vähittäisestä vetreytymisestä nauttien, mietiskeli kokeensa yksityiskohtia, huomasi hän ilokseen, että hän oli paljonkin hyötynyt. Vielä muutamia samanlaisia koejuoksuja, ja hän olisi selvillä ansioistaan ja puutteistaan, tietäisi miten hänen olisi juostava ja milloin olisi edullisinta tiukata, milloin muista välittämättä hellittää otettaan.

VIII.

Matin viime kesäistä alkumenestystä, toista sijaa kymmenellä kilometrillä, ei monikaan enää muistanut karsintakilpailujen alkaessa.

Mutta saatiinpa nähdä, että hän oli mies, joka ensimmäisten joukossa määrättiin mukaan.

Nyt alettiin hänestä jo puhua. Urheilulehdessä oli kirjoitus, tavallaan haastattelu, jossa tehtiin kunniaa Matti Lassilalle, yhdelle niistä harvoista, joihin kiinnitetyt toiveet eivät kaikesta päättäen petä. Jokapäiväisetkin lehdet mainitsevat hänestä urheiluartikkeleissaan "nuorena, paljon lupaavana kykynä."

Tuo hälinä, tosin verrattain vaatimaton ja varmasti parhaassa tarkoituksessa nostettu, oli Matista joutavaa hölyämistä, jota hän ei olisi tahtonut. Itsekseen hän aivan pahoitteli sitä. Sillä nuo "toiveet" ja tuo "lupaava kyvykkyys" painostivat häntä; ne ikäänkuin orjuuttivat, velvoittivat ja tekivät tavallaan epävarmaksikin.

Jos hän olisi jo todellakin saanut aikaan jotakin erinomaista, voittanut muutamia hämmästyttäviä, ihmeellisiä voittoja, silloin sen olisi voinut ymmärtää jotenkuten, mutta näin ollen se oli aivan liian aikaista.

Eipä siksi, että hän olisi pienestä kehuskelusta pilautunut. Ei ollenkaan. Hänhän ei piitannut julkisesta kiitoksesta eikä moitteesta. Hän tahtoi tehdä voitavansa ja hän oli hyvillään ainoastaan muutamien harvojen tunnustuksesta.

* * * * *

Isäukko oli naureskellut Matin haaveille päästä Parisin olympialaisiin, mutta nyt hän tuli totiseksi, kun poika ilmoitti pääsevänsä.

Eihän ukko ilmoisna ikänä olisi tuota uskonut. Hänellä oli ollut joku hämärä käsitys sellaisista merkillisyyksistä, jotka saavuttavat huipputuloksia. Hän oli vain kuullut niistä puhuttavan ja ajatellut, että ne ovat eri miehiä kuin muut miehet, jollain tavalla ikäänkuin tavallisiin ihmisiin kuulumattomia. Ja nyt yksi sellainen on muka hänen oma lihallinen poikansa, tuo piimäsuu poju, joka vielä äsken ikään oli kapalovauvana. Eikö mitä!

Täytyihän se tietysti vihdoin uskoa, eihän siinä mikään auttanut, mutta se ei käy päinsä kuitenkaan, että parhaana heinäntekoaikana livistetään sellaisille huvireissuille. Ohoh! Saadaanpas nähdä.

— Mikäs "Urheilu" se sitten maksaisi minulle rivakan heinämiehen? kysyi ukko.

Matin olisi tehnyt mieli ryhtyä selvittelemään ja kiistelemään, mutta hän huomasi ukon olevan nyt sillä päällä, ettei siitä mitään murene. Siksi päätti hän jättää asian toistaiseksi, ehkä äidin ajettavaksi. Mutta samalla hän ajatteli: "Mitähän tästä tuleekaan. Eihän se tiedä vielä sitäkään, että valmennusleirille olisi jo aikaisemmin mentävä."

* * * * *

Mutta ukko oli kaikessa hiljaisuudessa ottanut jostakin selvän koko jutusta ja eräänä kauniina päivänä hän yllätti poikansa kysymällä:

— No, eikös sinun jo pitäisi alkaa manöveerata sinne leirillesi?

Matti ällistyi pahanpäiväisesti. Hän oli kuin puusta pudonnut eikä oikein ymmärtänyt mitä olisi pitänyt sanoa.

Vihdoin hänen oli kuitenkin jotain sanottava, sillä kyllä ukko osaa joskus ymmärtää vaitiolon muuksikin kuin myöntämisen merkiksi.

— Kyllähän sinne tietenkin mentävä olisi.

— Niin no, mitäs siinä sitten enää jahkailet? Pillit pussiin vain ja mars matkaan. Kyllähän täällä jotenkuten pärjätään.

Sillä se oli sovittu.

Parin päivän perästä Matti lähti, käytyään sanomassa jäähyväiset neiti
Salmelle, joka huusi hänen jälkeensä:

— Parisissa tavataan.

IX.

Harjoitusleirillä oli toverillinen ja ystävällinen mutta ankara komento, johon jokainen suostui vapaaehtoisesti ja ilomielin.

Tällainen säännölliseen elämään, valmentajain neuvomaan ja silmälläpitämään harjoitteluun kokoontuminen on varmasti erinomainen keino miesten kuntoisuuden kohottamiseksi suurten kilpailujen edellä.

Rahoja sellaisen joukon ylläpitäminen kysyy, mutta kansan käsi on karttuisa, jos vain hyvää tahtoa löytyy. Ja olihan sitäkin ollut. Emmehän me tosin koskaan voi kilpailla kaikenlaisten mukavuuksien kustantamisessa, kuten mahdollisesti amerikkalaiset ja monet muut rikkaat kansat, mutta onhan miehissämme sensijaan suhteellisesti enemmän spartalaisuutta kuin monen muun kansan miehissä.

Olipa vihdoin lähtöpäivä käsissä. Se oli oikea juhlapäivä, jonka juhlallisimmaksi hetkeksi muodostui kotimaan rannasta eroamishetki.

Tuhansia ja taas tuhansia ihmisiä oli saattelemassa noita poikia, joitten lihasten voimaan ja sitkeyteen, hengen joustavuuteen ja sisun pettämättömyyteen tahdottiin luottaa nyt niinkuin usein ennenkin.

Seisoihan siellä suuren laivan kannella koko kansan valiojoukko, suureksi osaksi jo aikaisemmin koeteltuja sankareita, mutta osaksi sellaisia, jotka nyt vasta ensimmäistä kertaa saivat lähteä tulikastettansa kohti.

Tuohon uljaaseen joukkoon katsoi tuhatlukuinen ihmismeri, ja jokaisen katsojan mielessä paloivat parhaat toivomukset.

Soittokunnat, puheet, laulut! Ne vaikuttivat yhtä valtavasti, liikuttavasti ja innostuttavasti niin lähtijöihin kuin saattajiinkin.

Matista tämä kaikki oli niin suurenmoista, ettei se enää tuntunut oikein todeltakaan. Hän pysyttelihe syrjemmässä neiti Salmen kanssa, joka myöskin oli lähtenyt mukaan, niinkuin oli aikaisemmin luvannutkin. Mutta heidän syrjäiseen soppeensa, jonka he olivat valinneet laivan irtautuessa satamasta, sinnekin näkyi liinojen liehunta rannalla ja kuuluivat nuo loppumattomat eläköön-huudot.

Tämä hetki oli Matin tähänastisen elämän suurenmoisin hetki. Kaiken tuon juhlallisen rannasta lähdön lisäksi tunsi hän ihmeellisiä aavisteluja kaikesta siitä, mikä odotteli kaukana vieraassa, oudossa maassa, johon ei muutamia vuosia sitten voinut edes uneksia pääsevänsä.

Nyt oli hän matkalla Pariisiin ja hänen mukaansa oli lähtenyt toinen, jonka hennot sormet silloin tällöin sivelivät hänen kättänsä.

Jos hänelle olisi pari kolme vuotta sitten ennustettu näitä elämyksiä, ei hän olisi viitsinyt vaivautua loppuun asti kuuntelemaan. Niin mahdottomilta ne olisivat tuntuneet.

* * * * *

Pariisiin saavuttua oli Matin sanottava neiti Salmelle hyvästi ja mentävä muun joukon mukana yhteiseen hotelliin.

Olipa se eri meteliä ja mutinaa, mikä kohtasi heidät maanalaisen rautatien asemalla.

Matista tuntui, etteivät he sieltä ikinä mihinkään selkenisi. Ihmisiä kaikenkarvaisia ja -kielisiä aaltoili sakeana merenä hälisten ja hätäillen. Kaikilla näytti olevan tulenpalava kiire.

Kun he vihdoin saapuivat hotelliinsa, joka oli varattu yksinomaan suomalaisille urheilijoille, olivat he koko lailla väsyneet. Ei tahtonut oikein sujua leikinlaskukaan, vaikka pojat olivatkin siihen valmiit melkein milloin tahansa. Jokainen halusi nyt hiukan jotakin suuhunpantavaa, ja sitten levolle. Huomennahan oli oleva ensimmäinen kilpailupäivä.

* * * * *

Seuraava aamu valkeni kuumana, helteisenä ja aivan tyynenä.

Koko aamupäivä meni lähtö-valmisteluissa, ja tuntuipa olevan jotakin tavallista levottomampaa tuossa muuten rauhallisessa joukossa. Jonkunlainen "urheilukuume" oli siis kuitenkin tarttunut. Eikä se säästänyt niitäkään, jotka jo ennenkin olivat olleet mukana.

Kolmen tienoissa iltapäivällä oli oltava stadionilla. Silloin järjestettäisiin juhlakulkue.

Olipa sitä kulkuetta nautinto katsella. Olihan siinä noin kolmenkymmenen kansakunnan parhaat edustajat. Eikä tarvinnut suomalaisten hävetä ryhdikkäitä poikiaan, joita olikin nyt lähetetty tavallista runsaammin, nyt, kun varoja oli saatu tarpeellinen määrä kootuksi.

Sitten alkoivat kilpailut.

Matti sai olla syrjästäkatsojana monta päivää, sillä maratonjuoksu, johon hänet oli ilmoitettu, oli vasta kisojen viimeisenä päivänä.

Hän seurasi kilpailuja kuvaamattomalla mielenkiinnolla, ja rajaton oli hänen riemunsa nähdessään tovereittensa uljaita voittoja. Miten ylpeä hän olikaan heidän puolestaan, miten ylpeä siitä, että oli suomalainen. Ja jokainen voitto, jonka toiset saavuttivat, oli velvoittamassa häntä itseään. Kymmenet hiljaiset valat hän itseksensä vannoi, ja kuitenkin, aina kun hän ajatteli sitä hetkeä, jolloin hän saisi seisoa neljänkymmenen kilometrin rajaviivalla ja niitä tunteja, joitten kuluessa hän saisi näyttää, mihin kykenee, aina tunsi omituisen levottomuuden. Se oli vain aivan hyvin ymmärrettävää kilpailukuumetta, jonka ilmestymistä eivät teräksisimmätkään hermot voisi estää.

Suuremmalla jännityksellä kuin mitään muuta kilpailua seurasi Matti pituushyppyä ja kolmiloikkausta, sillä Antti Laukkanen oli niissä mukana, ja se, että Antti sijoittautui toiseksi, oli Matille riemun hetki. Ensimmäinen, Tuuloksen tulos, oli vain muutamia senttejä parempi, niin että saattoi yhtähyvin pitää sattumana Antin jäämistä toiseksi. Kolmas mies sensijaan sai kaksitoista senttiä huonomman tuloksen, joka kaikesta päättäen johtui huonosta onnesta enemmän kuin ensiluokkaisen amerikkalaisen hyppääjän kykenemättömyydestä. Olihan tuo sama amerikkalainen kotimaassaan — niin olivat lehdet jo aikaisin keväällä kertoneet — hypännyt yli Tuuloksen maailmanennätyksen.

Maratonjuoksijoista kuuli Matti ihmeellisiä huhuja. Niitä oli haalattu indianien, neekerien ja kreolien joukosta. Ties Herra mistä kaikista maailman ääristä.

Maratonkilpailun aattopäivänä kerrottiin huikeita juttuja noista kuuman ilmanalan miehistä. Yksi oli juossut viisikymmentä kilometriä alle kolmen tunnin. Toinen oli aivan ehdottomasti jonkunlainen kone eikä ollenkaan ihminen, sillä ei tullut muka koskaan kysymykseenkään, että hän olisi vähääkään hengästynyt; neljän, viidenkymmenen kilometrin jälkeen hän oli yhtä tasaisesti hengittelevä poika kuin lähtiessäänkin.

Liika on tietysti aina liikaa. Tuollaiset kehumiset huomaa kyllä kuka hyvänsä lörpötykseksi. Mutta kaikessa on totta toinen puoli, ja aina sai odottaa ihmeellisiä löytöjä ja yllätyksiä. Saattoihan tosiaankin joku neekeri esimerkiksi tehdä ihmeitä — neekereistä on ennenkin tullut maailmanmestareita — saattoihan joku etelä-afrikalainen, tai meksikkolainen yhtäkkiä lyödä koko maailman hämmästyksellä. Niin, saattoipa kyllä. Mutta suomalainen ei usko ennenkuin koettaa.

X.

Onneksi se päivä, jolloin olympialaisten kisojen kunniakkain kilpailu oli ratkaistava, oli viileämpi kuin edelliset. Näyttipä sadekin mahdolliselta, ja vilpoisa tuulenhenki puhalteli yli stadionin.

Suomea edustamassa oli kaikkiaan neljä miestä, joista kolme vanhoja tekijöitä.

Kello kolmen tienoissa annettiin lähtömerkki.

Kiivasveriset etelämaalaiset syöksyivät heti johtoon. Suomalaiset pysyttäytyivät keskivaiheilla. He eivät piitanneet siitä kunniasta, minkä stadionilla juostavan, ehkä noin tuhannen metrin matkan johtaminen olisi mahdollisesti tuottanut.

Juoksijain poistuessa stadionilta oli järjestys melkein muuttumaton.

Nyt alkoi jännittävä odotus, kenties jännittävämpi kuin milloinkaan uuden ajan olympialaisissa kisoissa.

Sillä nyt oli mukana puolenkymmentä edellisinä vuosina pienin aikaeroin keskenänsä kilpaillutta juoksijamestaria, jotka kaikki kuuluivat olevan hyvässä kunnossa.

Meidän tunnettu ja rakastettu Hanneksemme ja Viron ylpeys Lossman näyttivät tuntevan toisensa ja pysyttäytyivät toistensa lähettyvillä. Heidän seuraansa painautui myöskin Matti, ajatellen, ettei silloin ole huonossa seurassa.

Neekerit ja indiaanit sekä etelä-afrikalainen Gitsham, Antwerpenin ajoilta tunnettu, juoksivat yhä johdossa. Etukärkenä Gitsham.

Näitten miesten ihmeellisistä saavutuksista levitettyjä huhuja ei tietenkään uskottu, mutta olivatpa ne kuitenkin vaikuttaneet niin paljon, että ensimäisen viiden kilometrin aikana ei kukaan uskaltanut seurata omia laskelmiaan, vaan paineli noiden villittyjen perästä sellaista vauhtia, että tarkastuspaikassa ilmoitettiin ensimäisille tuon viiden kilometrin taipaleen ajaksi seitsemäntoista minuttia ja kolmekymmentäkaksi sekunttia.

Nyt seuraavien kilometrien aikana annettiin noitten "ihmemiesten" huhkia keskenään. Ainoastaan eräs italialainen ja eräs espanjalainen katsoivat velvollisuudekseen pitää heitä ainakin näkyvissä.

Kun kymmenen kilometrin tarkastuspaikalta ilmoitettiin juoksijain järjestys, oli ensimmäinen suomalainen, Hannes, vasta kahdeksantena, ja kun aikaerokin oli melkoinen, alkoivat suomalaiset epäillä miestensä puolesta. Kuului keskustelua siitä, että Hanneskin on tullut vanhaksi. Oltiin suoraan sanoen hiukan pettyneitä ja masentuneita, vaikka toivo elikin yhä.

Kahdenkymmenen kilometrin tarkastuspaikka ilmoitti jo aivan uusien miesten olevan johdossa. Ensimmäisenä oli Lossman, sitten englantilainen Piper, sitten Hannes ja Matti. Seuraavien välillä oli jo sievä "kaula", ja jälleen virittyi suomalaisten mieliala reippaammaksi. Mutta yksikään jännityksellä tietoja odottavista ei aavistanut mikä tuikea ottelu pitkin matkaa tapahtui.

Jo kahdenkymmenenviiden kilometrin asemalta lähetetyn ilmoituksen mukaan oli järjestys jälleen muuttunut; Ensimäisenä oli nyt etelä-afrikalainen Gitsham. Mutta Hannes ja Matti olivat kuitenkin hänen kantapäillään. Sitten seurasi Lossman. Toisten välimatka oli jo pidentynyt koko lailla.

Jännitys stadionilla kasvoi kasvamistaan kolmenkymmenen kilometrin tuloksia odoteltaessa. Voittaisiko tosiaankin etelä-afrikkalainen?

Hannes tunsi Gitshamin entisenä kilpaveikkonaan. Hän tiesi, että tässä olisi loppuun asti taisteltava jokaisesta metristä, sillä Gitsham oli nähtävästi päättänyt maksaa velkansa, hyvittää aikaisemmat tappionsa. Lossman oli myöskin laskuihin otettava.

Mutta pitkin matkaa Hannes ihmetteli että sitkeyttä millä Matti pysyi matkassa. Samalla hän kuitenkin epäili, että lopussa saattaisi tulla lamautuminen, niinkuin oli käynyt monelle muullekin.

Noin kaksikymmentäkahdeksan kilometriä oli juostu, kun Lossman teki totisen yrityksen päästä johtoon. Lähes kilometrin hän juoksi Hanneksen ja Matin välissä, ja Matti huomasi, ettei hän suinkaan näyttänyt väsyneeltä.

Gitsham koetti sill'aikaa kiristää välimatkaa Hanneksen kanssa, mutta
Hannes polki askel askeleelta hänen jälessään askelen mittaa taaempana.

Kahdennenkymmenennenyhdeksännen kilometrin alkaessa Hannes ponnistautui Gitshamin rinnalle. Tämä yritti päästä eroon, yritti kaikin voimin ja monta kertaa, mutta Hannesta huvitti juosta hänen rinnallaan ja odotella vain, milloin saisi päähänpiston mennä ohitse.

Matti ei tuntenut erikoisempaa väsymystä eikä jäykkyyttä. Sydän tuntui toimivan moitteettomasti ja keuhkot työskentelivät tasaisesti, voimakkaasti kuin parhaat palkeet. Miks'ei hän siis uskaltaisi lisätä vauhtia? Mutta hän oli liian vähän kokenut. Ehkä hän tarvitsee kaikki voimansa ennenkuin ollaan takaisin stadionilla. Hän päätti siis tyytyä seuraamaan tiukasti toisia.

Vähää ennen kolmenkymmenen kilometrin tarkastusasemaa Hannes painautui auttamattomasti Gitshamin edelle.

Siinä järjestyksessä juostiin vielä viisi kilometriä, Hannes näytti aikovan ryhtyä jättämään toisia. Gitsham ei näyttänyt sillä hetkellä halukkaalta pitämään puoliaan, mutta Lossmanin siirryttyä hänen rinnalleen, hän alkoi päättäväisesti laajentaa askeleitaan ja seurata Hannesta.

Lossman jättäytyi rauhallisesti hänen ja Matin väliin, mutta kuitenkaan hän ei hellittänyt, niin että välimatkat pysyivät samoina, kunnes noin kolmen kilometrin päässä stadionilta Matti ajoi helposti sekä Lossmanin että Gitshamin ohi.

Hän tunsi tosin jalkansa koko lailla väsyneiksi, mutta hänen tahtonsa oli sitä jäntevämpi.

Nyt alkoi Hannes todellakin loppuspurtin. Matti seurasi tiukasti, mutta
Gitsham ja Lossman jäivät nyt auttamattomasti.

Hannes oli erinomaisessa kunnossa. Hän ei näyttänyt ollenkaan liiaksi rasittuneelta, vaikka ymmärrettävästi olikin väsynyt. Olisikin muuten leikkiä puhua väsymättömyydestä kun on kysymys maratonjuoksun viimeisistä kilometreistä.

Harvoin lienee sattunut maratonmatkalle neljä näin tasaväkistä miestä. He juoksivat nyt parittain, edellä Hannes ja Matti, kahdensadan metrin päässä heistä Gitsham ja Lossman.

Vieläkään ei olisi voinut ennustaa kuka näistä neljästä selviytyisi voittajana. Olihan ennenkin nähty, että ratkaisu oli tapahtunut vasta stadionilla. Saattaisi siis nytkin tapahtua samalla tavalla.

Oli enää kaksi kilometriä jälellä.

Lossman kiristäytyi Gitshamin rinnalle ja yritti ohi. Mutta Gitsham ei ollut halukas paikkaansa luovuttamaan. Sensijaan hän näytti saaneen päähänpiston tavoittaa Hannesta ja Mattia.

Se oli kuitenkin ylivoimainen tehtävä, sillä nämä olivat alkaneet välien selvittelyn keskenään.

Gitshamin ponnisteluja kesti melkein kilometrin matkan, mutta sitten hänen oli hellitettävä. Ja hetken perästä oli Lossman jälleen hänen rinnallaan.

Pari-kolmesataa metriä he juoksivat rinnan. Sitten painautui Lossman eteen ja kiristi välimatkaa niin paljon, että Gitsham katsoi parhaaksi luopua yrityksistään.

Lossman oli nyt saanut innon saavuttaa suomalaiset, mutta näillä oli liian murhaava vauhti ja liian suuri etumatka.

Gitsham oli kaikesta päättäen väsynyt. Hän ei enää tehnyt yritystäkään saavuttaa toisia.

Nyt oli vain kilometri jälellä.

Hannes koetti vähän tästä irtautua Matista, mutta tämä pysyi sitkeästi joko aivan lähellä tai rinnalla.

He olivat jättäneet Lossmania yli kolmesataa metriä tullessaan stadionille.

Suomalaisten riemu oli rajaton, kun he näkivät kaksi pojistaan ensimmäisinä.

Mutta kumpi heistä voittaisi? Olisiko todellakin niin, että tuo tähän asti tuntematon nuorukainen voittaisi olympialaisten suurimman, mainehikkaimman ottelun?

Nyt olivat viimeiset viisisataa metriä kysymyksessä. Niiden katketessa ratkaistaisiin, kenen päähän painettaisiin maratonsankarin kultalehväinen seppele.

Molemmat kilpailijat olivat väsyneitä. Kumpaisenkaan jalka ei noussut vaivattomasti, mutta kumpi tahansa voisi viimeisillä metreillä koota voittamiseen tarvittavan lisän.

Tuskin sata metriä maalinauhasta teki Matti sisukkaan ponnistuksen, otti johdon ja jatkoi yhtä kovalla vauhdilla. Hannes teki parhaansa vastatakseen, mutta onnistumatta. Hän jäi neljä tai viisi metriä voittajasta, jota jo kannettiin käsillä riemukkaiden huutojen kaikuessa.

Niin pian kun lähelle pääsi, kiiruhti Hannes onnittelemaan nuorta voittajaansa. Ja Matti tunsi, että se oli sydämellinen, toverillinen, vilpitön kädenlyönti.

Yht'äkkiä oli Matista tullut mies, jonka nimi pian tiedettäisiin kaikissa maailman kolkissa. Mutta miten kauniisti hän suhtautui tuohon sankarilliseen saavutukseensa! Hän hymyili ja vaikeni. Hän näytti avuttomalta kuin kaino poika, niin että monet ulkomaalaiset ihmettelivät, miten sellaisella kilttiydellä siunattu poika saattoi selvitä maratonjuoksun voittajana.

Suomalaiset sitä eivät ihmetelleet. He tunsivat Lassin-Matin niinkuin kaikki muutkin Mattinsa. He tiesivät, että sen kiltin kuoren alla on kirkas sisu.

Eräässä Parisin puistossa käveli kaksi kaukaisen pohjolan lasta.

Ei heillä ollut paljon keskenänsä juteltavaa, mutta silloin tällöin yhtyivät heidän kätensä kenenkään näkemättä sydämelliseen puristukseen.

Eilisen maratonjuoksun vaatimaton voittaja ja pieni suomalainen sairaanhoitajatar. He kävelivät siinä kuin kaksi eksynyttä lasta jättiläismäisen maailmankaupungin melussa ja vilinässä.

Vähäksi aikaa he istahtivat läheiselle penkille ja katsoivat toisiaan silmiin.

Ei ollutkaan sairaanhoitajatar tällä hetkellä punaposkinen, vallaton, naureskeleva tyttölapsi. Hän oli kalpea, hänen silmänsä katsoivat suurina ja kosteina. Ja hänen huulillaan väreili puoliksi itku ja hymy, kun hän toisen puoleen painautuen kuiskasi:

— En minä olisi sittenkään uskonut, että sinä voitat.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VOITTAMATON ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- VOITTAMATON

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE