The Project Gutenberg eBook of Kapinoitsija

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kapinoitsija

Author: Ilmari Kianto

Release date: November 12, 2024 [eBook #74731]

Language: Finnish

Original publication: Kuopio: Oy Kuopion Uusi Kirjapaino

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAPINOITSIJA ***

language: Finnish

KAPINOITSIJA

Kirj.

Ilmari Kianto

Kuopiossa, Osakeyhtiö Kuopion Uusi Kirjapaino, 1910.

SISÄLLYS:

Runosynti.

I.

Miehen sydän.

Joulu.

Taistelija.

Suvilaulu.

Susijuttu.

Pro Karelia.

Kaksi karjalaispoikaa.

Vankeuteen raastetun muistoksi.

Tsinovniekka.

Seitsemän henkeä hirtetty.

Nostatus Vienalle.

Runoilija Erkon haudalle.

Työn orjille.

Tupaantuliaiset.

Leipäpappi.

Maalainen pääkaupungissa.

Taidemaalaaja J.K. Kyyhkysen haudalle.

Likellä Helsinkiä.

Käymäsiltään korvessa…

Koettelemus.

Yökirjan lehti.

Kriitikko.

Kun niitetään.

Syysyön virsi.

Yksin kadulla.

Eräs hautaruno.

Abi male spiritus.

Inhimillistä.

Maallikon jouluvirsi.

"Laureatus".

II.

Tutustuttuani.

Kihloihin.

Morsiamelle.

Häähymni.

Nocturno.

Epätoivo.

Katkelma.

Avioliitossa.

Erillään…

Juhannusyönä…

Kesäyön kirje.

Runoyritys isäksi tultua.

Tuutulauluja.

"Sydämen säveleet",

Maanjäristyksen päivä.

Tytöstä äidiksi.

Resignatio.

RUNOSYNTI.

Vaiva vanha — runosynti

miestä joskus vietteleepi

sointuja sovittamahan,

kieliä kiristämähän.

Kyllä kylällä hokevat

niekkoja nimevämpiä,

seppoja soreampia

laulun töille löytyväksi.

En mie kilvoille kisoa

enkä hirnu hippasille,

sallin sirkkojen siristä,

niekkojen näpähytellä.

Elkätte mullen murisko,

kanneskelko kaunanpäitä,

jotta myös minäkin joudan

sopessani soittamahan!

En ma tuota tunnekkana,

mist' on tullut tämä tauti,

tämä virma vihan alainen,

tämä sairaus salainen.

Lieneekö verissä, vekara?

vaiko vienyt viiman teitse:

Ruijan rannoilta, romuska,

taikka ihka Inkeristä? —

I.

MIEHEN SYDÄN.

Harva tuntee,

harva tuntekoonkaan

sydämeni pohjasäveleet…

Kaikki nähkööt,

tulkitsemaan tulkoot

Tunteideni synkät pintaveet!

Mailman tuhmat,

kauniit kana-naiset

juorujansa julki soittakoot!

Mahdit maiset,

uroot akkamaiset

ansoinensa jälkeen koittakoot!

Lapsi pieni,

airut jumal'hengen

lempeyteni yksin nauttikoon!

Hälle parhain

kukka kevättarhain

kirkkahasti aina auvetkoon!

JOULU.

Kuljen kaunista katua.

Muistan muinaista satua:

Seimen lasta,

Seimen lasta,

Inehmoista taivahasta…

Kysyn, itseltäni kysyn:

Mikä, mikä on Joulu? —

Akkunoista aarteet hohtaa,

Kaikkialla silmä kohtaa

Kyntteleitä,

Enkeleitä,

Kullan kirjo-kimpaleita.

Noihin katson — noista kaikkoon.

Kysyn: mikä on Joulu?

Ja mun sydämeni vastaa,

Näin se vastaa seimen lasta:

Syytön olet, piltti kulta,

Että synnyinjuhlan sulta

Ryöstänyt on maailma

Tämä kurja, kavala!

Epäjumalamme jalo:

Seimen lapsi — tähden palo!

Rikkaan riemu — köyhän haikee,

Köyhän ärsyttäjä vaikee —

Sellainen tuo tuttu koulu,

Ystävämme, armas Joulu!

Akkunoista aarteet hohtaa,

Katse kaikkialla kohtaa

Enkeleitä,

Enkeleitä,

Joit' ei edes siivet peitä —

Taidepyhyyksiä vaan,

Jumaloita maan.

Onko valhetta tuo taulu,

Kansan kauno, lasten laulu?

Valhettako "valon juhla";

Jolloin kristikunta tuhlaa

Kauneutta,

Rikkautta,

Vaan ei paljon rakkautta,

Rikkautta riemukseen —

"Köyhät?" — "Kuolkoot puutteeseen!"

Kuljen kaunista katua,

Muistan muinaista satua:

Seimen lasta,

Seimen lasta,

Rakkauden Ruhtinasta?…

Lausun, itsekseni lausun:

"Valhepyhä on Joulu."

TAISTELIJA.

Taistella tahdon

totuuden tähden,

iskeä suoraan

kaikkien nähden

valhetta vastaan —

valtoja vastaan!

Iskeä niin

että suuttuvat suuret

kansani kahlitun

julkiset jumalat!

Iskeä niin

että haihtuvat humalat…

iskeä niin

että repeevät juuret

"Eedenin puusta"…

Iskeä niin

että nyyhkivät naiset

hempeäjärkiset — rukoilevaiset.

Iskeä niin

että itsekkin itken,

itken ihmisten pelkuriutta,

uskojen hulluutta — sydänten sutta.

Lienenkö syntynyt

tähden sen alla,

miss' oli hurmetta hyytävä halla,

pakkanen ryskyi honkia halkoin

— sielläkö aatteni alkoi?

Siellä jos alkoi — virkanpa vielä:

tähtiä muitakin loisteli siellä,

kimmelsi kirkkaasti talvinen tanner,

tunturit uljaina huippunsa näytti —

riemu mun rintani täytti.

Ah! enkö taistelon kirpeimmän kesken

ikuisen Jumalan merkkejä huomais?

Tunnossa ihmisten ilkeyttä säälis;

elämän ehtoja huokais?

Julmaks mua soimaatte,

soinnuttomaksi —

ei! minut arvatkaa

onnettomaksi.

Tunnen ma kaiken,

mit' eissäni väikkyy,

huomaan ma kaiken,

mi horjuu ja säikkyy —

siksi mun vereni

leimuu ja läikkyy

valhetta vainutessa!

(1906.)

SUVILAULU.

1.

Taas on kesä. Taas on kesä.

Niitty loistaa. Aalto lyö.

Marja maassa. Puussa pesä.

Kaikkialla luomistyö…

Miksei, miksei ihminenkin

nuorru kera kukkaisten?

Miksei lailla lintusenkin

laula virttä vapauden?

Miksei niinkuin virta vankka

syökse halki korpimaan,

niinkuin kosken ryöppy rankka

etsi alkuvoimoaan?

Miksei, miksei ihminenkin

irtau talviroudastaan?

Miksei loista, loimu, lennä

niinkuin luonto luomissaan?

2.

Minä tahtoisin nousta maasta

niinkuin tuores ruoho

jälkeen suvisateen,

ja tuottaa ilon ihmisille

ja itselleni…

Minä tahtoisin nousta maasta

niinkuin lintu,

joka petoeläimiä pelkää,

ja liitää taivaan avaruuksiin

kevein siivin…

Minä tahtoisin erkaantua maasta

ja riitaisilta rannoilta

niinkuin haaksi,

ja täysin purjein

kiitää ulapalle —

ja ainoastaan ystäväni kanssa

meren syvyyksillä keinahdella…

Taikka tahtoisin minä

niinkuin ukkosen salama

iskeä tähän maahan

niin että jäljet jäisi

ja vuorten perustukset järkkyisi

Ja sitten singota takaisin pilviin.

Niin tahtoisin minä — —

3.

Oli Suomessa ennen niin kaunis usko

Esivaltaan ja Jumalaan —

nyt vain verenpunainen aamurusko

luo pirtteihin hohdettaan.

Ja usko, tuo vanhan kansan taika,

on haihtumassa tuuleen niinkuin tuhka:

On tullut etsimysten uusi aika —

on lakaistava maasta rahka…

Niin kaunihisti kirkon risti kiiltää,

Niin juhlakuminalla kellot soipi, soipi —

Mut sielua tuo kaikki viiltää, viiltää…

Ken tarinoihin enää luottaa voipi?

Ei nuori vanhaa ymmärrä — ei vanha nuorta,

Se leikki ikuinen käy maailmassa:

He kiertää kumpainenkin samaa vuorta

ja kaiho kumpaakin on kiehtomassa…

Kaiho? Mikä?

— Kaiho kauniiseen ja hyvään!

Kaiho onneen, rauhaan sekä pyhään!

Totuus sentään niistä suurin on,

Totuus? — saalis taistelon.

4.

En tiedä mitään kauheampaa

kuin että nuori syntyy vanhana —

En tiedä mitään kaunihimpaa

kuin että vanha säilyy nuorena.

En tiedä mitään surkeampaa

kuin kylmä mieli suuriin tehtäviin,

Kun kirkontäydet kansaa saarnaan nukkuu

ja nuoret, vanhat — tylsään tyytymykseen hukkuu.

5.

Vanhan kansan virsikirja,

tuo on kaunis Kalevala,

jutun oudon jutteleepi,

sadun soman soitteleepi:

Kuinka neitsyt Marjatalle

poika syntyi puolukasta,

kuinka vanha Vironkannas

poijan kastaa karskahutti

Karjalaisten kuninkaaksi…

Kuinka vanha Väinämöinen

tuosta suuttui ja häpesi,

heitti koko heimojoukon,

nosti puuhun purjehensa,

läksi läylinä merille,

eikä tullut ukko utra

enää konsana kotihin — —

Onkos tätä tarinata

nykypolvi pohtinunna:

että miksi Väinämöinen

noin on suuttui ja häpesi?

Miksei maahan mahtununna

kera pienen piian piltin?

Miepä luulen että ukko

siitä suuttui ja syäntyi,

jotta Suomen vanha kansa

luopui tiedon temppelistä,

hylkäsi Jumalan viljan,

otti vastaan vennon vieron,

liian liukkaan ja lipevän.

Itse iki-tietäväinen,

luonnon pyhän palvojainen,

jok'ei juuri joutavoinut

eikä peljännyt pöpöjä,

hänpä tunsi tunnossansa,

järkähtihen järjessänsä

jotta jo jokehen juoksi

usko uusi —— se uninen.

Siksi suuttui vanha viisas,

siksi käänsi selkäpuolen —

mutta muistattekos, nuoret,

muistattekos, minkä lausui

ukko utra purrestansa

muille maille matkatessa?

Noin hän lausui lauhamielin:

"Kyllä tästä tieltä siirryn,

lähden omin konttineni,

mutta muistakaatte jotta

vielä tietäjänkin taika

tässä maassa tarvitahan:

uusi sampo, uusi kannel,

uusi päivyt sekä kuuhut!"

Ennustus on esiin käynyt,

aika tullut tuulen siivin,

Nyt jo kansa kalevainen

uutta kaitsijata kaipaa,

6.

Pois korulauseet ja juhlanhuuma!

Ne tekokukkia ovathan vaan.

Kun kotikujille joudumme täältä —

taas arki peittää maan.

Ja edessä on elämä murheinensa

ja todellisuus tuo harmaa,

Ja olemassa-olon taistelu vaan

Se yksin on varmaa, varmaa…

Oi miks emme luo tätä elämää niin

ett' arkikin maistuis kuin juhla?

Miks intonsa tehtyihin tunnelmiin

moni meistä niin turhaillen tuhlaa?

Ei elämä laulua ole vaan,

ei myös rahan-ahnasta työtä —

Me nouskaamme kyntäjiks, kylväjiks maan

nyt keskellä valkoista yötä!

Me kylväkäämme ne siemenet,

joist' taimivi Jumalan vilja,

sen Jumalan, jonka me kuulemme

oman rintamme riidoissa hiljaa…

7.

Jos ei nuoret uskalla —

niin kukas uskaltaa??

Jos ei nuoret kiistaan käy —

Ei miestä missään näy!

Maailman meno moinen on:

Ei kukaan mitään saa,

jos kaikki toinen-toisiltaan

vain valmist' odottaa.

Totuuden leikki moinen on:

Yks alkaa yksinään!

Ja Rohkeus ja Rakkaus

vain häll' on kilpenään.

Elämän sääntö moinen on:

Yks sortuu uhmassaan.

Mut kymmenet ja tuhannet

käy häntä seuraamaan.

On suurta elää elämä,

kun kutsuu suuri työ!

Kun orjan kahle kirveltää

ja värjyy vangin yö.

On suurta nousta taisteloon,

kun tiedon torvet soi;

Kun ihmisjärjen jumaluus

sielussa salamoi.

On suurta olla marttyyri,

jos sitäi vaaditaan:

Näin siltaa Valoon, Vapauteen

alati laaditaan.

(Ruovesi 1908.)

SUSIJUTTU.

Pitkä on talvi pohjoinen,

Lunta jo taasenkin syytää,

Huomenna kai kova pakkanen

Jälleen vertamme hyytää…

Pitkä on talvi Slaavien maan —

Viimat ne Tomskista viiltää,

Pakkaskirkkaassa ilmassa vaan

Kirkot ja sapelit kiiltää.

Kuulkaa susia Siperian,

Kuinka ne ulvovat yössä!

Siellä on niitä tuhansittain

Juoksussa, julmassa työssä…

Sudet on susia aina vaan —

Niitä et lampaiksi muuta,

Eivät ne pelkää jumaliaan,

Eivät ees pyssynsuuta…

Oh! sen tarinan tunnette kai

Susi kun tyttösen raastoi?

Tyttösen vaatteihin pukeutui,

Mökille juoksi ja haastoi:

"Aukase armas, minä se oon,

Irroita uksesi salpa!" —

Pääsi niin roikale mökkihin,

Ihmisen iski kuin kalpa.

Niin, se on talvinen tarina vaan,

Lapsille surkean tuttu,

Mutta kun sudet käy ympäri maan,

Muistuu taas mieleen se juttu.

Emme me satuja uskoa saa

— Satujen mennyt on aika —

Mutta kun sudet käy ympäri maan,

Silloin on tehtävä — taika.

Taika se nyt olis tämmöinen:

Taikurit entiset hiiteen!

Hornaan ne vanhat vampyyrit:

Puolueet — jako viiteen!

Nouskoon kansa tää kerrankin

Pitkästä torkunnastaan,

Nouskoon vihasta vimmankin

Yhtenä yhteistä vastaan!

Siinä on taika, mi tepsivi,

— Taiat ne muut ei auta —

Hornaan, niin sanon, nuo puoskarit,

Menkööt siivosti hautaan!

Turha on neuvoni. — Tiedän sen.

Laulajan sauvaa ken seuraa?

Sydämet kaikki syttää vois ken?

Pedot kun väijyvät peuraa…

Meillä on susia sielläkin,

Missä ei ulvontaa kuule.

Meillä käy viimoja silloinkin,

Kun ei tundroilta tuule.

Sudet on meillä suvuissa,

Verissä veikkojen veitset.

Suomen ruumista runnelleet

Aina on — omat peitset.

Helppo on syöstä vainoojan

Kansan riitaisen kiistaan,

Äksyt toisiinsa ärsyttäin

Itse tarttua riistaan…

— — Kurjako liian, kurjako lie

Taulu, min tässä mä maalaan?

Suottako mainetta Suomen tien

Armotta alhaalle laahaan?

Kuulkaa: yksi on lohdutus vaan

Pahojen pakkaisyössä:

Talvea kestä ei ainiaan

— Sudet: vain talvin on työssä.

Kerran on keikkuva kevätkin

Ylitse murheisten maiden!

Lakkaava laukanta suttenkin

Nälkäisten, raateliaiden.

Silloin Suomeenkin suhahdus

Keikkuvan kevään tuulee!

Silloin kultaisten käkien

Täälläkin kukkuvan kuulee.

Silloin meilläkin valjeta vois

Yö, joka nyt ei loista,

Karjalan karhukin nousta pois

Vuosisatojen soista…

Silloin, Suomeni, sulaos, oi,

Viritä viimeinen virsi —

Slaavien vapauslaulu kun soi,

Kirvota kirottu kirsi!

16/3 1908.

PRO KARELIA.

Vienan virroilta Laatokan ääriin

huokaus — kuulkaa — Karjalan kaikuu!

Siellä on tuhansia huokailevaisia,

tuhansia huolihen hukkuvaisia,

itkeväisiä — kiroilevaisia,

elämän tuskissa turmeltuvaisia…

Siellä on köyhyyttä,

selkien köyryyttä,

siellä on alhaista, ainaista nöyryyttä;

sielujen orjuutta,

ruumiiden raihnautta,

siellä on kaikkea, kaikkea kurjuutta…

Siellä on tuhannen koettelemusta!

Siellä on vapauden aurinko — musta.

Siellä, ah siellä

silti on kansa,

jota ei surmahan suistaa saa!

Värjyvin huulin, kädet ojollansa,

iäti itkien oikeuttansa,

soittaen karstaista kanneltansa

veljesmaahan se kurkottaa:

"Pelastakaa!"

"Pelastakaa!"

Näin kaikuvi ääni

orjien yöstä, ruoska kun soi.

Vienan virrat ja Vienan lääni —

— Suomi, ah, varjele ystävääni —

Miksikä teidätkin luoja loi? —-

Ääni se yhä vaativi, oi:

Pelastakaa!"

Kuinka, ah, taidamme teitä me auttaa,

kun on itsellä vaiva ja työ?

Myrsky, näettehän, kiskovi lauttaa,

ankkurit liikkuu,

Venheet kiikkuu,

köydet jo katkee, riehkoina riippuu —

Meillä on ukkosen ilma ja yö…

ääni kuin piiska taas vastahan lyö:

"Pelastakaa!"

— Oh sinä heimoni hempeä, arka,

oh sinä arka, oh sinä parka,

konsa sun otsasi korkenee

ja konsa sun jalkasi kantaa?

Nyt sinä heikkona yössäsi horjut,

vimmassa viuhdot, turmaasi torjut…

Ken sulle auvosi antaa?

Ken?

"Pelastakaa!"

— Huutosi kuulen, Karjala kurja,

huutosi kuulen, oh sinä nurja,

huutosi kuulen

pauhussa tuulen —

ja rintahan mull1a

syttyy oh syttyy,

hehku niin hurja…

"Pelastakaa!"

KAKSI KARJALAISPOIKAA.

(Polkupyöräilijän näky.)

Syksyn synkeän illalla,

matkalla maailmalle

kaks poikaa tiellä ma yllätin

— matkalla maailmalle.

He maantien palletta marssivat,

erätaivalta talotointa:

reput seljässä vaan, kepit kourissaan

tietä pitkää ja ilotointa…

— Mä orhini rautaisen harjalta

alas hyppäsin maantien laitaan:

"hei terveh teille, te raikkahat,

nyt yksissä matata taitaan!"

Mä Vienan Karjalan viesteistä

heti poijilta udella aloin:

kas, kas mikä into jo ilmestyi!

mikä lieska se brihoissa paloi!

Mut "Pakinat" kussa kun mainitsin:

kas! silmänsä iskivät tulta:

"ah voi, sehän armahin lehtinen on,

sitä roistot ryöstä ei multa!

Ma kuuntelin poikien jutteloja,

noin aattelin sielussa silloin:

nää poijat ne tietävät enemmän

kuin vanhat Suomessa milloin!

Viistoist' oli vuotias toinen vaan,

mut toinen seitsemäntoista;

he veljekset olivat veriltään

ja syntyisin — köyhästä koista.

Ei ikävä poikia kiusannut,

oli kyynelet kätketty "nyytiin";

Isä innokas heidät opastanut

oli varhain jo mailman kyytiin.

Syys-ilta se synkästi hämärsi,

kun lausuin mä hyvästit heille

ja ratsuni selkään taas hyppäsin

pois rientäen — omille teille.

Mut sieluni kas: kuni lääkettä

oli saanunna nuorilta noilta,

ei syksyä enää se tuntenutkaan,

kevätkirkkaus kiiri vain soilta!

"Hei vaan!" noin silloin ma päättelin,

— "Ei kuole koskaan se kansa,

mi turman tullen on tajussaan

ja holhoopi — lapsiansa!"

Ja minne taas mieleni murtuikaan,

kuink' kurjia kuvia loikaan,

niin konsaan en voi minä unhoittaa

niitä kahta karjalaispoikaa!

(1907,

VANKEUTEEN RAASTETUN MUISTOKSI.

Mieheen nuoreen tutustuin

alla Vienan taivaan.

Ihmisehen ihastuin,

valistajan vaivaan.

Tunsin: "tuoss' on Vienan puu,

Karjalan honka nuori,

Vaikka mitä tapahtuu,

seisoo niinkuin vuori!"

Kesä silloin kauneinnaan

Vienan vesillä hymyi,

Pilvet kaikki piilossaan

taivaallakin lymyi.

Honka nuori huoleton

nosti latvoansa:

"Uhtuassai juhla on,

juhlii heimokansa!"

— Suistui suvi suloineen,

saapui syksy tumma.

Lensi viesti Vienan veen:

nyt on siellä kumma —!

Iskenyt on salama

hongan nuoren huippuun:

vääristänyt, kamala,

oksat vahvat suippuun!…

Sydämeni synkistyi,

itkin hongan kohtaa:

"Kenpä siellä korvessa

huminaa nyt johtaa?"

Turha itku, vaikerrus!

viesti uusi lentää:

Iski honkaan salama —

honka kasvaa sentään.

Honka kasvaa. — Jumalat,

kuulkaa korven pauhu!

Honka kasvaa. Salamat

turhaan sytti kauhun!

Honka kasvaa, horju ei,

vaikka taivas ärjyy,

vaikka latvan lieska vei,

ydin yhä värjyy.

Honka kasvaa! — Ihmiset!

nähkää Vienan voima:

Turhaan iski korpehen

kirous ja soima…

Heimoveljyt! Sinä juur

oot se nuori honka,

jot' ei saanut sortumaan

vainon hirmu-lonka.

TSINOVNIEKKA.

Kuittijärven ulapalla matkavenhe soutaa;

Orjat kiskoo airoillaan — herra maata joutaa.

— Ken sie laiska lienetkään, kun siun maata maistaa?

Tuuli puskee vastapäin, — päivyt selkään paistaa.

Kuittijärven ulapalla matkavenhe kiikkuu,

Orjat puree hampaitaan, huulet hiljaa liikkuu…

— Suusi tukkoh, tuhma mies, ta kisko kiiruumpata!

A mie muuten näytän siul ruskoi nagaikkata!

Ruunun herra, tsinovniekka, venheen pohjall' loikoo,

Ruoskaa kourin koprailee, koipiansa oikoo…

Aallot ärjyy äkäpäät — herra äkäisemmin,

Räiskähtäessä hyökyveen kiljuu kiukkuisemmin:

— Malta sie! — niin uhkailee — jahka maihin astun

Tyrmäh pahat passitan vot että tässä kastun!

Hijoo orjat hampaitaan, eivät virka mitään,

Tekis miei nauramaan — uskalla ei sitä.

Ruunun herra, tsinovniekka, votkapullon tempaa,

Kaataa kiero kurkkuunsa, virkkaa vihaisempaan:

— Millaiset lie jumalat teillä, juhtakansa,

Koska aina vastaiseen tuivaa tuuliansa?

Nostaa orjat otsiaan, vastaa vanhin heistä:

"Jalot meill' on jumalat — ylen hyvät meistä.

Meitä myötätuuloseen kaunihisti kantaat,

A kun sie vain matass' oot, heti vastah antaat."

Kuittijärven ulapalla saattovenhe soutaa.

Orjat salaa naureksii — herra maata joutaa.

SEITSEMÄN HENKEÄ HIRTETTY.

(Riimileikki).

Luin juuri mä lehdistä uutisen —

Sen huomannut lienenkin miksi?

Piir'oikeus Pietarin tuominnut

oli seitsemän hirtettäviksi.

Kas kas — minä iloitsin itseksein

se ei ole suinkaan monta!

Näet Jaappanin koirille syötettiin

satatuhatta onnetonta.

Oi jumalankiitos: siis seitsemän vaan!

Ei paljon se kihnuta nuoraa!

Ja metsää ei liioin myös haaskanne,

Jos käyttää — vain yhtä suoraa!

Mut miksikä sentään seitsemänkään?

taas alkoi hautoa järki:

kun puukkonsa yhtä vain tarkoitti

joista kaikista katkesi kärki!

Oi voi mikä syntinen aivoitus

tämä lieneekin päässäni mulla?

Ja jos sen santarmi tietää sais,

minut pantais kai samaan rullaan!

Siis älkäämme tutkiko tuomiota,

»jotta ei meitä tuomittaisi»,

vaan luokaamme hiukkasen huomiota:

Miten hallitus rauhansa saisi?

Yks konsti ois tietysti hirttääkkin

joku miljoona jatkoksi sarjan,

mut säälihän säätäjän säyseän käy

verikohtaloa tuon karjan.

Siks ehdottaisimme viisaampaa:

Ei ainutta uutta hirteen!

Vaan pankaa ne vanhat roikkumaan

ja yhtykää itkuvirteen!

Näet kaikki jos kaulatut kaivetaan

ylös kurjista kuopistansa,

ja luurangot riukuihin riipustetaan:

Ihan varmasti herääpi kansa!

Kun pääkallot toreilla irvistää…

ja rangot helisevät yössä…

Ja kirkkoja kylkiluut köynnöstää…

ja tehtaita, jotka on työssä:

Niin varmasti, varmasti tepsivi tuo:

ei haluta halpahan joukkoon!

Ja kaikki ne pommit ja potaatit nuo

jää järkejään — romuloukkoon.

Noh niin. En laula ma laajempaan —

Pian tympäännytte kai virteen —

Tulin näitä mä aatelleeksi vaan,

kun seitsemän taas meni hirteen.

(Helsinki, talv. 1908.)

NOSTATUS VIENALLE.

Nouskoon Vienan Karjala,

nouskoon sorron alta,

Tulkoon vapaus, valkeus,

tulkoon kansan valta!

Ei ole pahempi kärsimys

vapauden vainon alla

kuin on pitkä pimeys —

vuosisatojen halla.

Yksilöitä jos vangitaan,

piestään tai piikitellään:

Mitäs siitä, jos kansa vaan

herääpi henkeen hellään.

Siihen sinun on käyminen,

Karjalan nuori kansa:

Tuleen karhun on käyminen

ja seistävä paikallansa:

Seiso! Äl' väisty väkeäkään:

Kuuntele kumun ääntä!

Soittele omaa kanneltas,

äl' anna itseäs kääntää:

Nouse, nouse jo kapinaan

ihmisoikeutes tähden!

Nosta silmäsi ylös vaan

koko mailman "nähden!

Siihen sinull' on oikeus,

nouse jo pois, jalo orja!

Kohta kuulukoon kumaus —

Herää heimoni, sorja!

(Suomussalmi—Kajaani v. 1907.)

RUNOILIJA ERKON HAUDALLE.

(Seppelsanoja).

Suru Sinut tappoi — suru,

Isänmaasi haavain huoli,

Kansan kaksimielen lautta

J.H. Erkko meiltä kuoli.

Suru miehen tappoi — totta.

Tuska hällä oli suuri.

Kärsimyksen kalpa sattui

Erkon elämähän juuri.

Runoilija? — ei hän kestä

Ajan arjen pyörtehessä:

Iskee innoin muka muiden,

Mutta — itkee sydämessä.

Uni kaunis urhon kaatoi,

Kun se valeheksi vaihtui;

Ihanteensa raivo raatoi,

Irvihaamuiksi ne haihtui.

Ihanteisiinsa mies särkyi

Kesken taisteloa kuumaa —

Särkyikö? Ah ei! vaan nukkui,

Nukkui täynnä huolten huumaa.

Tunsi ettei laulut tepsi!

Tunsi ettei aatteet auta!

Tunsi että kaiken kaihon

Vaimentaa vain harmaa hauta!…

On kuin kuollessaan hän sentään

huutanut ois meille, meille:

"veikot, siskot, jatkakaatte!

— Itse työnnyn Tuonen teille.

Luokaa kumpu kiiruhusti,

Ei oo aikaa kuollehille:

Minä kummun alta seuraan

Teitä voiton tanterille…"

Kiitos Sulien, ikinuori,

Ihmisyytes ihanteista:

Enemmän kuin kenkään toinen

olit tosi tovereista.

(Suomussalmelta 20 p. marrask. 1906).

TYÖN ORJILLE.

(Porvarillinen tunnelma murrosvuosilta).

Sinutko unhoittanut oisin — työmies

sinut, mi lakkaamatta otsas hiess'

isäimme maata muokkaat, raadat,

sen korpihongat hirmuisimmat kaadat

ja kivet väännät, raivaat,

ojat kaivat…

Sinutko unhoittanut oisin?

On omatunto mulla arka,

ja sydän kärsii, sydän parka,

ja häpeenpunat nousee poskilleni,

kun muistan, näen, kuinka veljilleni

vuos'satain pitkään onpi pahoin tehty,

vääryyttä tehty —

Sun vihas vastaan herroja ma tiedän

ja raivos myös ja hirmuaikees — siedän,

joskoht' en arvaa ihastella noita,

mut ymmärtää, ah ymmärtää mä koitan…

On sulla syytä vihaas — vainoos ei,

mut järkes viha villitykseen vei

kuin viepi jokaisen, mi kauan

on tuta saanut raateluita rauan

ja tahtoo kostaa, kostaa vaan

raateluksiaan.

On mailma paha. Herruus hallitsee!

ja pappi, laumain sielut villitsee

tuot' uskomahan että niin on pakko

ja ettei tässä auta lakko —

näet Esivalta: se on "jumalalta"

ja lait on laatinunna "pyhä valta",

ja ihminen, mi nousee noita vastaan,

nousee — niin väitetään —- Jumalaa vastaan.

En ole pappein puoltaja ma tässä,

mut valtaa kaikkein pelkään elämässä;

jos roistoja lie paljon ylähällä,

niin itsekkyyttä myös on alahalla,

ja talonpoika sortaa torpanmiestä,

ja toinen köyhä toistaan uhkaa piestä;

näet kaikki itseään vain aattelee

siks toistaan raatelee.

Mut ihmisyys jos saatais sillä lailla

ett' yhtyis kaikki yhdeks valtaa vailla

ja jokaisella oikeus ois sama,

ja sivistys ois kaikkein kannattama:

niin riemumielin tervehdin ma tuota

ja lähden mukaan, vaikk' en luota,

sun mukaas lähden, sorron soturi,

mä — aatteen ritari!

Et mua seuraas kaipaa? — Tiedän sen.

näet heimo mull' on "herrashenkinen",

ja itse "herraks" lienen kasvatettu

ja herrasvaloihin myös vannotettu

Ei siitä riitaa, mutta kuitenkin

mun salli seurata sua sotihin

joukossa jossain — varaväessä

ja auttaa tykkejäsi — vastamäessä,

jos tarvitaan…

noin vaan: jos tarvitaan!

Vaan siihenkään jos minunlaist et huoli

näet voishan vihlaista mua nuoli

ja pakoon lähteä siis voisin —

niin salli että edes etääll' oisin

ja kuni runoniekka taikka maalaaja

sun sotaretkes ikuistaisin ja

ne sankarloistoon saatteleisin

ja jälkeen tuleville kertoileisin…

(1906.)

TUPAANTULIAISET.

Pirtti valmis! Palkit paikoillaan!

Liesi lämmin. Keitto maistaa.

Kelpaa elää. Kaikki reilassaan!

Akkunoista valot syksy-yöhön paistaa…

Pirtti valmis — Entäs ihmiset:

Onko hekin valmiit loistamaan?

Onko valmiit niinkuin tuloset

kylmää, pimeyttä poistamaan?

Nuoret, nuoret. Käykää työhön vaan!

Kirveet ruostumaan ei jouda nurkkiin.

Elon kartano on suuri, suuri —

Raukka hän, ken nukkuu omaan turkkiin.

Nuoret, nuoret! Ryhti muistakaa:

Vanhaan pyhään vainen vanhat tyytyy.

Nuorien oikeus on riehahtaa

Kunnes heiltäi verisuonet hyytyy!

Nuoret, nuoret! Tärkein tietäkää:

Itsenäisyys onpi elon ehto;

Sortoa jo varhain sietäkää!

Hautaan keinuu kultaisinkin kehto.

Kapinaa on mailman parhain paini,

jolla voimaa lie, hän varmaan voittaa.

Taikauskon turmelusta vastaan

täytyy nuorten aina ruoskaa soittaa!

Elon onni vasta silloin löytyy,

kun on kurjuus kaikki kuoletettu.

Valherauhaa itsekäs vain nauttii,

joll' on valta valhein valloitettu.

Nuoret, nuoret! Tehkää työtä lujaa,

jotta jälkeentuleville turva oisi!

jotta kerran pitkin kylän kujaa

ihmisyyden juhlatorvet soisi!

1908.

LEIPÄPAPPI.

Hän toisen kuoloa odottelee

tuo muikea mies, tuo lammaspaimen!

Siks sieluja noin hän voitelee,

Siks akkojen armoja hoitelee,

jotk' työnsä kasvaisi vahvan taimen,

mi hänet virkahan vainajan

veis ylös — parempaan palkkahan.

Mut älähän veikkonen nuolaise

ennenkuin tilkka se tipahtaa!

Ei karja se kaikk’ ole yhtä laiskaa,

se huomaa »Matissakin» malkaa ja raiskaa,

tosin nyt se orjanas sairastaa,

vaan vaaleissa sitten — se aivastaa

ja juustonsa »Juusolle» paiskaa…

Vai pispaksi pitäjään parhaimpaan

mies mielii nyt kansaa kasvattamaan?

Noh, kaikki nuhjukset maailmassa

siis saisikin valvoa »valistamassa»

salolaumaamme lauhkeaa —

Sun laisesi lahnan jos sallittu ois

tätä rahvasta ravasta pestä:

Sata vuotta se jälkehen jäädä vois

muun mailman kehityksestä!

Sillä jos ei miehellä muut’ ole suuss’

kuin »autuus» ja »asevelvollisuus»

niin orjanpa kahleihin saarnasi vie —

ja kiero on kansan tie!

Ken rakastaa kurjien kunniaa,

hän oppia selviä suosii,

hän kansalle koskaan ei kaupita saa

mitä muut teki vuoksi kuosin,

Ei saa hän sen mieltä himmentää,

sen taikuutta tahalla ei täydentää,

vaan silmiä aukoa siltä.

Ja mitä hän itse tuntevikaan,

sitä totuutta saa ei hän peittää,

hänen täytyy se purkaa sielustaan

ihan pohjia myöten ja puhtaanaan —

jotta joukkokin jolloin heräis

ja voimansa keräis

ja hennoisi valheensa heittää!

(1906.)

MAALAINEN PÄÄKAUPUNGISSA.

Leo Tolstoi: »Minä näin että, ihmisten edessä, työteliään elämän ihanteen asemesta, oli tyhjentymättömän kukkaron ihanne».

Vihaan — suren — kärsin.

Askel jokainen mua polttaa!

Askel jokainen, jonk¹ astun

kadulla Helsingin…

En ymmärrä kuin voivat

tääll’ ihmislapset elää,

miss’ ilma niinkuin myrkky

käy keuhkoon upoten…

ja löyhkä, sumu, sauhu

ja kivihiilen katku

kaikk’ kauneudet kietoo

kuin käärme saastainen…

Mit¹ auttavat muodot solevat.

mitä puvut hienot, korskeat,

mit’ auttavat liikkeet liukkahat

tai silkkihatut korkeat?

— kun kaiken, kaiken kauttaaltaan

peittää yö

— väärän sivistyksen työ!

Nuot naamat kaikki tunnen, arvaan,

jotk’ »Espiksellä» kohtaan,

nuot itserakkaat viirut, virnistykset

niin ilkeästi silmiin hohtaa,

ja hienot vihellykset

— ruotsalaisen ylimielisyyden merkit…

Jo kaukaa huomaan apinan

ja orjan, muotiin taipujan —

Hyi! mua todentotta inhoittaa

se valhe, jossa tämä lauma

juoksee, puskee, touhuaa

ja — tyhjää toimittaa!

Mun vihaks käy se vääryys, jota

kansa Suomen kantaa, kärsii:

tää Helsinki sen helmapaise on,

sen lääkitykseen uhraa rovoistansa

köyhä kansa…

Täällä muka sivistyksen ahjo on!

Tänne muka riennettävä on

maan kultanuorison;

ja kehnot vainen jääkööt maille

— valoa vaille…

Valoa? — niin:

Katkuinen kaasulyhty kai se on

valo verraton.

Ja kenties lisäks vielä lamput kapakkain

tai — porttolain…?

Ma ivaan!

Sydämeni pohjasta ma ivaan

näitä markkinoita kulttuurin,

miss’ ihmislauma pyörii kuni hoijakassa

soiton rämisevän pauhinassa

ja elää päiväst' toiseen, tietämättä

miksi elää… mitä varten riehuu.

ja tuntematta tuskin omantunnon vaivaa

siitä että kuoppaa kaivaa

meidän kaikkein elämälle. —

Jokainen tunti sekä sekuntl

vie meiltä, luonnon ystäviltä, elon voimaa!

Huimaavat hinnat meitä pöyristää,

ne meiltä, maalaisilta, seljän köyristää

ne meissä nostaa pahaa verta

ja tekee katkeroiksi…

Ne saavat miettimähän kapinaa,

kapinaa koko herrasvaltaa vastaan

mi järjestyksellään ei kasvata,

ei ihmisyyden ihanteihin tähtää,

vaan itsekkyyteen, vallanhimoon kiehtoo

ja pettää, kauheasti meitä pettää…

Oi milloin meillä suomalainen sivistys

pukeupi puhtahasti kotisarkaan,

varkaan - kuten nyt -

käy velkaveroissa ja lainahännyksissä?

Ja milloin alta vaattehen

opitaan etsimähän ihminen,

vain ihminen — ei herraa taikka talonpoikaa!

Milloinka usko rahan onneen haihtuu?

Milloinka kirkkokristillisyys vaihtuu

ja kadullakin joskus nähdä saadaan

hädässä toinen-toistaan auttajoita —? . . .

Niin, niin. Me oomme pakanoita,

me Suomen suuret kristityt

ja aniharvassa me löydämme

sen papin, jok’ on sielunpaimen

myös sielultansa

ei viraltansa

taikka — palkaltansa…

— Virka? virkamiehet? niin,

kaikki niistä puhuu, niitä kiittää…

aivankuin maalimass' ei muuta löytyiskään

kuin virkapaikat, valtakirjat, ylennykset…

Sanomalehdet niitä rummuttaa,

ei noilla muuta haastamista liene,

kuink’ oisikkaan? — niin tosiaan,

näet virkaorjat niitä kannattaa

ja niille palkan maksaa

— vanha taksa…

»Kaikk’ oomme toisistamme riippuvaiset

kuin muurahaiset!»

Vai niin… en vastaa enempää,

tää melska minua jo iljettää,

ma tiedän vaan ett' totuus suurin on

ja velvoittaa se meitä tekohon,

vaikk' uhratakin täytyis kultaa

ja saada sijaan multaa — —

Jää hyvästi sä »sivistyksen kehto», »opin ahjo»!

Mun henkeni ei täällä viihdy, ei!

Sen metsämökki helmoihinsa vei.

Joskohta sielläkin ma karsin vääryydestä,

mut ilma siell' on puhdas, järki myös,

ja miestä mitataan vain työss'

— ei niinkuin täällä, jossa kaiken päällä

on huvin herraskiilto, valhe-into,

ykspuolisuuden tylsä tyytymys,

työn ruumiillisen halpa häpeemys,

ja itsepettämys — — —

(Helsinki 10 p. lokak. 1907.)

TAIDEMAALAAJA J.K. KYYHKYSEN HAUDALLE.

Tuntureilla tuiskun tie,

Alas laaksoon vihur vie:

Tuntureita kuljit, mies,

— Minne päättyikään nyt ties?

Liian varhain vaivuit pois,

Taitoas viel' tarvis ois!

Ken nyt loistot Pohjolan

Loitsii maille maailman?

Ken nyt kirjaa kimmel-yöt?

Pohjan päiväin kultavyöt?

Ken nyt peurat laukkaamaan

Taikoo meille tauluissaan?

Paljon loit, mut parhaimmat

Luomattas jäi haavelmat:

Unta Lapin aarteista

öin ja päivin näit sa!

Kaihomielin hautasi

Umpeen luomme, toveri,

Surren koko Pohjanmaa

Kohtaloas huokajaa.

1.XI.1909.

LIKELLÄ HELSINKIÄ.

(Junatunnelma.)

Ihmiset oi, oi ihmiset

Rahan orjat ja raukat

Mihinkä olette eksyneet,

Halujen halpain haukat?

Luonnon olette hyljänneet,

Ylimmän ystävänne,

"Huviloihinne" tuhlanneet

Voimanne, elämänne.

Miksikä ette edemmäs

Rientäneet rahoinenne?

Tuonne suojahan salojen

Suurine summinenne.

Miksikä aivankuin kärpäset

Yhteen iskitte paikkaan.

Toinen toistenne kiusaksi,

Hyljäten vapauden raikkaan.

Houkkia kaikki te lienette,

Muodista humaltuneita!

Sokeina synnytte — kuolette —

Inhoten ihanteita!

Huviloitanne huomaten

Aattelen apinoita:

Kaikki ne puihin kiipeilevät,

Toinen ei toistaan voita.

Maalaisrauhaa te etsitte

Sieltä miss' ei sitä kohtaa.

Tornejanne ma halveksin,

Ylpeys niistä vain hohtaa.

Menkää kerrankin korpehen

Suurine summinenne,

Tuonne hoimahan honkien

Nostakaa huonehenne!

Siellä teillä on tilaisuus

Jotakin kaunista luomaan —

Kansan kärsivän keskehen

Valoa varoilla tuomaan!

Ei! Te ettehän ymmärrä

Mikä on maalaisrauha…!

Teillä on mielessä mukavuus vaan

Siellä miss' sivistys pauhaa…

Elämäänne en kadehdi:

Sääliä vain se sietää.

Palatseitanne paheksin —

Köyhä ne parhaiten tietää.

Kustannuksella kurjien

Herruus Suomessa loistaa.

Kuka teistä lie yrittänyt

Köyhyyttä koskaan poistaa.

Kuka teistä lie koettanut

Veljenä ihmistä auttaa?

Kuka koskaan lie tahtonut — — —

Toimia sydämen kautta?

Ihmiset oi, oi ihmiset

Rahan orjat ja raukat

Mihinkä olette eksyneet

Halujen halpain haukat.

Alberga 15.X.1907.

KÄYMÄSILTÄÄN KORVESSA.

Täällä tahtoisin asua,

täällä pohjoisen perillä,

muodin pahnoja paossa,

riidan riehuista erillä!

Siellä mailmalla masennun,

turhiin tuulihin tuhoun,

pääni-parkani piloan,

aivoni ani repelen.

Siellä sieluni sirotan,

työllä hullulla humallan,

jotten konsana kohoa

oman luontoni oville.

Siellä jouda en jalosti

oman syömeni syvihin,

kuulen kultaisen kuminan

omantuntoni tuvilta,

matka miestä maanittavi,

mies kuulee — ei kumarra.

Täällä korvessa, kodossa,

aate elpyvi eloisa,

oma itseys itävi,

henki herääpi Jumalan

mieron taistoja toruen,

turhuuksia tunnustellen.

Olla täällä mun oloni,

olla ainehet elämän,

toki mies minust' tulisi,

elon soittaja sopuisa?

Täällä etsien eläisin,

en mie liikoja hakisi,

oisin kukka korpimaalla,

oisin otsonen salolla,

sinis aikani eläisin,

kunis kuolema perisi!

KOETTELEMUS.

(Miehelle, joka löytää nuoren vaimonsa kuolleena.

Hiljaa, hiljaa!

Nyt puhukoon vain Jumala!

Nyt ei enää ihmisvoima auta,

Ei järki eikä katumukset,

Ei itku eikä huokaukset,

Ei uuden elon päätös, siunaukset —

Kaiken katkaissut on hauta.

Hiljaa, hiljaa!

Hirmuinen on leikki lemmen.

Lahjomaton onpi kosto luonnon,

Silloin, kun sit' onpi loukattuna,

Silloin, kun sit' ei oo seurattuna —

Ihmisparat, milloin, milloin

Viisahiksi, vakaviksi käytte,

Milloin?

Hiljaa, hiljaa!

Kyllä oikeus löytyy kerran,

Sit' tunnemme vain vähän verran,

Rikos kärsimykset tuottaa,

Emme suinkaan suotta

Vedä surun nuottaa —

Kaikki tahdosta on Elon Herran.

Pistin rinnassasi mies,

Katso kuolemata silmiin!

Anna raastaa, anna raastaa hirmusurun!

Tyydy, jos saat edes murun

Elämäsi kukkaishaavehista —

Silloin vasta olet miesten mies…

YÖKIRJAN LEHTI.

Suden luonto Suomen kansalla!

(Lie siihen kasvatettu ansalla?)

Ken sille tehdä tahtoo parhaintansa,

sen nielemään on valmis vatsahansa

kuin susi konsanaan —

totta tosiaan!

Tuon raatelevan pedon sieluna

käy salaa urkiskellen — seurakunnan pappi;

hän, mailman mestari ja akkain rabbi,

on salasuojelija suulaiden

— susien.

Ah! elkööt loukkaantuko lukijain:

ma totta haastan — kokemuksestain,

ma pedon luonnon tunnen, papin myös,

ja tiedän että hukka ulvoo yöss'

alati ilmaa haistellen

— hurmetta vainuten.

Nuo sudet uskollisna paimentansa seuraa,

ne väijyy metsän villipeuraa

ja hyökkää kimppuun piilostaan

ajaen saalistaan

halk' korven…

kunnes torven

ne kuulee soivan korvissaan,

ja paimen neuvoo karjoaan:

"Elkäätte tappako,

mut pureskelkaa vaan,

näet Esivalta, vihin saatuaan

vois minut, papin, passittaa…

siks henki säästäkää

vain verta päästäkää!"

KRIITIKKO.

Ken taituri suuri on sielultaan,

mut taiteilijaks' ei kelpaa maan:

hän heittyvi kriitikoksi —

jos muuta ei hoksi.

Kun kukko aamuisin kauniisti kiikaa,

hän ahmivi ahnaasti estetiikaa,

hän pyrkivi tohtoriksi

ja taiteiden tuomariksi.

Kas nyt on hän valmis johdattamaan

kynäniekkoja surkean Suomenmaan:

hän on tutkinut "ruusujen rikoslain",

siis auktoriteetti on, tottakai.

Hän ryhtyvi lehtiin kirjoittamaan

alakertoja ensin, tosin vaan;

on nimimerkkinsä B.B.B.

ja yleisö kuiskaa: "kukahan se —?"

Vaan kirjailijat hänet huomaavat,

he nöyrästi kaulansa kaaristavat;

mut jos joku villitty virnistelee,

hän tietää saakoon: "se on tohtori Bee!"

Hän armoa antavi harvoille vaan,

hän huonosti kätkevi kateuttaan:

hän nuorena haaveksi —- kirjailijaksi,

hän joutui — kadunlakaisijaksi.

Hän lahjomattomaks' itseään luulee,

siks harvoin mieliä muiden hän kuulee,

mut ken häntä ivata ilkeäis,

se varmaan, koito, ei kostotta jäis!

Hän realismista rummuttelee

ja uusromantiikkaa hän määrittelee,

vaan tarkoitusperää hän laisinkaan

ei kärsi kirjoissa Suomen maan!

On suuressa määrin hän mahdikas mies:

hänen palttunsa painavi kukaties

myös valtion palkinto-jaossa

hän on käärmeenä vaossa.

Hän on sangen kuivakiskoinen mies,

ei koskaan hehku rintansa lies:

hän pelkää "tunnetta liikaa" —-

se kuuluu näet estetiikaan.

Hän "kansallisaatteita" tulkitsee

ja "korvenraatajist'" fraaseilee:

ken Helsingiss' istuvi aina —

näet "kansalta kalliilta" lainaa.

Hän on vapaamielinen, sehän nyt tietty,

siks lienee hän nuorten kesken noin pietty:

hän kirkossa käypi kuin kansa —

kaikk' klassikot taskuissansa.

Jos elää saapi, niin tohtori Bee

viel taideraamatun julkaisee;

hän tendenssin myrkyt lypsää,

Bee tietää, mikä on kypsää!

(1909.)

KUN NIITETÄÄN.

Jo niitetään, ah niitetään,

Nyt kaatuu kaunis kukka!

Nyt sortuu sorja heinimaa,

Nyt raukee ruoho rukka.

Ja niinkuin sodan ruumihit

Nuo kedon keijut makaa:

On silmäin säihky särkynyt

Ja katse outo, vakaa.

Ma kuljen yksin säälien,

Ma muistan kesän hurmaa.

Mut niittymiehen viikate

Se soipi vaan ja surmaa!

SYYSYÖN VIRSI.

Kolkosti, kolkosti tuuli suhisee

akkunani alla —

Siellä on pimeys peljättävä,

hirvittävä vallan…

Tummana huljuu taivaan piiri.

Ylhäällä ylläni vonkuu viiri.

Riuku ryskää ja jyskää…

Tuolla, ah tuolla lehmukset huokaa,

ne vanhat, pilviä piirtävät puut,

ne, joiden katveessa kesällä keinuin

kannelta soitellen illan suut

Nyt myrsky lehtiä riipoo ja raastaa,

Syytävi puusta, laasevi maasta —

ne eivät tiedä kunnekka piillä,

kun kuoleman enkeli raivoo!

Ah, alhaalla armahan törmän alla

Siell' aallot mustat raskaasti rantahan loiskuu,

Vesi, kylmänä huuruten, harmaihin paasihin roiskuu,

Tuul’ ulvovi pensaikossa kuin tundralla hukka…

Poiss' poissa on suviset sulot!

Poiss' poissa ne kesäiset kylyt ja ilot,

Nyt kentät ja niityt on paljahat, nulot,

Ei ainutta kukkaista tuoksu,

On loppunut lehdossa juoksu,

Pois lintuset kaijonneet

ja laulunsa vaijenneet —

Totisesti on kuolema tullut!

Voi meitä, me hullut,

jotk' kesällä haaveilemme

ja emme syksyä muista?

—- Nyt lehdet leyhyvät puista,

kaikk' kuihtuvi morsius luonnon

ja myrskyhyn hautaantuu,

hu-huu!

Ken huudahti akkunan alla?

Ken kiljahti pimeydessä?

Lie mielkuva-valhetta vaan —

Miks' miks mua kauhistaa!

Kuka ullakon luukkuhun löi? —

Taas, taas, kuka mylleröi?

Ken kaivolla kalkattaa? — —

Kenties ei kenkään, vaan

mua kammottaa…

On sydämeni raskas ja rauhaton

kuni kuoloa aavisteleisi,

kuni elämän kohtalo armoton

minut jonnekkin julmahan veisi…

Ja veisi kaiken kalleimman multa,

miss' sieluni vielä on viime kulta

ja toiveeni viimeinen,

min turvissa elän ja vartoelen

yöst' yöhön… päivästä toiseen?

Oi Jumala tuntematon!

Joka myrskynä mylvit

Ja tuulena yössä pauhaat,

Mun huokaukseni kuullos,

Sun armohos tuskissa turvaan

Kun yksin oon näin

Mun ikävässäin!

Mun hädässäin!

Ja tiedä en, arvaa en, minnepäin

mun elämäni haaksi lentää —

Sen tiedän ma sentään:

Sinä suur olet, tutkimaton,

Sinä Jumala, julistamaton,

Joka myrskyssä mylvit

Ja ihmistä kammottelet!

Sinä suur olet, tunnustan sen!

— Siks eissäsi vaikenen…

Ruovesi, Lindnäs, 1.10.1908.

YKSIN KADULLA.

Ken yksin joutuu kadulle

ja ystävittä on,

hän mailinahan tuskastuu

ja on niin onneton…

Hän ymmärtää: ei ihminen

oo yksin silloin vaan,

jos heittää hänet kohtalo

kolkkahan korpimaan.

Toki siellä häll' on rinnallaan

Jumalan luonto tuo,

vaan täällä hälle lohtuaan

ei edes luonto suo.

Ja harhatessaan kadulla

vallassa virran veen,

hän seurass' satain tuhanten

nyt vast' on yksikseen!

ERÄS HAUTARUNO.

(Nuorelle maanmittarille).

Synkkään sydänmaahan joutuu ihmislapsi,

kun hän syntyy tähän maailmaan.

Korven kolkot vallat häntä väijyy,

kun hän lähtee tarpomahan taivaltaan.

Ei oo hällä ystävätä monta

taivaan tuulet hälle soittelee.

Yksin kaahlailee hän surun soissa,

yksin uhmaa, voimiansa koittelee…

Vihdoin virvoituksen löytäneensä uskoo:

honkanuotion hän metsään rakentaa.

Öisen lieskan lämpöisehen hehkuun

korpikumppanikseen naisen saa.

Nyt hän luja luulee olevansa

metsän myrskysäitä kestämään.

Häll' on koto, vaimo, työ ja kansa —

ei hän enää harhaa yksinään!

Korven hongat veisaa huminaansa

yllä uupunehen urohon.

Tieteen tuima herra lukee kirjastansa:

"taudin myrkkyhyn mies kuollut on!"

Näinpä Luonto säälitön on aina,

ei se meitä armahtele aikanaan.

Tuomionsa kirot syvälle se painaa,

kaikki kohdistuvan näyttää siihen vaan.

Kaikkiko? Ah eihän suinkaan kaikki:

Ihmishenki sentään lienee kuoloton!

Uuden uskon meihin viiltää murheen veitsi,

konsa joku joukostamme mennyt on.

Mutta ah! Pian yöstä aamu nousee,

halla harmaja, tuo hirmuinen.

Se vie viljan kaikkein kallehimman:

ryöstää ihmistarmon, sydämen.

Tämä tunto yksin, ainoastaan

se se meill' on lohduttaja kuolemaan,

Elon tarkoitus ei pääty hautaan:

se eloonjääneiss' yhä jatkuu vaan.

Me itkeä siis emme saisi, emme,

kuink' armottomalt' tuntukoonkin kohtalo.

On meidän tehtävämme yksi aina:

Elämän tutkimus ja taistelo!

26.XII.1908.

ABI MALE SPIRITUS.

Kateus! Kateus!

Miksi isket sydämeeni?

Ilkeästi, julkeasti

raatelet mun ihanteeni!

Kunnia ja mainevalta?

Menkää pois, te henget pahat,

Menkää pois mua kiusaamasta,

Onnenpotkut, lahjarahat…

Jumalani, jumalani,

päästä miestä mammonasta!

Tuhansiin tuo myrkky uppos —

Säästä miestä saastumasta!

Abi male spiritus!

Taiteilijan henki paha

se se onpi, se se onpi:

mailman loisto — suuri raha.

INHIMILLISTÄ

On mulle edullista — virkkoi ystäväni Strix:

myös hiukan olla tuttu Senaattorin kanssa,

hän paljon vaikuttaa voi auktorteetillaan

ja kiel' on kiukka, tiedän, rouvallansa.

— Kai mar! ma myönsin: työs on tärkeää,

tietysti kukin agiteeraa aatteitansa!

Vaan hiisi sentään taatkoon sinatyörskaa:

mies! kuinka aijot kestää juorujansa?

MAALLIKON JOULUVIRSI.

(kun se suuri juhla aina uudelleen lähestyy)

1.

Oi jos vielä lapsen lailla

joulun viettää saisi!

Oi jos synnyinmajan mailla

aatto armahtaisi!…

Joulupuussa juhlapukki

kultasarvin kiikkuis,

Juhlan tonttu: Joulu-ukki

lahjoinensa liikkuis…

Maistuis maamon herkkupalat…

miel' ei mitään vailla —

Beetlehem ja lipeekalat

liukuis yhtälailla…

Rinkeleitä, enkeleitä

kaikkialla oisi…

Taatto vanhan isämeitä

soreimpana soisi…

Vaan on vierryt vieno valta,

mennyt armas aika:

Laps on noussut lattialta —

loppunut on taika.

Poiss' on usko unelmiin ja

sadun tähden saattoon.

Turvautua en enää saa ma

joulujuhlan aattoon. — —

Läpi kuusen kultarihman

mailina mulle vilkkuu,

Sieltä näen nyt vihan vihman,

jossa ilot ilkkuu!

Näen ma elon erhetykset,

kristikunnan petteet;

Kuulen kurjain nyyhkytykset,

hengen herjat hetteet —

Kaikkialla kärsimystä,

kaikkialla hätää!

valheellista viihtymystä,

vilppiä ja mätää!

Itse joulun aate armain

pirstaleina paistaa,

Ydin ylhä — kauhein, karmain

nyt on mulle maistaa…

2.

En sure minä kuitenkaan, en kuitenkaan

että lapsuuden joulu näin sielusta haipunut on.

Sitä suren minä vaan, sitä vaan

kun ymmärrän nyt, miten onkaan se aatteeton

Mut surussani mun on mukana tuhannet muut.

Koko yhteiskuntaa se sydämen juuritun viiltää.

Sitä aivankuin kuiskivat pensaat ja puut —

nuo kaikki, joill' ei ole onnea juhlassa kiiltää…

3.

Minä tahtoisin rukoilla rukouksen

tänä vuoden pimeinnä yönä:

niin hehkuvahenkisen, puhtoisen,

niin kaihoisen ja niin tuskaisen

se että myös täyttyis työnä…!

Sopusoinnun voimia huutaisin mä

polon ihmisen paimentajaksi,

sekä Sydäntä että Järkeä,

kiputunnon tulista kärkeä

oman onnemme ohjaajaksi!

Minä seimen prinssihin vetoais en

korulausekin tummin turhaan,

Minä vetoisin omaan orpouteen,

iki ihmisen pyhään itseyteen,

joka itkevi onnensa murhaa.

4.

Jos elon myrskyssä

ma hukkasinkin kyvyn

nauraa ja nauttia,

kun saapuu joulu _

en sitä kieltää voi ma muuta..

Ma iloitsen,

kun lapsosen

näen vilpittömin mielin,

riemukielin

kuppelehtimassa kuusen alla…

Sen sentään varon etten hälle ma

käy syöttämähän kristin uskoa

torttuin ja livekalain kanssa

tai etten lahjojansa

enkeleiden kerro kantamiksi

Näin teen mä siksi

että ne

oon itse työlläni ma hankkinunna

silloin kun rikkaat rintahani töykki,

mut — enkeleit' en missään huomannunna!

5.

Lapsi kulta, lintunen,

Ystäväni parhain,

Nauti sinä, naura vaan

jouluinesi varhain!

Sydämeni pohjasta

nautintos suon sullen.

Riemuitse, ah, riemuitse

Aaton armaan tullen!

Kyllä vielä mailma viekas sulta

riemus ruusuisimman ryöstää koittaa.

Sinullenkin, pieni piltti kulta,

hornan kellot kehnot korvaan soittaa.

Oi jos rintaas saisin isketyksi tulta,

jolla mailman murheet voisit voittaa?

Nauti sinä, naura vaan,

Muusta ethän tiedä.

Sydän sull' on paikallaan,

ei se pilkkaa siedä.

Nauti vieno, viaton.

Joulun jumal — tahraton!

(1908.)

"LAUREATUS".

(Kun minut haastettiin oikeuteen "Jumalan pilkasta").

Taistele loppuun saakka!

Taistele sieluni, kestä!

Raskaus on kantaa taakka,

Maailman pettämys, pilkka.

Taistele, vaikka se painaa!

Ihminen, vapautes orja,

Taistele yksin ja aina,

Onnessa orpo,

Pian olet kenties vainaa —

Sitten et jaksa…

Ihminen myrskyssä muista:

Ei meri iäti möyry!

Hetkien heikkous suista:

Aallot ei alati pauhaa!

Tuuli ei henkeäs raasta:

Raivokin etsivi rauhaa.

Kerran on tyyntyvä ilma,

Saapuvi lauha…

Helppo on soutaa.

Katkera mielesi malta!

Herjasta herkee!

Vihasi armahan alta

Kunnian kukkaset itää.

Kaunis ei koskaan haihdu,

Mikä on pyhää, se pitää,

Nousevi mullasta valheen,

Kohtalo surmaa ei sitä —

Vaikka sun surmais.

Iskenet liiaksi lujaa,

Hurjana huoltesi vuoksi?

Rientelet riuhuen kujaa,

Uhmaten korpien yötä? —

Iske! Kulje kuin tahdot:

Kunhan et tuskastu työtä!

Aatteesi puolesta seiso

Vasten tai myötä —

Uskoen voittoon…

10.V.1909.

II

TUTUSTUTTUANI.

(Neiti M:lle.)

Ma edessänne oon kuin murhamies:

Te sairaaks satuitte vain minun tähden?

Mun kiihkopuheissani kukaties

on Teidän kuumehenne alkulähde.

Kas niin. Nyt siis on Teidän vuoro —

Ma ensin kärsiä sain Teidän tautta!

Mun sielussani soitti hornan kuoro;

ei kukaan tahtonut mua auttaa…

Sellaist' on elämä! Me kaikki täällä

vain sairastella saamme toisten vuoksi.

Kun toinen parhaillaan käy ruusuin päällä

niin toiselle jo karkaa myrsky luoksi.

Pikku neiti: Vilpittömin mielin

Teitä tervehdin nyt tuskissanne:

Jos tilaisuuden saisin: kaunokielin

huojentaisin Teidän taakkoanne.

Tehköön Teidät terveeks tieto siitä

että sairautenne minuun koskee.

Omatuntoni ei mua paljon kiitä —

Sairaan ruoska terveeseen myös iskee.

28.4.1904.

KIHLOIHIN.

Kun sydän tuiki täysi on,

ken silloin osaa laulaa?

Mun riemuni nyt rinnastuu

vain rakkauteni paulaan —

"Tyttö! niin sua lemmin

etten voi kertoakkaan…"

Ja onni paisuu mun rinnassani

kuin metsälampi kevätjäiden rauvetessa…

Niin ihmeellinen viihtymys mun sydämeeni tunkee

kuin pyhyyden urkuja kuunnellessa…

Ei satu enää ole satu,

ei haave enää hullu haave:

On mullakin nyt korvessa latu,

jot' en harhaile kuin aave.

Ma kirkkain otsin katson silmiin

todellisuutta

— tulevaisuutta!

Ja elämä mulle nyt on

— aivankuin uutta…

I0.5.1904.

MORSIAMELLE.

Sun lempesi, oi armaani,

on terve niinkuin kesätuuli,

mi kukkasia suutelee…

Se lietsoo tyyntä lämpöä,

ei polta poikki siipiä,

vaan niitä kasvattaapi —

Ei ime kuiviin hehkullaan

elämän voimain nesteitä

ja sentään ilman esteitä

se leikkii, leimuaa…

se sielun, ruumiin kaikkineen

viehkeesti valloittaa!

Oi jos se aina säilyisi

noin raikkahana sulla:

minunkin sairas lempeni

vois terveheksi tulla!

Ja sinun suuteloissasi

sun rintaas nuorta vastaan

ma puhdistuisin kauttasi

himosta hintavasta…

Tyttö, tyttö, ihmelapseni!

Tyttö, tyttö, metsän aarteeni!

Jos noin sä aina säilyt sulossasi,

niin vielä kerran rinnallasi

saat nähdä miehen onnekkaan!

Ma kuiskin vaan,

kun Sun ma oon…

Ja luoja onnen salaisuudet neuvokoon.

25.5.1904.

HÄÄHYMNI.

Nyt en enää ole orpo!

Nyt en enää ole yksin!

Sydän syäntä, rinta rintaa

vasten vaellan sylityksin

oman kultani kanssa —

sen oman kultani kans…

Niin!

Jälkeen suurten särkymysten,

pettymysten, kärsimysten,

Sieluni nyt rauhan mailla

toivokkaasti taivaltaa

nuoren heilini kanssa! —

sen nuoren heilini kans…

Niin!

Ja kaikki turhat tuskailut

ne vihdoin haihtuvat,

kun haikehimmat haavelmat

nyt tosiks vaihtuvat…

Ah enhän koskaan ma uskonut että

elämä mulle niin lempeä ois:

ett' todellisuus, joka tuhannet pettää,

minut, minut näin säästää voisi…

Ja millä lienen ma ansainnut

tämän onneni ruusumaan?

minä? minä? joka tuomittu olin

kurjuutehen kuolemaan? —

Ma luulen että nyt vihdoinkin

jo uskon myös Jumalaan,

kun uskon kultani silmihin

ja rakkauteemme vaan!

NOCTURNO

(J.H. E:lle).

Eloni suurin unelma

lie toteen käynyt nyt.

Ja monta mielenhaavetta

myös särkynyt…

On mulla kulta, jota suutelen,

on vaimo armas, jota syleilen

ja joka mua myös syleilee

niin että lämpenen…

Mut kumminkin —

Mit' itkee ihmishenki?

Mihin se pyrkii, kunne vie

tai mistä kulkeneekin tie,

tuo rauhan kirkkain polku?…

Voi meitä laulajoita, voi,

joill' elo tuhat-äänin soi

ja sielu aina läikkyy!

Me oomme haavan lehtiä

kesäisen illan tyynessä,

jotk' aina turhaa säikkyy…

Jos paradiisin nautintoon

mies meidänlainen pantakoon,

niin totta totisesti

me silti ikuisesti

pelkäämme perkeleitä,

vaikk' enkeleitä

täys Eeden ois —

kai muuten meillä ei kannel sois.

(Tukholma 20.7.1904.)

EPÄTOIVO.

Sydän mykkä… Järki vaikenee…

Mit' elänyt oon — kaikki on kuin usvaa…

Ja sulo, minkä mulle annoit, on kuin valhe,

— En ymmärtää nyt taida enää mitään…

Ah armas! miks mua lemmitkään?

Miks mulle hyvä olet ollut ensinkään?

Ja miksi meidät kaksi, kohtalo

Lie yhteen saattanut, kun näin nyt jo — …?

KATKELMA.

Luonto kaunis.

Jumala hyvä —

Suruni vain

synkeä, syvä…

Katselen elämäni

meren pohjaa.

Kohtalon aallot

purttani ohjaa…

Oi mua levotonta matkamiestä,

joka en rauhaani löydä

Jersö 28.7.1904.

AVIOLIITOSSA.

Ah anna anteeks mun mustat mietteheni —

Syksyn tuulet noin ruusupensaiss' soi —

Katso pohjaan mun synkän sydämeni,

Millaiseksi luoja minut loi…

Anna anteeks… Ma olin unhoittanut:

Elämän koulu nyt vast' on alussaan.

Ma ihanteissani lienen sairastanut —

Siks, terveeks tullen, nyt kärsin vaan.

Oi anna anteeks… Ja ole mulle aina

Hellä, hellä… et sitä kadu, et!

Paina poskesi rintaa vasten, paina,

Kuule sieluni kuiskehet…

Näin olla taas on niin turvallista,

Kun yö meit' ympäri yllättää.

Soi mailma virttänsä murheellista —

Se turhaan meitä nyt peljättää.

ERILLÄÄN…

Suvi ihanimmallaan.

Tuomet kukkii kohta.

Nurmi vihanimmallaan.

Yöhyt kirkas hohtaa.

Yksin soudan —

järven pintaa,

Loistavaa —

kuin lohen rinta…

Yksin soudan —

ihmettelen,

Suviyötä

sulostelen.

Enkä tiedä

miten olla?

Miten olla

moisna yönä,

jolloin kaikki Pohjan kauno

hermojani hiveleepi,

jolloin käen kulta kukku

henkeen asti helkkyileepi?

— Minä hullu — miksi heitinkään

Oman kullan sinne etelään?

Oman heilin, hempukkani,

Oman vaimon, vaapukkani?

Ei se vierellä nyt viivy,

Ei nyt keinu kaulassani,

Eikä varro vuotehossa

Valkorintaa tarjoellen

"Poijallensa rakkahalle!"

"Ainoalle!"

Ei! — Oi muistot mairehimmat,

herttaisimmat, hurmaavimmat,

jolloin nuorra oikeutemme

saimme lemmen jumalilta,

jotka ihmisille suovat

sylintäydet nautinnoita,

jumal juomaa juotavaksi

elon maljan pohjaan saakka!

Jotta sitten kunnialla

kärsimykset kestäisimme

muistellessa muinoisia,

mennehiä mairehia!…

14—15.6.1905.

JUHANNUSYÖNÄ…

Vaikea on vaimotoinna

ihmeyötä ihannella,

kun on kaikki kauniin kaiho

kullan jälkiin jännitetty.

Kun on poissa Poijan heili,

luonto arvon kadottaapi,

kaikki tuntuu tuskaisalta,

huolen harsoon haikeaapi.

Korven käkö, järven kuikka,

rannan aalto, lehdon puu —

mitäs noista, kun on poissa

oman sirkun sulo suu!

* * *

Ja ma kaipaan niin pohjattomasti

sitä pikkuista piikaistain;

ja ma kärsin niin polttavasti

että vaill' olen vaalijatain!

Kesä ympäri keijuu ja hymyy,

yörastahat viskuttelee;

minä akkunan laudalla istun

ja uutimet leijailee…

Näin hiljaa mä viipyä saatan

yön valkeutta ymmäten vain;

olis turha mun vuoteessa maata,

siell’ itku on kumppaninain.

KESÄYÖN KIRJE.

Motto: "Älä näytä kenellekään kuolevaiselle!"

Voi kun mull' on ikävä

Sinua, ah Sinua!

Yö jo joutuu. Rastas laulaa.

Turhaan etsin kultani kaulaa.

Tyhjä — Tyttöni vuode on!

Unissani onneton

Hapuelen hellän rintaa,

Tuota mulle turvaisinta…

Tyhjä — Tyttöni tyyny on!

Sitä vastaan, vaimoton,

Itken verikyyneleitä,

Sydämestä syntyneitä.

Oi! ja tuhat kertaa oi:

Sinutta en elää voi.

Sinutta on kolkko yöni.

Rauhaton ja raskas työni!

Tunnen selvään: ilman naista

Elämä on puolinaista,

Hätä suuri sielussani…

Avo-haava rinnassani…

Orpo, orpo! Poika polo!

Nurinniskoin koko olo!

Hengityskin keuhkoloista

Aivan niinkuin — vailla toista.

Luontoakin katsellessa

Aina olet aattehessa:

"Jos nyt tässä kulta ois,

Toisin nauttiakkin vois."

Minä hullu, hulivili!

Sinä — — —!

Miksi erkanimmekaan

Laisinkaan?

Ei nyt mulle mikään maista,

Huvi kaikki hullumaista.

Koti vanha kolealle

Haiskahtaapi, happamalle…

Pihlajakin, pyhä puu,

Suotta mulle sulostuu.

Oman kullan rintaa vastaan

Tertut taitoin taivahasta.

Jumala! Kun muistan sen,

Hurma täyttää sydämen.

Rukousta sopertelen,

Kaitselmusta kumartelen.

"Kaitselmus, ah kaitselmus!

Kuule orvon huokaus:

Anna mulle takaisin

Pulmuni, se puhtahin!

Jollen saa, en tätä kestä,

Ellös, luoja rakas, estä!

Muuten sorrun, muuten murrun,

Suruhuni tuiki turrun.

Salli vielä tuta mun

Tyttöni raikkaan suutelun,

Kädet hennot… pehmotukan.

Kaiken kauniin, hempikukan."

Hengelläni, ruumiillain

Sinua nyt varron vain.

Joudu lintuni, lennä, liidä

Unhoita usvat… Kiidä!

RUNOYRITYS ISÄKSI TULTUA.

Voi sitä isän pikkuista poikaa!

Kuinka se muistista mureta voikaan!

Kohta jo kolmen kuukauden —

ja laulua lapsesta laatinut en?

Isällä, rukalla, paljon on työtä,

aamusta iltaan ja pitkin yötä,

siksi se isä ei joudakkaan

pikkuista poikaansa hoivaamaan!

Äitipä, kultapa, yksin lastaan

hoidella saapi ja ainoastaan:

äidillä, rukalla, myös on työ —

nousta ja valvoa joka yö!

Mutta kun äitikin uupuvi, rukka,

silloin se pikkuinen, kullan kukka,

isänkin sylihin kannetaan,

joutipa tuo tai ei — ota vaan.

Isäpä katsovi poijuttaan:

"Minäkö taattosi tosiaan?

Voi mikä ihme, voi mikä kumma!

Suutelin kerran ja â — tuommoinen summa!"

Isäpä lastansa tarkastaa:

Kas mikä arvoitus aina vaan,

kas miten kulmat sen kujeileepi,

kas miten väreet sen vaihteleepi!

Taatto se lastansa tarkastaa —

Poikapa vastahan tuijottaa!

Tutkivi taattoa vuorostansa:

"Mikähän tuokin lie laatuansa?"

Näin ne nyt kumpikin tuijottaa

isä ja poikanen toisiaan,

kunnes he vihdoin naureksimaan

ryhtyvät kumpikin toisillaan.

Kuinka se. lapsen puhe jo käy?

Taitaa lausua: ai—äi—äy:

"äitin" se kohta siis sanoa voi,

pian kai "isäkin" korvissa soi.

Mutta kun poijut se parkumaan

yltyvi ylön, niin korviaan

tukkia alkavi "pappakin", parka,

äidille kääryinensä jo karkaa.

Poika se poraa kuin riivattu vaan,

luulisi kurjaksi kerrassaan,

mutta kun maitonsa lämpymän saapi

oitis huudosta helpottaapi.

Sitten se imeä lotkuttaa,

posket pullolla maiskuttaa,

katsovi kirkkailla silmillään

isää, äitiä, ystäviään.

Koko se kotoa komentaa,

pitääpi omassa vallassaan,

harvoin äitiä kylähän päästää,

äidin hermoja osaa ei säästää.

Mutta se hauskinta katsottavaa,

koska se pikkuinen riisutaan,

pannaan pyttyhyn pyllylleen,

löylyä lämmintä niskalleen.

Kuinka hän silloin vakaaksi käy!

Huolestus silmissä sipristäy,

parkua päästä ei pienintäkään,

nauttivi, nauttivi ihmeissään…

Äitipä pojulle haastelee,

nimillä monilla maanittelee:

kutsuvi "linnuksi", "kullankuuksi",

"liinahännäksi", "linnunluuksi"…

Niinpä se elämä rientävi vaan,

päiviä kohta ei muistetakkaan,

poikanen kasvaa ja kaunistuu,

untuvat päässänsä vahvistuu.

Paljon on puuhaa ja paljon on vaivaa,

Elämä sydämen juuria kaivaa.

Paljon on työtä ja palkkio niukka,

jokaisen päivyen leipäkin tiukka.

Poikanen, poikanen, lapsemme oi,

sinuthan lempemme mailmaan loi,

Sinusta nouskohon lempemme näyte,

kotimme horjuvan, köyhän täyte.

(Kajaanissa 1906.)

TUUTULAULUJA.

(Kalevalainen sävel.)

1.

Nuku, nuku poika kulta,

Äiti sulle laulun laulaa,

Isä itse laulun laittoi,

Lemmentertun pienen taittoi:

Terveisiä tervan maasta,

Suksen maasta, peuran haasta!

Siellä se isä itseksensä,

Ypö, ypö yksiksensä

Peurallansa pulkkaileepi,

Suksillansa suikkaileepi.

Peura se laukkaa lystiksensä,

Isä se itkee itseksensä — —

Äläpäs itke isä kulta

Vaikk' on poissa poijut sulta.

Täällä lapsi äidin kanssa

Muisteleepi muistojansa.

Täällä lapsi äidin kanssa

Vartoileepi vaiheitansa —

Mitäs tuosta, mitäpäs tuosta:

Pian se poika taitaa juosta,

Pian ei äiti kiinni saakkaan,

Roi, roi, roi, ei kiinni saakkaan,

Vaan jos isä itse saisi,

Kai se meitä naurattaisi.

Nuku, nuku äidin sirkku,

Isän varsa, pohjan virkku,

Höyhenkenkä, höylänlastu,

Linnunpoika, karhunpentu!

Tuu tuu, tuutilulla,

Aika on jo unen tulla!

2.

Toinen laulu kuuluu näin:

Isä se sinne yksin jäi,

Kauvas, kauvas kaukomaille

Omaa kultaistansa vaille.

Kyllä isä kyseleepi,

Mihin poika kykeneepi:

Onko terve? onko kiltti?

Onko potra pohjan piltti?

Joko seisoo? joko juoksee,

Uksen suusta äidin luokse?

Joko haastaa, joko puhuu,

Joko suomenkieltä suhuu?

Tuu tuu tuprakkaa,

Paina silmäs umpeen vaan!

3.

Pois nyt kaikki kammarista,

Poika pannaan pitkällensä,

Nyt on kaiken leikin loppu,

Nyt on nukkumahan hoppu,

Pois nyt juoksu, pois nyt läiske,

Pois nyt renkutus ja räiske,

Ovet kiinni, lukot lukkoon,

Koirain, kissain kidat tukkoon,

Ei saa vieras sisään tulla,

Tuuti, tuuti tuutilulla!

Äiti yksin laulaa saapi,

Äiti lastaan liekuttaapi,

Isä se taaskin laulun laittoi,

Tuoreen tuomentertun taittoi…

Aamulla kun kaikki nukkuu,

Poikanen jo varhain kukkuu,

Näin se huutaa jotta riekuu:

"Kukkuu, kukkuu —- kukko kiekuu!"

On se lapsi potra poika,

Niin se juoksee jotta roikaa,

Kaikki paikat tarkoin tutkii,

Kourillansa koppaa, hutkii:

Onkos luja? onkos löyhä?

Kaikki pehmittää ja pöyhää.

Aika mellakan hän pitää,

Joskus itkuhunkin itää,

Kun on herkkä, kun on herkkä,

Pieni piltti, koivun kerkkä!

Osaa sentään kiltti olla,

Niinkuin kissa kartanolla,

Tissuttaapi, tassuttaapi,

Äiti kultaa hassuttaapi…

Ulkona on hauskin olla.

Juoksennella nurmikolla:

Tuiskis! poika ojaan lentää,

Eipäs itke sirkku sentään.

Nousee ylös, jälleen kaatuu,

Mitäs tuosta, käy se laatuun;

Poika syöpi mitä antaa

Vaikka sammalia ja santaa,

Terveydeksi kaikki hälle,

Pikkuiselle pynttijälle!

Joka päiv' on yhtä hauska,

Työtä piisaa, jotta rauskaa;

Joka päiv' on yhtä pyhä,

Oppimista riittää yhä.

Kieli kulta kohta taipuu,

Joka sana sieluun vaipuu,

Kaunis sana —- kaunis mieli,

Oi jos siihen taipuis kieli!

Nuku, nuku äidin sirkku,

Isän toivo, pohjan virkku,

Linnunpoika, metsän teiri,

Höyhenkenkä, höylänlastu,

Peuran varsa, karhunpentu,

Tuu, tuu, tuu — — —

(1907.)

"SYDÄMEN SÄVELEET"

tai seitsemän vuotta myöhemmin,

Vuodet vierii, pyörii pois,

Kuvat kauniit vaihtuu.

Nuoruuttaan ken vaikerois?

Muistoksi se haihtuu.

Luonto lastaan heitä ei,

Vaikka haaveihinsa. vei.

Tässä istun, muistoin mies,

Laulujani tutkin.

Ajattelen herraties:

Tie on käyty mutkin;

Margareetan mailma vei

— Lempeäni vienyt ei.

Väärän valan vannoo hän,

Kanneltaan ken uskoo!

Jok' ei usko syttyvän

konsaan uuden ruskon,

Kyllä elo kuurnitsee,

Iskee haavan — lääkitsee…

Tässä istun, muistoin mies,

Polvellani kulta,

Ihmettelen jumal' ties:

Vielkö piisaa tulta?

— Vielä? Kuink' ei piisaiskaan —

Nyt se vasta alkaa vaan.

Lasta pientä suutelen,

Kirkassilmää poikaa.

Minkä ihmeen iloisen

Luoja mullen soikaan!

Oma vaimo — lapsonen —

Muutako viel vaatinen?

(1907.)

MAANJÄRISTYKSEN PÄIVÄ.

Kun sopusoinnun kukka ain

mun kasvais kaunis rinnassain,

niin surmahankin syöksyisin

ma elon ehjin tuntehin.

Jumala! Käske miestä vaan

turmahan mihin tahansa:

Mut salli kantaa rauhassa

Sydämen armo-aarteensa!

(1908.)

TYTÖSTÄ ÄIDIKSI

tai Liika kärsimys.

Hän riemurinnoin riensi avioon

ja neitsyytensä miehen haltuun antoi.

Hän uskoi rakkauteen kuin aurinkoon

ja ylpeänä päätään nuorta kantoi.

Ei tuskan tuulia hän peljännyt,

ei tiennyt elon ristisalamoista.

Hän unta näki kaikkein kauneinta,

hän toivoi lasta lemmen nautinnoista.

Ja luonto, jumalainen ihmevoima,

se hälle lahjoittikin vihdoin lapsen.

Oi kuinka riemuitsikaan äiti nuori,

kuin hellin hoitikaan hän kultahapsen!

Ja maailma se hälle yhä hymyi

niin helppona ja houkuttelevasti.

Laps varttui, leikki, puhumaan jo oppi

sen silmät loistivat niin kirkkahasti.

Hän oli äidin hempi, isän lempi,

niin paljon lupaavainen, lumoovainen.

He häneen kiinnikasvoi kumpainenkin:

oi päivän säde ainut, armahainen!

Niin kului vuotta kaksi, kohta kolme,

ja vyöryi päälle elon arkihuolet,

Vaan lapsi yksin kukoisti kuin ruusu

ja murheist' isän, äidin — poisti puolet.

Mut silloin? Silloin saapui syksyn synkkä:

laps taudin tarttuman sai ruumiiseensa.

Nyt rinta pieni alkoi huohotella,

löi tauti leiman kaunokatseeseensa…

Jo sydän äidin vavahti, ah vasta,

kuin huumeistaan hän hätähuutoon heräs.

Mik' onkaan vaara, joka väijyy lasta?

Hän säpsähti — ja voimiansa keräs.

Ja yötä-päivää nyt hän valvoi, valvoi

vieressä sairaan lapsen, rakkaimpansa.

Hän uhras kaiken, mutta — tauti kalvoi,

se rautapihdein piti hänen pienoistansa…

Ah hirmuista on nähdä vienon lapsen,

mi kehenkään ei pahaa tehnyt vielä,

noin kärsivän ja heikoks käyvän, käpristäyvän

elämän armotonten oikkuin tiellä!!

Nyt riuduksissa riehuu äidin rinta

ja aatos hautoo arkaa kysymystä:

Ken auttaa? Kuka parannuksen tietää?

on tässä hälle liikaa kärsimystä!

Hän kauhistuupi omaa voimattuuttaan

ja lääkäreihin turvaa, kokee luottaa.

Hän uskoo myrkkyihin ja apteekeihin

ja lääkkeet parhaat lapsellensa tuottaa.

Ja viikot vierii. Vaan ei saavu armo;

laps heikkenee ja kivut yhä karttuu.

Oi Jumala, oi Jumala tät' tuskaa!

Laps vaikeroi ja kauhu äitiin tarttuu.

Ja kyynelvirrat puhkee silmistänsä

ja epätoivossaan hän raukaks raukee.

Ja kalman kammottavat rautaportit

ne hänen edessään jo irvi aukee…

Mut lapsi yhä parkuu kuumeissansa

ja äidiltänsä pelastustaan pyytää.

Laps elämänsä nuoren oudot painot

aivankuin äidin syyksi, raukka, syytää.

Ei ymmärtää se jaksa, pieni piltti,

miks hälle tuomittu on tämä vaiva?

Miks pois ei karkoiteta hirviötä,

mi hänen rintoansa repii, kaivaa?

Laps tahtois karistaa sen ruumiistansa:

pois pullot, rohdot, kääreet, lääkitykset!

"Ai auta rakas äiti, auta äiti kulta

sun pikku poikaas — ollaan ystävykset!"

Mut äiti itkee, tyrskii avutoinna,

On hälläi posket kalvenneet; ja rinta

on täynnä kirvelevää, tummaa tuskaa…

— ei voi hän auttaa lastaan rakkahinta!

Ei voi, ei osaa, kykene ei, rukka!

Jos tehois tuo: hän itse tästä kuolis?

On lapsi hälle lemmen pyhin kukka —

nyt mailman loistost' ei hän enää huolis…

Oh! yöt on pitkät, pimeet; tuuli nurkiss' ulvoo

ja ihmisitkuun yhtyy luonnon ärjy…

Ei nuku äiti, valvoo hoitain, huokaa,

ja hoitaa taas, ja sydän hällä värjyy…

"Oi Jumala, miss' oletkaan sa, julma,

miks noin sa rääkkäät lasta viatonta?

Jos lakejasi vastaan rikoin minä, raukka:

'miks minua et rankaise sä, onnetonta?"

Näin miettii äiti nuori — ei hän tiedä

mit' täytyy ajatella Jumalasta?

Hän rukoilee — mut luonnon sokeet voimat

ne yksin näyttää raatelevan lasta…

Ja aamut neitsyysajan armahaiset

nyt äidin kärsiväisen mieleen muistuu, palaa…

Jos silloin kaihonnut lie myös hän suojaa:

nyt kaksinkerroin lohtua hän halaa.

Pian saapuu yö kai viimeinen?… Nyt vaikeen.

En tahdo kuvailla ma kamalinta.

Ois liikaa sitä laulajalta pyytää, liikaa…

On hälläi — isänä — myös ihmisrinta.

(1909.)

RESIGNATIO.

En tahdo turhaan tutkia:

miks näin on kurja elo?

Mun täytyy siihen tyytyä

ja tuskan hallaan hyytyä

ja jäädä alle pelon…

Näin vaitiollen katsellen

elämän kohtaloita

ma väristen ja vapisten

vihoissa julmain jumalten

kai sentään jotain voitan…

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KAPINOITSIJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KAPINOITSIJA

SISÄLLYS:

RUNOSYNTI.

I.

MIEHEN SYDÄN.

JOULU.

TAISTELIJA.

SUVILAULU.

SUSIJUTTU.

PRO KARELIA.

KAKSI KARJALAISPOIKAA.

VANKEUTEEN RAASTETUN MUISTOKSI.

TSINOVNIEKKA.

SEITSEMÄN HENKEÄ HIRTETTY.

NOSTATUS VIENALLE.

RUNOILIJA ERKON HAUDALLE.

TYÖN ORJILLE.

TUPAANTULIAISET.

LEIPÄPAPPI.

MAALAINEN PÄÄKAUPUNGISSA.

TAIDEMAALAAJA J.K. KYYHKYSEN HAUDALLE.

LIKELLÄ HELSINKIÄ.

KÄYMÄSILTÄÄN KORVESSA.

KOETTELEMUS.

YÖKIRJAN LEHTI.

KRIITIKKO.

KUN NIITETÄÄN.

SYYSYÖN VIRSI.

YKSIN KADULLA.

ERÄS HAUTARUNO.

ABI MALE SPIRITUS.

INHIMILLISTÄ

MAALLIKON JOULUVIRSI.

"LAUREATUS".

II

TUTUSTUTTUANI.

KIHLOIHIN.

MORSIAMELLE.

HÄÄHYMNI.

NOCTURNO

EPÄTOIVO.

KATKELMA.

AVIOLIITOSSA.

ERILLÄÄN…

JUHANNUSYÖNÄ…

KESÄYÖN KIRJE.

RUNOYRITYS ISÄKSI TULTUA.

TUUTULAULUJA.

"SYDÄMEN SÄVELEET"

MAANJÄRISTYKSEN PÄIVÄ.

TYTÖSTÄ ÄIDIKSI

RESIGNATIO.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE