Väärä kuponki
Date: 2024-05-25T00:00:00+00:00
Keywords: Russia -- Fiction; Russian fiction -- Translations into Finnish

The Project Gutenberg eBook of Väärä kuponki

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Väärä kuponki

Author: graf Leo Tolstoy

Translator: Arvid Järnefelt

Release date: May 25, 2024 [eBook #73698]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: WSOY

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VÄÄRÄ KUPONKI ***

VÄÄRÄ KUPONKI

Kirj.

Leo Tolstoi

Tolstoi jälkeenjääneitä teoksia, suomentanut

Arvid Järnefelt

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1911.

Ensimäinen osa.

I.

Fedor Mihailovitsh Smokovnikov, rahatoimikamarin esimies, oli lahjomattoman rehellinen mies, ja itsekin siitä ylpeä. Hän oli mielipiteiltään pessimistinen liberaali; hän ei ollut pelkkä vapaa-ajattelija, vaan eipä voinut edes kärsiä minkäänlaista uskonnollisuuden ilmausta, pitäen sellaista taikauskon jätteinä. Fedor Mihailovitsh palasi virastostaan perin pahalla tuulella… Kuvernööri oli hänelle lähettänyt sangen typerän kirjelmän, josta saattoi tulla siihen johtopäätökseen, että Fedor Mihailovitsh olisi menetellyt epärehellisesti. Fedor Mihailovitsh oli sentähden kovin suutuksissaan ja istui heti kirjoittamaan sukkelaa ja pisteliästä vastausta.

Kotona tuntui kuin olisi kaikki tehnyt hänelle kiusaa.

Kello oli jo viittä vaille 5. Hän oli toivonut saavansa kohta syödä, mutta päivällinen yhä viipyi. Fedor Mihailovitsh paiskasi ruokasalin oven kiinni ja palasi työhuoneeseensa. Joku koputti ovelle. "Mikä hitto ne vielä tänne ajaa", ajatteli hän ja huusi: "Kuka siellä?"

Huoneeseen astui 5:nnen luokan lyseolainen, Fedor Mihailovitshin 15-ikäinen poika.

— Mitä asiaa?

— Tänään on ensimäinen päivä.

— Mitä? Rahaako?

Pojan oli tapana saada isältä kuun ensimäisenä päivänä kolme ruplaa palkkaa huvituksia varten. Fedor Mihailovitsh synkistyi, veti poveltaan lompakon, ja haki esille kupongin, joka oli määrältään 2 ruplaa 50 kopekkaa, sitten otti taskustaan kukkaron ja pani lisäksi 50 kopekkaa hopearahassa. Poika ei puhunut mitään eikä ottanut rahoja.

— Isä, voisinko saada edeltäpäin?

— Mitä-ä?

— En pyytäisi, mutta olen antanut kunniasanan, että maksan velkani. Rehellisenä ihmisenä minun täytyy, minä en voi, pitää saada vielä kolme ruplaa, lupaan olla enää pyytämättä, tai en pyytämättäkään, mutta lyhyesti — minä pyydän sinua, isä.

— Johan sanoin.

— Mutta isä hyvä, tämän ainoan kerran.

— Sinulle annetaan kuukausittain kokonaista kolme ruplaa, ja sekään ei riitä! Tuossa iässä minulle ei annettu 50:kään kopekkaa.

— Nykyään kaikki toverini saavat enemmän. Petrov, Ivanitskij saavat kumpikin 50 ruplaa.

— Mutta minä sanon sinulle, että jos noin käyttäydyt, niin sinusta tulee kuin tuleekin roisto. Nyt sen kuulit.

— Kuulee sen vähemmälläkin. Ette milloinkaan voi ajatella minun kannaltani. Itse teette minut roistoksi. Hyvä on teidän puhua.

— Mars tiehesi, kuhnus. Ulos! — Fedor Mihailovitsh kimmahti tuoliltaan ja hyökkäsi poikaansa kohden. — Ulos! Vitsaa minä sinulle annan!

Poika säikähti ja vihastui, vihastui kuitenkin enemmän kuin säikähti. Pää kumarassa hän meni nopeasti ovelle. Fedor Mihailovitsh ei tahtonut lyödä häntä, mutta oli vihastaan hyvillään ja huusi vielä kauan haukkumasanoja pojan jälkeen.

Kun palvelija tuli sanomaan, että päivällinen oli valmis, Fedor
Mihailovitsh nousi.

— Vihdoinkin, — sanoi hän, — ei ole enää ruokahaluakaan!

Ja meni synkkänä päivälliselle.

Pöydän ääressä rupesi hänen vaimonsa jotain sanomaan hänelle, mutta mies ärjäsi niin lyhyen vastauksen, että vaimo meni kohta mykäksi. Poika ei nostanut katsettaan lautasesta eikä puhunut sanaakaan. Äänettöminä aterioitiin, äänettöminä noustiin pöydästä ja äänettöminä erottiin.

Päivällisen jälkeen palasi lyseolainen huoneeseensa, otti taskustaan kupongin ja hopearahan ja viskasi pöydälle, sitten riisui koulutakkinsa ja veti ylleen kotinutun. Hän rupesi aluksi lukemaan risaista latinan kielioppiaan, mutta sitten sulki oven lukkoon, pyyhkäsi kädellään rahat pöytälaatikkoon, otti sieltä savukkeen kuoret, täytti yhden tupakalla, tukki pumpulilla ja alkoi polttaa.

Kieliopin ja vihkojen parissa hän vietti kaikkiaan pari tuntia, mitään päähänsä saamatta, sitten alkoi kävellä edestakaisin huoneensa lattialla, yhä muistellen kohtausta isän kanssa. Muisti kaikki isän haukkumasanat ja erittäinkin hänen vihaiset kasvonsa. "Kuhnus, tarvitsisit vitsaa." Ja mitä kauemmin muisteli, sitä enemmän harmitti isä. "Sinusta tulee kuin tuleekin roisto. Nyt sen kuulit", muisti hän isän sanoneen. Ja miksi ei roistoksi tulisikaan, kun sillä tavalla… Isä on unohtanut, millainen hän itse oli nuorena. Ja olenko minä mitään rikosta tehnyt? Menin teatteriin, ei ollut rahaa, lainasin Petja Grushetskiltä. Oliko siinä mitään pahaa? Toinen olisi kuunnellut asiani, olisi kysellyt, mutta tuo ei osaa muuta kuin haukkua ja ajatella itseään. Annas kun siltä itseltä jotakin puuttuu, kyllä nostaa semmoisen melun, että koko talo kaikuu, mutta minä olen roisto. Ei, vaikka hän on isäni, minä en pidä hänestä. Sanokoot muut mitä tahansa, minä en pidä.

Palvelija koputti ovelle ja antoi kirjeen.

— Tuoja vaatii vastausta.

Kirjeessä oli näin: "Jo kolmannen kerran pyydän sinua palauttamaan minulle lainaamasi 6 ruplaa, mutta sinä väistelet. Niin ei menettele rehellinen ihminen. Pyydän viipymättä lähettämään kirjeentuojan mukana. Tarvitsen itse välttämättömästi. Etkö todellakaan voi saada? Sinua — riippuen siitä maksatko vai olet maksamatta — ylenkatsova tai kunnioittava toverisi, Grushetski."

"Senkin sika. Ei voi muka odottaa. Pitänee tästä vielä koettaa"…

Mitja meni äitinsä puheille. Se oli hänen viimeinen toivonsa. Äiti oli hyvänluontoinen eikä osannut kieltää. Olisi ehkä antanutkin, mutta oli nyt hädissään nuoremman poikansa, 2-vuotiaan Petjan sairaudesta. Hän suuttui Mitjalle, kun tämä melusi tullessaan, ja kielsi jyrkästi.

Mitja murahteli jotain itsekseen ovessa. Silloin äidin kävi häntä sääliksi, ja äiti palautti hänet.

— Odotahan, Mitja, — sanoi äiti. — Minulla ei ole tällä hetkellä, mutta huomenna saat.

Mitjassa kiehahteli yhä vielä viha isää kohtaan.

— Mitä huomisesta, kun tänään tarvitsen. Tiedä siis, että menen toverin luo.

Hän läksi ulos, paiskaten oven jälkeensä.

"Ei auta muu. Kyllä se poika osaa neuvoa minne kello pantataan", ajatteli Mitja, kelloaan liivin taskusta tunnustellen.

Mitja otti laatikosta kupongin ja hopearahan, pani päällystakin yllensä ja meni toverinsa Mahinin luo.

II.

Mahin oli lyseolainen, jolla oli jo viikset. Hän pelasi korttia, hänellä oli naistuttava ja aina rahaa. Asui tätinsä luona. Mitja tiesi hyvin, ettei Mahin ollut mikään hyvä poika, mutta toveriseurassa alistui kuitenkin aina hänen tahtoonsa. Mahin oli kotona, menossa teatteriin. Hänen siivottomassa huoneessaan oli hyvänhajuisen saippuan ja eau de colognen tuoksua.

— Se on paha paikka, — sanoi Mahin, kun Mitja oli hänelle kertonut surunsa, näyttänyt kupongin ja hopearahan ja sanonut tarvitsevansa 9 ruplaa. — Saahan kellon pantata, mutta on parempiakin keinoja, — sanoi Mahin, vilkuttaen toista silmäänsä.

— Mitä parempia?

— Asia on sangen yksinkertainen. — Mahin otti kupongin käteensä. —
Iskeä ykkönen tuohon 2:50:n eteen, silloin saamme 12:50.

— Onko niitä sellaisiakin kuponkeja?

— Tietysti. Entä 1000 ruplan arvopapereissa. Sitäpaitsi olen yhden sellaisen saanut kerran menemäänkin.

- Älä hiidessä.

— No, mitä sanot, isketäänkö? — kysyi Mahin, kynä jo kädessä ja suoristaen kuponkia vasemman kätensä sormilla.

— Mutta eiköhän se ole väärin!

— Ja mitä joutavia!

"Todellakin", ajatteli Mitja muistaen taas isänsä haukkumasanan: roisto. "Tulkoonkin minusta roisto." Hän katsahti Mahinia silmiin. Mahin katsoi häneen rauhallisesti hymyillen. — Iskenkö?

— Iske.

Mahin piirsi huolellisesti ykkösen kuponkiin.

— Nyt ei muuta kuin mennään myymälään. Tuolla nurkkatalossa on valokuvatarpeiden kauppa. Satun juuri tarvitsemaan kehyksiä tähän valokuvaan. — Hän veti esille valokuvan suurisilmäisestä neitosesta, jolla oli tavattoman tuuhea tukka ja oivallinen vartalo.

— Mitä sanot siitä henttusesta? Hä?

— Kyllä, kyllä. Mutta miten…

— Hyvin yksinkertaisesti. Tulehan nyt vain.

Mahin pukeutui ja he menivät yhdessä kadulle.

III.

Valokuvatarpeiden myymälän ovessa soi kello. Sisään tuli kaksi lukiolaista, jääden katselemaan huoneen hyllyjä, sinne tänne aseteltuja valokuvatarpeita ja tiskillä olevia lasikaappeja. Perimmäisestä ovesta esiintyi rumanlainen, hyväntahtoisen näköinen nainen, asettui tiskin taa ja kysyi mitä herrat halusivat.

— Olisiko jotain kauniita kehyksiä, rouva?

— Minkä hintaisia saisi olla? — kysyi nainen. Ranteissa oli hänellä puolikämmeneen ylettyvät villasuojukset ja nopeasti ja sukkelasti hän rupesi selailemaan monenmuotoisia kehyksiä nivelistä turvonneilla sormillaan. — Nuo on 50 kopekan hintaiset, mutta nämä ovat kalliimpia. Tuossa on sievä, uudenmuotoinen, rupla kaksikymmentä.

— Antakaapa se. Mutta ettekö huojista? Eikö saisi ruplasta?

— Meillä ei tingitä, — sanoi myyjätär arvokkaasti.

— No, olkoon menneeksi, — sanoi Mahin asettaen kehykset tiskin lasikannelle. — Antakaa kehykset ja mitä tulee takaisin, mutta pian, muuten myöhästymme teatterista.

— Vielä sinne ehtii, — sanoi myyjätär, ja alkoi lyhytnäköisillä silmillään tarkastella kuponkia.

— Tuo tulee mainiosti sopimaan, vai mitä arvelet? — sanoi Mahin Mitjan puoleen kääntyen.

— Eikö herroilla sattuisi olemaan toisia rahoja? — sanoi nyt myyjätär.

— Sepä se onkin, ettei satu. Isä minulle antoi nuo, ja pitäähän ne saada jossain vaihetetuksi.

— Eikö todellakaan olisi 20 ruplan seteliä?

— On 50 kopekkaa. Mikä teitä oikeastaan arveluttaa? Ette suinkaan voi otaksua meidän tyrkyttävän teille vääriä rahoja?

— Enhän toki…

— Antakaa siis takaisin, kyllä me muuallakin vaihetamme.

— Miten paljon teille onkaan tuleva?

— Kaiketi yksitoista ja vähän päälle.

Myyjätär teki laskelmansa nappuloilla, avasi kassansa, otti sieltä 10-ruplan paperirahan, ja kilisteltyään vaihtorahoja sormillaan, keräsi sieltä vielä hopeaa ja vaskea ruplan 20 kopekan edestä.

— Olkaa hyvä, pankaa kehykset paperiin, — sanoi Mahin, kiirehtimättä ottaen rahat.

— Heti paikalla. — Myyjätär kääri ostoksen paperiin ja sitoi pulikalle.

Mitja voi hengittää vasta kuultuaan ovikellon kilahtavan heidän jälkeensä ja jälleen kadulle päästyä.

— Siinä on nyt sinulle 10 ruplaa, mutta anna loput minulle.
Kyllä maksan takaisin. Ja Mahin meni teatteriin. Mitja taas meni
Grushetskille ja suoritti hänelle velkansa.

IV.

Tunnin kuluttua poikain käynnin jälkeen tuli myymälän isäntä kotiin ja rupesi laskemaan kassaan kertyneitä rahoja.

— Voi sinua pöllöä! Voi emäpöllöä! — huusi hän vaimolleen, nähtyään kupongin ja heti huomattuaan sen väärennetyksi. — Ja miksi pitääkin sinun vastaanottaa kuponkeja!

— Olen sinun itsesikin nähnyt niitä ottavan, vieläpä juuri 12-ruplaisia, — sanoi vaimo häpeissään, mielipahoillaan ja itkuun valmiina. — En voi ymmärtää, kuinka niiden onnistui petkuttaa minut, — valitteli hän, — lyseolaisia olivat. Niin hyvännäköinen nuori mies, niin hieno…

— Tarhapöllö, — haukkui mies yhä rahoja laskiessaan. — Minä voin vastaanottaa kuponkeja, koska tiedän mitä niihin on kirjoitettu. Mutta sinä näyt vanhoilla päivilläsi vain lyseolaisten naamoja tarkastelevan.

Tämä oli jo liikaa rouvalle ja hän suuttui.

— Sinä olet niinkuin kaikki miehet. Toisia olet valmis tuomitsemaan, mutta kun itse kadotat korttipelissä 54 raplaa, niin se ei tee mitään.

— Minä olen toinen asia.

— En viitsi puhua kanssasi, — sanoi vaimo, meni omaan huoneeseensa ja alkoi muistella, kuinka hänen kotolaisensa eivät olisi mitenkään antaneet häntä tälle hänen miehelleen, jonka säätyä katsoivat paljoa alhaisemmaksi, ja kuinka hän oli yksin saanut taistella sukua vastaan, — muisteli lapsivainajaansa, miehen välinpitämättömyyttä tähän hukkaan, ja mies inhotti häntä nyt siihen määrään, että hän tuli ajatelleeksi, kuinka hyvä sentään olisi, jos se kuolisi. Mutta näin ajateltuansa hän säikähti tunteitansa ja läksi kiireimmän kautta kotoaan. Kun hänen miehensä palasi sisähuoneisiin, ei vaimoa enää ollut kotona. Odottamatta miestään hän oli yksin lähtenyt heidän tuttavansa ranskankielen opettajan luo, joka oli kutsunut luoksensa iltaa viettämään.

V.

Venäläispuolalaisen ranskankielenopettajan luona juotiin juhlateetä torttujen kanssa, ja sitten istuttiin korttipöytien ääreen skruuvia pelaamaan.

Valokuvatarpeiden kauppiaan rouva istui pöytään isännän, upseerin ja vanhan, kuuron rouvan pelitoverina. Vanhalla rouvalla oli peruukki päässä, hän oli musiikkikaupan omistajan rouva, ja oli taitava ja halukas kortinpelaaja. Kortit sopivat myöskin sangen hyvin valokuvatarpeiden kauppiaan rouvalle. Hänellä oli kaksi kertaa tilaisuus määrätä slammi. Viereen oli asetettuna pikku lautanen viinirypäleitä ja päärynöitä, ja hän tunsi olonsa hilpeän iloiseksi.

— Missäs Eugen Mihailovitsh viipyy? — kysyi emäntä toisesta pöydästä, — kirjoittakaamme hänet viidenneksi.

— Varmaan on laskuihinsa vajonnut, — sanoi Eugen Mihailovitshin rouva, — siellä on paraillaan kysymyksessä muonavarojen ja halkojen osto.

Ja muistettuaan kahakan miehensä kanssa hän tuli totiseksi ja hänen villasuojuksiin puoleksi peitetyt kätensä vapisivat vihasta.

— Siinäpä paha, missä puhutaan, — sanoi isäntä, kääntyen sisään astuvan
Eugen Mihailovitshin puoleen. — Mikäs nyt on myöhästyttänyt?

— Senkin seitsemät hommat, — vastasi Eugen Mihailovitsh iloisella äänellä, käsiänsä yhteen hieroen. Ja vaimonsa suureksi hämmästykseksi hän lähestyi häntä sanoen: "Ajatteles, sain sen kupongin menemään."

— Ihanko totta?!

— Sain kuin sainkin, halkokauppiaalle.

Ja Eugen Mihailovitsh kertoi suuresti paheksuen kaikille — vaimonsa höystäessä kertomusta pikkuseikoilla — kuinka hänen vaimonsa oli joutunut hävyttömien lukiolaisten petkutettavaksi.

— No, ja nyt siis asiaan, — sanoi hän istuutuen pöydän ääreen, kun hänen vuoronsa oli tullut sekoittaa korttia.

VI.

Eugen Mihailovitsh oli todellakin saanut kupongin käsistään maksamalla sillä talonpojan Ivan Mironovin tuoman halkokuorman.

Ivan Mironov harjoitteli liikettään sillä tavalla, että osteli halkovarastoista sylen kerrallaan, möi kaupungilla ja pinoi niin, että sylestä tuli viisi neljännestä, jotka hän sitten möi samaan hintaan kuin minkä neljännes maksoi varastossa. Tänä onnettomana päivänä oli Ivan Mironov varhain aamulla tuonut kaupungille puoli neljännestä, myynyt sen pian, ottanut vielä toisen samanlaisen määrän, toivoen saavansa senkin myydyksi, mutta ostajaa ei enää löytynytkään, vaikka hän ajeli pitkin koko kaupunkia. Hänen tielleen oli sattunut pelkkiä kokeneita kaupunkilaisia, jotka tiesivät talonpoikain tavalliset metkut, eivätkä uskoneet Ivanin vakuutuksia, että halot muka olivat tuodut maalta. Hän oli nälissään, häntä paleli kuluneessa puoliturkissaan ja kamelinkarvaisessa viitassaan, pakkanen kun iltaan mennessä aleni 20 asteeseen. Hevoskaakki, josta hän ei paljoakaan välittänyt, koska oli aikonut myydä sen nylkijöille, oli jo lopen näännyksissä. Joten Ivan Mironov olisi halusta antanut halkonsa vaikka polkuhintaan. Silloin tuli hänen vastaansa tupakkakaupasta kotiin palaava Eugen Mihailovitsh.

— Ostakaa, herra, pilahinnasta. Hevosta en saa enää paikaltaan.

— Mikä olet miehiäsi?

— Maalta ollaan. Puut ovat omia, hyviä ja kuivia.

— Tiedetään, tiedetään. Paljonko maksaa?

Ivan Mironov määräsi suuren hinnan tinkimisen varalta, ja antoi vihdoin ostohinnasta.

— En olisi yhdellekään muulle siitä hinnasta myynyt, mutta kun olitte niin lähellä, — sanoi hän.

Eugen Mihailovitsh ei välittänyt paljoakaan tinkiä, kun oli mielissään aikeestaan suorittaa maksu kupongilla. Vaivoin ja aisoista auttaen Ivan Mironov sai puut ajetuiksi pihaan. Hän heitteli itse ne kellariin. Pihamies ei ollut saapuvilla. Ivan Mironov ensin kieltäytyi ottamasta vastaan kuponkia, mutta Eugen Mihailovitsh sai hänet suostumaan ja näytti niin suurelta herralta, ettei auttanut epäillä.

Tullen kyökkikäytävän kautta palvelusväen huoneeseen Ivan Mironov teki ensin ristinmerkin, sulatteli jääpuikot parrastaan, ja kääntäen mekkonsa liepeen, kaivoi taskustaan esille nahkakukkaron, otti siitä esille 8 ruplaa 50 kopekkaa ja antoi takaisin, mutta kupongin kääri paperiin ja pani kukkaroonsa.

Kiitettyään tavan mukaan herraa Ivan Mironov ajoi pois, ei enää piiskalla, vaan piiskan varrella ajaen Valkoseksi huurtunutta, jalkojansa vaivoin liikuttavaa, kuoliaaksi asti väsynyttä kaakkiaan. Hän pysäytti tyhjän reen kapakkaravintolan eteen.

Kapakassa vaati Ivan Mironov itselleen 8 kopekan edestä viinaa ja teetä, lämpesi, jopa hiestyikin, ja mitä parhaalla tuulella ollen jutteli saman pöydän ääressä istuvan pihamiehen kanssa. Juttuja kesti pitkään, hän selitti toiselle kaikki olonsa ja elämänsä. Kertoi olevansa Vasiljevskin kylästä, 12 virstan päästä kaupungista, elävänsä erillään isästä ja veljistä vaimonsa ja kahden lapsensa kanssa, joista vanhempi kävi vain koulua eikä tehnyt mitään töitä. Sanoi olevansa täällä kortteeria ja huomenna menevänsä hevostorille valakkaansa myymään, ja samalla katsomaan, tai kun sattuu, niin ostamaankin uutta hevosta itselleen. Ilmaistuaan, että hänellä oli nyt koossa neljäkolmatta ruplaa, joista puolet oli kupongissa, hän otti kupongin esille ja näytti pihamiehelle. Pihamies ei ollut lukutaitoinen, mutta sanoi usein sellaisia vaihettaneensa talon hyyryläisille, arvellen, että ne kyllä olivat hyviä rahoja, mutta sattui niiden joukossa väärennettyjäkin, jonka vuoksi kehotti pääsemään siitä heti täällä kapakassa. Ivan Mironov antoi sen viinanlaskijalle ja käski tuomaan rahaa takaisin, mutta viinanlaskijapa ei tuonutkaan takaisin, vaan hänen sijastaan tuli kiiltonaamainen kassanhoitaja pidellen kuponkia turpeassa kämmenessään.

— Rahanne eivät kelpaa, — sanoi hän osottaen kuponkia, mutta sitä antamatta takaisin.

— Rahat ovat hyviä, olen ne saanut herralta itseltään.

— Eivät ole hyviä, koska ovat väärennettyjä.

— Jos ovat väärennettyjä, niin anna tänne.

— Ei, poikaseni, teikäläisiä täytyy opettaa. Olet jonkun petkuttajan kanssa yhdessä laatinut sen.

— Takaisin rahat, mikä oikeus sinulla on niitä ottaa?

— Hei, Sidor, huudappa tänne apulainen, — sanoi kassanhoitaja viinanlaskijan puoleen kääntyen.

Ivan Mironov oli juovuksissa. Ja sellaisena hän oli aina rajunpuoleinen. Hän tarttui kasööriä rinnuksiin ja huusi:

— Anna tänne rahat, jotta menen herran puheille. Minä sen löydän.

Kassanhoitaja riuhtasihe irti Ivan Mironovin käsistä, jolloin paitansa repeytyi.

— Vai semmoisia sinä! Ottakaa hänet kiinni!

Viinuri kävi Ivan Mironoviin käsiksi, ja samassa jo ilmestyikin poliisi. Kuultuaan, kuten päällikkö ainakin, mikä oli asia, poliisi teki heti päätöksensä.

— Poliisikamariin, mars!

Kupongin pisti poliisi kukkaroonsa ja kuletti Ivan Mironovin hevosineen poliisikamariin.

VII.

Ivan Mironov vietti yönsä putkassa juoppojen ja varkaiden seurassa. Vasta puolenpäivän aikaan hänet vietiin komissariuksen eteen. Komissarius tutki häntä ja lähetti konstaapelin seurassa valokuvatarpeiden kauppiaan luo. Ivan Mironov oli pannut mieleensä kadun ja talon numeron.

Kun konstaapeli oli saanut herran puheilleen, näyttänyt kupongin, ja kun Ivan Mironov oli vakuuttanut herran olevan juuri saman, joka oli kupongin antanut, teki Eugen Mihailovitsh kasvonsa ensin kummastuneiksi ja sitten ankaran näköisiksi.

— Mies, oletko järkesi kadottanut? Näen hänet ensi kerran.

— Ai, ai, herra, pitäisi muistaa kerran kuolevansa, — puhui Ivan
Mironov.

— Mitä se mies höpisee? Oletko unissasi? Varmaan olet jollekin toiselle myynyt, — sanoi Eugen Mihailovitsh. — Tai, odottakaa, voinhan kysäistä vaimoltani, olisiko hän eilen ostanut puita.

Eugen Mihailovitsh lähti ulos ja kutsui heti luokseen pihamiehen, kauniin, tavattoman voimakkaan ja sukkelan keikarin, iloisen Vasilin, ja sanoi tälle, että jos kuka kysyy mistä viimeiset halot olivat ostetut, pitää vastata, että varastosta, ja ettei talonpojilta ole mitään puita ostettu. — Tässä muuan moukka väittää minun maksaneen haloista väärällä kupongilla. Mies on pölkkypää ja puhuu pötyä, mutta sinä olet järkevä ihminen. Älä siis muuta sano, kuin että meillä ostetaan puut aina varastosta. Muuten olen jo kauan sitten aikonut antaa sinulle tämän verran villatakkia varten, — lisäsi Eugen Mihailovitsh, ja antoi pihamiehelle 5 ruplaa.

Vasili otti rahat, katsahti ahnaasti seteliin, iski silmää Eugen Mihailovitshille, päänliikkeellä heilauttaen tukan silmiltään, ja hymähti.

— Pöllöpäitä ne ovat kaikki. Sivistymättömiä. Herra on vain ihan rauhassa. Kyllä minä sanon niinkuin pitää.

Ja vaikka Ivan Mironov itku kurkussa olisi kuinkakin rukoillut Eugen Mihailovitshia tunnustamaan kuponkia omakseen, ja vaatinut pihamiestä todistamaan hänen sanojaan tosiksi, pysyivät sekä Eugen Mihailovitsh että pihamies yhä väitteissään, ettei oltu muka koskaan ostettu puita kuormamiehiltä. Ja konstaapeli vei Ivan Mironovin takaisin poliisikamariin, syytettynä kupongin väärennyksestä.

Ivan Mironov pääsi pujahtamaan vartijainsa käsistä seuraamalla putkatoverinsa, humalaisen kirjurin neuvoa, ja antamalla viitosen komissariukselle. Kuponki jäi poliiseille ja Ivan Mironovilla oli taskussaan enää seitsemän ruplaa entisten kahdenkymmenenviiden asemasta. Ivan Mironov joi noista seitsemästä ruplasta kolme, ja palasi kotiin vaimonsa luo kasvot rikki lyötyinä ja nyrkit savessa.

Vaimo oli raskaudentilassa ja viimeisillään. Alkoi haukkua miestään. Mies työnsi hänet luotaan, vaimo alkoi lyödä. Vastaamatta mitään meni mies mahalleen penkille ja alkoi ääneensä ulvoa.

Vasta seuraavana aamuna vaimo ymmärsi mistä oli ollut kysymys, uskoi miehensä sanoihin ja kiroili kauan rosvomaista herraa, joka oli hänen Ivanaansa petkuttanut. Ja viinoista selvittyään Ivan muisti, mitä hänen juomatoverinsa, muuan käsityöläinen oli eilen neuvonut, ja päätti lähteä asianajajalle valittamaan.

VIII.

Asianajaja otti asian ajaakseen mahdollisesta rahapalkkiosta välittämättä, koska oli uskonut Ivania ja oli harmissaan siitä, että talonpoika oli niin tunnottomasti petetty.

Molemmat asianosaiset esiintyivät oikeuden edessä, ja pihamies Vasilia kuulusteltiin todistajana. Oikeuden edessä toistui se, mikä poliisitutkinnossakin. Ivan Mironov muistutti Jumalasta ja meitä kaikkia lähestyvästä kuolemasta. Eugen Mihailovitsh puolestaan, vaikka häntä vaivasikin menettelynsä alhaisuus ja vaarallisuus, ei voinut nyt enää muuttaa asian kulkua ja pysyi yhä kiellossaan.

Pihamies Vasili oli saanut herralta vielä kymmenen ruplaa ja rauhallisena, hymyhuulin vakuutteli, ettei ollut vilaukseltakaan milloinkaan Ivan Mironovia nähnyt. Ja kun hän pantiin valalle, toisteli hän ulkonaisesti aivan rauhallisena, vaikka sisällisesti pelkäsikin, vanhan papin sanelemaa valakaavaa, ristinmerkillä ja pyhän evankeliumin nimeen vannoen tulevansa puhumaan totta.

Juttu päättyi siihen, että Ivan Mironovin kanne kumottiin ja hänet tuomittiin viiden ruplan oikeuskuluihin, jotka Eugen Mihailovitsh kuitenkin antoi hänelle jalomielisesti anteeksi. Päästäessään Ivan Mironovia luki tuomari hänelle virallisen varoituksen, että olisi vastedes varovaisempi syyttäessään kunniallisia ihmisiä ja osottaisi kiitollisuuttaan, kun hänelle annettiin anteeksi oikeuskulut eikä vaadittu vastaamaan kunnianloukkauksesta, josta hänelle olisi seurannut noin kolmen kuukauden vankilarangaistus.

— Kiitämme nöyrimmästi, — sanoi Ivan Mironov, ja päätänsä heiluttaen ja huokaillen lähti istuntosalista.

Kaikki tuntui käyneen hyvin Eugen Mihailovitshille ja pihamies Vasilille. Mutta se ainoastaan näytti siltä. Sillä tapahtui sellaista, mitä ei kukaan nähnyt, mutta mikä oli kaikkea ihmisten näkemää tärkeämpi.

Vasili oli jo kolmatta vuotta sitten jättänyt maakylänsä ja asui kaupungissa. Vuosi vuodelta hän lähetteli isälleen yhä vähemmän avustusta, eikä pyytänyt vaimoaan luokseen, kun ei häntä enää tarvinnut. Oli hänellä täällä vaimoja kuinka paljon tahansa ja parempia kuin se rumilas siellä. Vuosi vuodelta unohtuivat Vasilin mielestä yhä enemmän maalaiset säännöt ja vaihtuivat kaupunkilaistapoihin. Siellä maalla oli kaikki ollut raakaa, harmaata, köyhää, siivotonta, täällä taas oli kaikki hienoa, hyvää, puhdasta, rikasta, järjestynyttä. Ja hänelle kävi yhä selvemmäksi, että maalla eletään järjettömästi, metsäneläinten tavalla, ja ainoastaan kaupungissa on oikeita ihmisiä. Hän lueskeli hyvien kirjailijain kirjasia, romaaneja, ja kävi näytännöissä kansantalolla. Maalla ei saa semmoista edes unissaankaan nähdä. Maalla pitää noudattaa vanhojen ukkojen käskyjä: elää laillista avioelämää vaimonsa kanssa, tehdä työtä, olla liikoja syömättä, koreilematta. Mutta täällä ovat ihmiset viisaita ja oppineita, jotka tuntevat oikeita lakeja, ja jotka senvuoksi saavatkin elää omaksi ilokseen… Täällä on kaikki niinkuin olla pitää. Ennen tuota kuponkiasiaa Vasili ei olisi ottanut uskoakseen, ettei herrasväellä ollut mitään sääntöjä siitä, miten ihmisen pitää elää. Mutta tuo tapaus ja erittäinkin väärän valan teko, jolla hänen pelostaan huolimatta ei ollutkaan ollut mitään pahoja seurauksia, vaan päinvastoin tuli 10 ruplaa, sai hänet lopullisesti päättämään, ettei mitään elämänsääntöjä ollutkaan olemassa ja että elää sai vain omaksi huvikseen. Niin hän oli elellyt ja niin eleli edelleenkin. Aluksi hän oli hyötynyt talonasukkaiden ostoksia toimitellessaan, mutta kun siitä ei ruvennut riittämään kaikkiin hänen menoihinsa, oli hän alkanut varastella rahoja ja arvoesineitä asukkaiden huoneista, ja varasti nyt muun muassa Eugen Mihailovitshiltä kukkaron. Eugen Mihailovitsh sai hänet siitä kiinni, mutta nostamatta juttua erotti vain toimesta.

Kotiin ei Vasilin tehnyt mieli mennä. Hän jäi olemaan Moskovassa lemmittynsä kanssa, kunnes paikka löytyisi. Löytyi vihdoin vähäpalkkainen pihamiehen toimi kauppiaalla. Vasili ryhtyi siihen. Mutta jo seuraavana päivänä hänet tavattiin säkkien varkaudesta. Kauppias ei sekoittanut poliisia asiaan, antoipa vain Vasilille selkään ja ajoi luotaan. Sen jälkeen ei paikkaa enää hakemallakaan löytänyt, rahoja meni, alkoivat mennä jo vaatteetkin, eikä lopulta ollut jälellä kuin yksi risainen takki ja housurähjät kannattimineen. Henttukin oli hänet jättänyt. Mutta Vasili ei ollut vielä kadottanut kaikkea reippauttaan ja ilomieltään, vaan kevään tultua lähti jalkapatikassa kotipuoleen.

IX.

Pjotr Nikolajevitsh Sventitskij, pieni, lyhytkasvuinen mies, mustat silmälasit nenällä (hänellä oli kipeät silmät ja täysi sokeus uhkaamassa), nousi tapansa mukaan jo ennen päivänkoittoa, ja juotuaan lasin teetä veti ylleen lammasnahalla reunustetun puoliturkkinsa ja läksi taloustoimiin.

Pjotr Nikolajevitsh oli palvellut tullivirkamiehenä ja koonnut siinä toimessa 18,000 ruplaa. Noin 12 vuotta sitten hän oli ottanut virkaeron, ei kuitenkaan aivan omin ehdoin, ja ostanut maatalon nuorelta rahansa juoneelta tilanomistajalta. Pjotr Nikolajevitsh oli ollut naimisissa jo virkamiehenä. Hänen vaimonsa oli vanhan aatelissuvun köyhtynyt orpo, kookas, täyteläinen, kaunis nainen, joka ei ollut synnyttänyt hänelle lapsia. Pjotr Nikolajevitsh oli kaikissa asioissaan perusteellinen ja sitkeä mies. Maanviljelysasioita lainkaan tuntematta (hän oli puolalaisen aatelisherraskaisen poika), hän oli kuitenkin näihin asioihin ryhtynyt sellaisella menestyksellä, että tuo häviötilassa ollut 300 desjatinan maatalo muuttui 15 vuoden kuluttua mallitilaksi. Kaikki rakennukset, alkaen vilja-aitasta siihen liiteriin asti, missä tulipaloruiskua säilytettiin, olivat vankat, peltikatoilla varustetut ja ajoissa maalatut. Työkaluvajassa olivat vieri vieressä rattaat, sahrat, aurat, äkeet, valjaat, hyvissä voiteissa. Hevoset eivät olleet suurikokoisia ja melkein kaikki kotona kasvaneita kimoja, kylläisiä, tanakoita, kaikki saman näköisiä. Puimakone työskenteli katetussa riihessä, rehut koottiin erikoiseen kellariin, lantavesi vuoti sementtikaivoon. Karja oli myöskin kotona kasvanutta, pienenläntää, mutta hyvälypsyistä; samoin oli kotikasvatteja siipikarja. Oli erikoinen kanahuone ja hyvin munivia rotukanoja; puutarhan hedelmäpuut olivat alarungoistaan valkoisella maalilla sivellyt ja nuorten istukkaiden ympäröimät. Kaikkialla oli noudatettu taloudellisuutta, käytännöllisyyttä, puhtautta, järjestystä. Pjotr Nikolajevitsh oli hyvillään taloutensa tilasta ja ylpeili siitä, ettei ollut tätä kaikkea saavuttanut talonpoikia kiristämällä, vaan päinvastoin noudattamalla ankaraa tasapuolisuutta alustalaistensa keskuudessa. Hän noudatti aatelistenkin keskuudessa pikemmin vapaamielisyyden kuin vanhoillisuuden periaatteita, aina puolustellen kansaa vanhoillisten hyökkäyksiltä. Ole heille hyvä, niin hekin ovat sinulle hyvät. Hän ei tosin kyllä antanut anteeksi työmiesten väärinkäytöksiä ja virheitä, joskus kyllä itsekin heitä työssä kiiruhti, mutta sensijaan olivat asuinrakennukset ja renkituvat mitä parhaimmassa kunnossa, palkat maksettiin aina säntilleen ja ajoissa ja pyhäisin annettiin viinaryyppy.

Varovasti astellen sulassa lumessa — oltiin helmikuussa — Pjotr Nikolajevitsh suuntautui hevostallin ohitse työväen tupaa kohden. Oli vielä pimeä, ja sumun vuoksi pimeääkin vielä pimeämpi, mutta renkituvan ikkunoissa näkyi valoa. Rengit olivat nousemassa. Hänellä oli aikomus kiiruhtaa heitä. Urakan mukaan heidän oli kuudella hevosella noudettava viimeiset halot metsästä.

— Mitäs tämä on? — ajatteli hän, huomattuaan tallin oven olevan auki. — Hoi, ken siellä? — Mitään vastausta ei kuulunut. Pjotr Nikolajevitsh meni sisälle talliin.

— Hei, onko täällä ketään?

Ei vastausta. Oli pilkkoisen pimeä. Jalkain alla oli pehmeää ja tuoksui lannalta. Ovesta oikealle oli kaksoispilttuu, jossa tavallisesti seisoi kaksi nuorta kimoa. Pjotr Nikolajevitsh tunnusteli ojennetulla kädellään. Pilttuu oli tyhjä. Hän tavoitteli jalallaan. Olisiko se makuulla? Jalkaan ei tuntunut mitään. Mihin ne voivat olla kuljetetut? — ihmetteli hän. Reet olivat kaikki vielä, tanhualla. Pjotr Nikolajevitsh tuli ulos tallista ja huusi kovalla äänellä:

— Stepan, hoi!

Stepan oli rengeistä vanhin. Hän oli juuri tulossa tuvasta.

— Täällä ollaan, haloo, — vastasi Stepan iloisesti. — Tekö huusitte, herra? Kohta ovat pojat jalkeilla.

— Mitenkäs teillä on tallinovi auki?

— Tallinko ovi? En tiedä mistään. Proshka hoi, annas tänne lyhty.

Proshka toi juoksujalassa lyhdyn. Tultiin talliin. Stepan älysi kohta, mitä oli tapahtunut.

— Varkaiden jälkiä nämä ovat, Pjotr Nikolajevitsh, lukkokin on rikottu.

— Valehtelet.

— Varkaita täällä on käynyt. Tuima on poissa. Polle on poissa. Ei,
Polle on täällä. Liinaharja poissa. Sorea poissa.

Kolmea hevosta kaivattiin. Pjotr Nikolajevitsh ei puhunut sanaakaan.
Hän synkistyi ja huohotteli raskaasti…

— Saisinpa sen roiston käsiini! Kenen oli vahtivuoro?

— Petjkan. Petjka nukahti.

Pjotr Nikolajevitsh kääntyi poliisin puoleen, pani liikkeelle nimismiehen, kunnan esimiehen ja oman väkensä. Hevosia ei tavattu.

— Kirottua kansaa, — puhui Pjotr Nikolajevitsh, — minkä ne ovatkaan tehneet! Mutta malttakaahan! Roistoja olette, roistoja jokaikinen! Kyllä tästälähin tiedän, miten teitä on kohdeltava.

X.

Hevoset olivat sillä aikaa jo toimitetut piilopaikkaan. Tuima oli myyty mustalaisille 18 ruplaan, Liinaharja oli vaihdettu talonpojalle, jonka talo oli neljänkymmenen virstan päässä, Sorea oli ajettu pilalle, teurastettu ja nahka myyty kolmeen ruplaan. Koko tämän hevosvarkauden etunenässä oli ollut Ivan Mironov. Hän oli ennen palvellut Pjotr Nikolajevitshin luona, tunsi talon tavat ja oli päättänyt ottaa rahansa takaisin.

Vahinkonsa jälkeen tuossa kuponkijutussa oli Ivan Mironov kauan juopotellut ja olisi juonut kaikki, ellei vaimonsa olisi häneltä piilottanut suitsia, vaatteita ja kaikkea millä suinkin saattoi olla hintaa. Päissään ollessaan Ivan Mironov lakkaamatta ajatteli sitä miestä, joka oli hänelle vääryyttä tehnyt, ja kääntyi hänen vihansa tästä kaikkiin muihinkin herroihin ja herraskaisiin, joiden hän luuli vain meikäläisiä nylkemällä elävänkin. Olipa Ivan Mironov kerran juopottelemassa Podolskin seuduilta olevien miesten kanssa, ja nämä humalaiset kertoivat hänelle matkalla, miten olivat varastaneet hevosia muutamalta moukalta. Ivan Mironov alkoi haukkua hevosvarkaita siitä, että olivat varastaneet talonpojalta, — se on synti, — sanoi hän; talonpojalle on hevonen kuin veli ikään, mutta sinä häneltä sen riistät. Jos varastaa, niin varastaa herroilta. Ne koirat eivät muuta ansaitse. Siitä pitemmälle puhuttaissa Podolskin miehet sanoivat, että herroilta ei ole helppo hevosia viedä. Täytyy tietää ovet ja lukot, eikä sinne ole ilman kotimiestä meneminen. Silloin muistui Ivan Mironovin mieleen herra Sventitskij, jonka talossa hän oli ollut renkinä, muistui, että Sventitskij oli kerran pidättänyt hänen palkastaan puolitoista ruplaa särjetyn sahranterän vuoksi, muistui myöskin kimohevoset, joita oli työssä käyttänyt.

Ivan Mironov kävi Sventitskijn luona muka työhön tarjoutumassa, mutta oikeastaan vain päästäkseen kaikesta perille. Ja hän pääsikin kaiken perille: että tallia ei vahdita, että hevosia ei pidetä yöllä laitumella. Hän osotti varkaille tien ja teki tekosensa.

Kun saalis oli jaettu Podolskin miesten kanssa, palasi Ivan Mironov kotiin viisi ruplaa taskussa. Kotona ei ollut mitään tekemistä, kun ei hevostakaan ollut, ja siitä alkaen piti Ivan Mironov yhteyttä hevosvarkaiden ja mustalaisten kanssa.

XI.

Pjotr Nikolajevitsh Sventitskij koetti kaikin voimin päästä varkaan jäljille. Ilman omain miesten apua ei olisi voinut tekoa tehdä. Hänessä heräsi epäluulo ja hän tiedusteli rengeiltä, oliko kukaan sinä yönä ollut talosta poissa, ja sai tietää, että Proshka Nikolajev oli ollut poissa. Proshka oli nuori, vasta sotapalveluksesta palannut sotamies, kaunis, sukkela poika, jota Pjotr Nikolajevitsh käytti toisinaan kuskina. Nimismies oli Pjotr Nikolajevitshin ystävä, tämä tunsi myöskin ruununvoudin ja lääninhallituksen esimiehen, kunnan esimiehen ja rikosasiain komissariuksen; Kaikki nuo henkilöt olivat olleet vieraina hänen nimipäivillään, tiesivät talon maukkaista hedelmäviineistä ja suolatuista tateista, valkotateista, leppäsienistä ja rouskuista. Kaikki surkuttelivat häntä ja koettivat parhaansa mukaan auttaa.

— Ja te kun puolustitte aina moukkia, — sanoi nimismies, — olenhan aina sanonut, että ne ovat elukoitakin pahemmat. Piiskatta ja kepittä ei niille mahda mitään. Sanotte siis, että epäilette Proshkaa, sitä, joka oli kuskinanne?

— Se sen on tehnyt.

— Käskekääpä tänne.

Proshka haettiin paikalle ja alettiin tutkia. — Missä olit yötä? —
Proshka ravisti tukan silmiltään ja hänen silmänsä välähtivät.

— Kotona.

— Kotona, vaikka kaikki rengit sanovat sinun olleen kylässä?

— Teidän on valta.

— Eihän nyt ole minun vallastani kysymys, vastaa sinä, missä olit?

— Kotona.

— Vai niin. Järjestysmies, vie putkaan!

— Teidän on valta.

Niin jäi kuin jäikin Proshkalta sanomatta, missä hän oli ollut, ja sanomatta se jäi senvuoksi, että hän oli viettänyt yönsä ystävättärensä Parashan luona ja luvannut tälle olla ilmaisematta häntä, ja pysyikin nyt sanassaan. Todistuksia ei ollut ja Proshka vapautettiin. Mutta Pjotr Ivanovitsh jäi siihen varmaan vakaumukseen, että Proshka oli kuin olikin syyllinen kaikkeen, ja alkoi häntä vainota. Proshka otti kerran kievarista laskulle, kuten oli aina tehnyt, kaksi kappaa kauroja. Puolitoista kappaa syötti hevoselle, mutta puolen kapan edestä joi. Pjotr Nikolajevitsh sai sen tietää ja veti asian rauhantuomarin eteen. Rauhantuomari tuomitsi Proshkan kolmen kuukauden vankeuteen. Proshka oli luonteeltaan ylpeä. Hän piti itseään muita parempana ja kerskaili mielellään. Vankeus sorti hänet alas. Nyt hän ei enää voinut kerskailla kaiken kansan edessä ja hänen mielensä masentui kokonaan.

Vankilasta palasi Proshka katkeroittuneena ei niinkään paljon Pjotr
Nikolajevitshiin kuin koko maailmaan.

Kaikkien mielestä oli Proshka vankeutensa jälkeen hyvin laskeutunut, hän laiskotteli työssään, alkoi juopotella, tavattiin varkaudesta, ja joutui jälleen vankilaan.

Mutta hevosistaan ei Pjotr Nikolajevitsh voinut saada muuta vihiä kuin että löytyi kimon nyletty nahka, jonka hän tunsi Sorean nahaksi, ja tuo varkaiden rankaisemattomuus se sai hänen mielensä vielä entistäkin katkerammaksi. Hän ei voinut enää nähdä talonpoikia tuntematta heitä kohtaan vihaa, ja koetti heitä ahdistaa missä vain mahdollista.

XII.

Vaikka Eugen Mihailovitsh, saatuaan kupongin käsistään, ei koko asiaa sen koommin enää ajatellut, ei hänen vaimonsa Maria Vasiljevna voinut sittenkään antaa anteeksi sitä, että oli ollut petkutuksen alaisena, eikä liioin unohtaa miehensä kovia sanoja, yhtävähän kuin niitä kahta lukiolais-roikaletta, jotka olivat niin sukkelasti häntä nenästä vetäneet.

Siitä petkutuksen päivästä asti hän tarkasteli kaikkia lyseolaisia. Kerran tuli Mahin häntä vastaan, mutta hän ei tuntenut tätä, sillä hän teki sellaisen naaman, joka kokonaan muutti kasvot toisiksi. Sensijaan hän tunsi heti Mitja Smokovnikovin, kun pari viikkoa tapauksen jälkeen kohtasi hänet silmä vasten silmää katukäytävällä. Rouva antoi pojan kulkea ohitsensa, mutta sitten kääntyi ja alkoi seurata kintereillä asuntoon asti, jossa otti selvän, kenen poika Mitja oli. Seuraavana päivänä meni rouva koululle ja tapasi käytävässä uskonnonopettajan, pappi Mikael Vedenskin. Tämä kysyi, mitä asiaa rouvalla oli. Rouva sanoi haluavansa puhua rehtorin kanssa. — Rehtori ei ole saapuvilla, hän on sairaana, ehkä minä voisin toimittaa asianne? — Maria Vasiljevna päätti ilmaista kaikki uskonnonopettajalle. Vedenski oli leskimies ja sangen itserakas ihminen. Vielä noin vuosi sitten hän oli jossakin seurassa tavannut Mitjan isän, herra Smokovnikovin, joutunut keskusteluun uskonnonasioista, jolloin Smokovnikov oli kumonnut hänet kaikissa kohdin ja tehnyt hänet naurunalaiseksi, ja jolloin opettaja oli päättänyt kääntää erikoisen huomionsa Smokovnikovin poikaan. Opettaja olikin sitten pian päässyt huomaamaan pojassa aivan samaa uskonnon halveksimista kuin epäuskoisessa isässä, oli alkanut vainota poikaa, jopa antanut reput tutkinnossa.

Saatuaan nyt Maria Vasiljevnalta tietää nuoren Smokovnikovin tekosesta ei Vedenski voinut olla iloitsematta, kun hänen käsityksensä kirkosta luopuneiden ihmisten epäsiveellisyydestä oli saanut niin oivallisen vahvikkeen, ja hän päätti käyttää tätä tilaisuutta osottaakseen sen vaaran, mikä uhkaa kaikkia, kirkosta luopuvia. Sellaisiksi hän ainakin itse kuvaili vaikutteitansa. Sisimmässä sydämessä eli kuitenkin vain halu kostaa ylpeälle ja itseensä luottavalle ateistille.

— Niin, asia on sangen surullinen, sangen surullinen, — toisteli isä Mikael Vedenski, sormillaan silitellen rintaristinsä liukkaita reunoja. — Olen hyvilläni, että olette ilmaissut asian minulle, kirkon palvelijana en tule jättämään nuorta miestä ilman nuhteita, mutta tulen samalla mikäli mahdollista lieventämään kuritusta.

"Niin, minä olen menettelevä kutsumukseni hengessä", — ajatteli isä Mikael, kuvaillen kokonaan unohtaneensa pojan isän käytöksen ja huolehtivansa vain pojan pelastumisesta ja edusta.

Seuraavana uskontotuntina kertoi isä Mikael oppilaille koko tuon kuponkijutun ja sanoi, että petoksen oli tehnyt joku luokkalaisista.

— Teko on huono ja häpeällinen, -sanoi hän,-mutta sen kieltäminen on vielä huonompaa. Jos asia siis on sellainen, että yksi teistä on syyllinen, niin parempi on katua rikostaan kuin sitä salata. Tätä sanoessaan katseli isä Mikael herkeämättä Mikael Smokovnikovia silmiin. Hänen katsettansa seuraten kaikki luokkalaiset alkoivat vilkua Smokovnikoviin päin. Mitja punastui, hikoili, purskahti vihdoin itkuun, ja juoksi ulos luokkahuoneesta.

Rouva Smokovnikov, Mitjan äiti, heti tiedon saatuaan, otti selvän koko asiasta ja riensi päätä pahkaa valokuvatarpeiden myymälään. Siellä maksoi 12 ruplaa 50 kopekkaa emännälle ja sai tämän suostumaan pojan nimen salaamiseen. Poikansa hän käski edelleen kieltämään eikä missään tapauksessa tunnustamaan papalle.

Ja todellakin, kun Fedor Mihailovitsh sai kuulla mitä lyseossa oli tapahtunut, ja kun hänen poikansa kielsi kaikki, hän ajoi rehtorin luo ja kerrottuaan siellä koko jutun sanoi uskonnonopettajan käytöksen olleen mitä suurimmassa määrässä puolueellisen eikä aikovansa jättää asiaa sikseen. Rehtori pyysi papin luokseen ja tämän ja Fedor Mihailovitshin välillä syntyi kiivas sananvaihto.

— Joku tyhmä rouva iskee kyntensä minun poikaani, sitten peruuttaa kaikki väitteensä, ja te ette keksi parempaa kuin saattaa rehellinen, totuutta rakastava poika parjauksen alaiseksi!

— En ole ketään parjannut, enkä salli teidän käyttää tuollaista puhetapaa. Te unohdatte hengellisen säätyni.

— Viis minä teidän säädyistänne.

— Teidän takaperoiset mielipiteenne, — sanoi uskonnonopettaja, ja hänen harva liuhupartansa tutisi mielenkiihkosta, — ovat tunnetut koko kaupungille.

— Mutta hyvät herrat, isä batjushka! — koetti rehtori heitä rauhoittaa, joka kuitenkin osottautui mahdottomaksi.

— Hengellisen ammattini mukaisesti olen velvollinen pitämään huolta kristillissiveellisestä kasvatuksesta.

— Älkää teeskennelkö, tiedän hyvin, että te ette usko jumaliin ettekä paholaisiin.

— Pidän arvoani alentavana puhua mokoman herrasmiehen kanssa, — sanoi isä Mikael, loukkaantuneena Smokovnikovin viimeisiin sanoihin, erittäinkin kun tiesi ne tosiksi. Hän oli suorittanut hengellisen akatemian koko kurssin, eikä siis ollut enää pitkään aikaan uskonut tunnustuksiinsa ja saarnoihinsa, vaan uskoi ainoastaan siihen, että kaikkien ihmisten täytyy pakottaa itseänsä uskomaan siihen, mihin hän pakotti itseänsä uskomaan.

Smokovnikov ei ollut niinkään harmissaan uskonnonopettajan käytöksestä kuin siitä ilmeisestä klerikalismin ilmauksesta, joka oli alkanut saada sijaa Venäjällä ja josta tämä tapaus oli hänen mielestään selvä todistus.

Isä Vedenski puolestaan, nähden nihilismin ja ateismin oireita ei ainoastaan nuorisossa, vaan jo vanhassakin sukupolvessa, tuli yhä varmemmin vakuutetuksi välttämättömyydestä taistella sellaista henkeä vastaan. Mitä kiivaammin hän nousi Smokovnikovin ja hänen kaltaistensa epäuskoa vastaan, sitä varmempi hän oli oman uskonsa lujuudesta ja järkähtämättömyydestä ja sitä vähemmin tunsi tarvetta uskonasioitaan tarkistaa ja niitä elämäänsä soveltaa. Hänen uskonsa, jota koko ympäröivä maailma tunnusti oikeaksi, oli hänelle pääaseena taistelussa sen kieltäjiä vastaan.

Nämä hänen ja herra Smokovnikovin välisen kahakan johdosta heränneet ajatukset yhdessä noiden lyseossa sattuneiden ikävyyksien kanssa, jotka olivat kahakan seurauksia, nimittäin koulun johtokunnalta saatu virkamuistutus, saivat hänet päätökseen, joka oli jo kauan sitten, vaimon kuolemasta asti, hänessä kytenyt, nimittäin mennä munkiksi ja valita se ura, jolle muutamat hänen akatemiatovereistaan olivat antautuneet. Näistä oli yksi jo arhiereinä ja toinen arhimandriittinä, avonaisia piispan paikkoja odottamassa.

Lukuvuoden lopussa Vedenski jätti lyseon, vihittiin munkiksi Misailin nimellä ja pääsi hyvin pian seminarin rehtoriksi muutamaan Volgan varrella olevaan kaupunkiin.

XIII.

Sillä välin asteli Vasili pihamies valtamaantietä etelää kohti.

Päivin hän vaelsi, yöksi saatteli kylän järjestysmies hänet majoitusvuorossa olevaan taloon. Leipää annettiin joka paikassa, toisinaan käskettiin pöydänkin ääreen illastamaan. Muutamassa Orlovskin läänin kylässä hänelle sanottiin kauppiaan vuokranneen tilanomistajan puutarhan ja hakevan nyt nuorta vahtimiestä. Vasili oli jo kyllästynyt kerjäilemään, eikä haluttanut kotiinkaan mennä, ja niin hän rupesi kauppiaalle puutarhan vahdiksi viidestä ruplasta kuussa.

Elämä vahtikojussa, erittäinkin päärynäin kypsyttyä ja kun muut vahtimiehet toivat herraskartanolta hirmuisen suuria olkisiteitä suoraan puimakoneen alta, oli Vasilille hyvin mieluisa. Kaiket päivät viruen tuoreella, tuoksuvalla oljella vielä tuoksuvampien omenaläjien vieressä, jotka olivat kootut maahan pudonneista kesä- ja syyshedelmistä, ympärilleen vilkuen, näkyisikö missä poikasia omenan varkaissa, Vasili vain vihelteli ja hyräili aikansa kuluksi. Laulamaan hän olikin aika mestari. Hyvä oli laulunääni. Kun kylänvaimot tai tyttöset tulivat omenoita hakemaan, laski Vasili heidän kanssaan leikkiä, antoi eri verran omenoita kullekin, minkä näköinen oli ottajakin, sai heiltä munia ja kopekoita, ja sitten taas pitkäkseen aamiaiseen, päivälliseen, iltaiseen asti.

Vasililla oli vain yksi paita, vaaleanpunaista karttuunia, sekin repaleinen, jaloissa ei ollut mitään, mutta vähistä vaatteista huolimatta oli hänen ruumiinsa voimakas ja terve, ja kun puuropata nostettiin tulelta, hän söi kolmen edestä, että vahtiukon oikein piti ihmetellä. Öisin oli Vasilin valvottava, hän vihelteli tai huudahteli, ja näki pitkälle pimeään kuin kissa. Kerrankin kokoontuivat kylän aikuiset pojat omenoita puista karistelemaan. Vasili hiipi paikalle, hyökkäsi heidän joukkoonsa. He rupesivat riuhtomaan itseänsä irti, mutta Vasili paiskeli ne sinne tänne, vei yhden mukaansa vahtikojulle ja ilmaisi isännälle. Toinen vahtikojuista oli puutarhan perällä, mutta toinen, sittenkuin päärynät oli korjattu, oli sijoitettu neljänkymmenen askeleen päähän herraskartanosta. Ja tässä vahtipaikassa oli Vasilin vielä hauskempi olla. Pitkin päivää hän sai katsella, kuinka herrat ja neitoset leikkivät, huvikseen ajelivat iltaisin ja öisin, soittivat pianoa, viulua, lauloivat ja tanssivat. Hän näki, kuinka neitosia istui ylioppilaiden kanssa ikkunoilla keskenänsä kuherrellen, sitten toiset menivät kävelemään pimeihin lehmuskäytäviin, minne kuuvalo pääsi vain viiruittain ja täplittäin. Hän näki, kuinka palvelusväki juoksenteli ruokia ja juomia kantamassa, ja kuinka kokit, pyykinpesijät, pehtorit, puutarhurit, kuskit, kaikki olivat työssä vain syöttääkseen, juottaakseen, huvittaakseen herrasväkeä. Joskus tuli herrasnuorisoa hänenkin vahtimajalleen, ja hän silloin valitsi heille parhaita, punakylkisimpiä mehuomenoita, ja neitoset siinä paikassa purra rouskuttivat niitä valkoisilla hampaillaan, kiittelivät hyviksi ja jotain puhuivat ranskaksi — Vasili ymmärsi vain että puhe oli hänestä — ja käskivät häntä laulamaan.

Kovasti Vasili ihaili tätä elämää, muistellen moskovalaista oloansa, ja yhä varmemmin vakaantui siitä, että koko kysymys oli vain rahoista.

Vasili alkoi miettimistään miettiä, kuinka voisi laittaa niin, että onnistuisi saamaan suuremman summan kerrallaan. Muisteli entisiä pikku näpistelyjään, ja päätti, ettei niin ole hyvä menetellä, — ettei pidä entiseen tapaan siepata sieltä, mihin on jotain unohdettu, vaan pitää edeltäpäin harkita, urkkia ja panna sitten puhtaaksi, niin että kaikki jäljet peittyvät. Vihdoin olivat viimeisetkin antonovkat koossa. Vuokraaja oli saanut hyvän voiton, kaikki vahdit ja Vasili niiden mukana saivat palkkansa ja matkapassinsa.

Vasili pukeutui hyvään pukuun, nuoriherra lahjoitti hänelle takin ja hatun. Vasili ei mennytkään kotiin. Kovin yököttävältä tuntui hänestä nyt ajatella moukkain raakaa elämää. Hän palasi kaupunkiin juopottelevien sotamiesten seurassa, jotka olivat olleet hänen kanssaan puutarhan vahdissa. Kaupungissa hän päätti yöllä murtautua siihen puotiin, jonka omistajan luona oli asunut, ja joka oli häntä lyönyt ja palkkaa maksamatta ajanut pois. Hän tunsi kaikki paikat ja tiesi missä rahat säilytettiin, pani sotamiehen vahtimaan, itse mursi talon oven, hiipi sisälle ja vei kaikki rahat. Teko oli taitavasti suoritettu, eikä mitään jälkiä jäänyt. Rahoja hän oli anastanut 370 ruplaa. 100 ruplaa Vasili antoi toverilleen, mutta jäännöksellä matkusti toiseen kaupunkiin ja juopotteli siellä toverien ja naisten seurassa. Poliisit pääsivät kuitenkin hänen jäljilleen, mutta hänellä ei ollut enää kuin rahtunen rahoja, kun he hänet vangitsivat ja veivät linnaan.

XIV.

Ivan Mironov oli sillä välin tullut sukkelaksi, rohkeaksi ja menestyväksi hevosvarkaaksi. Hänen vaimonsa Afimja, joka ennen oli haukkunut hänen huonoa tointansa, oli nyt tyytyväinen ja ylpeä miehestään, kun tällä oli veralla peitetty lammasturkki, ja hänellä itsellään saali ja uusi päällysnuttu.

Kylässä tiedettiin yleensä, ettei yksikään hevosvarkaus tapahtunut Ivan Mironovin avutta, mutta kukaan ei uskaltanut ruveta todistajaksi häntä vastaan, ja kaikista epäluuloista hän suoriutui puhtaana ja viattomana. Viimeisen varkautensa hän suoritti yötarhasta Kolotovkassa. Milloin kävi laatuun, vei Ivan Mironov hevosia mieluummin herraskartanoista ja kauppiailta. Mutta kun varastaminen tilanomistajilta ja kauppiailta oli vaikeampaa, ja kun sopivia paikkoja ei sattunut olemaan käsillä, vei hän kyllä talonpojiltakin. Niinpä nyt Kolotovkan kylässä vei hevostarhasta yöllä sattuman kaupalla mitä hevosia vain käsiinsä sai. Tekosen suoritti sukkela Gerasim. Talonpojat huomasivat hevosvarkauden vasta aamuhämärissä ja riensivät kaikille teille hakemaan jälkiä. Mutta hevoset seisoivatkin kruununmetsässä olevaan rotkoon piilotettuina. Ivan Mironovin oli aikomus seisottaa niitä täällä seuraavaan yöhön asti, ja yöllä kiidättää sadan virstan päässä olevan tutun talonmiehen luo. Ivan Mironov kävi tapaamassa Gerasimia metsässä, toi hänelle piiraisia ja viinaa ja oli palaamassa metsäpolkua myöten, mistä luuli pääsevänsä kenenkään näkemättä. Onnettomuudekseen hän kuitenkin tapasi vahtisotamiehen.

— Sienessäkö on oltu? — kysäsi sotamies.

- Eihän niitä tänä vuonna ole, - vastasi Ivan Mironov osottaen niinivasuun, jonka oli ottanut varalle mukaansa.

— Ei ole tämä mikään sienikesä, ei, — sanoi sotamies, seisoskeli jonkun aikaa, tuumaili ja kävi sitten ohitse. Sotamies oli kuitenkin ymmärtänyt, etteivät asiat olleet oikein päin. Mikä Ivan Mironovin oli pannut aamulla kruununmetsää kiertämään? Sotamies palasi ja alkoi tarkastella paikkoja. Muutaman rotkon kohdalla hän kuuli hevosten pärskytystä ja hiipi hiljaa sinne mistä sen kuuli. Syvänteen pohjalla oli maa hevosten polkemaa ja sontaista. Tuonnempana istui Gerasim jotakin syöden, ja hevosia seisoi sidottuina puun ympäri.

Sotamies juoksi kylään, otti mukaansa kylänvanhimman, järjestysmiehen ja kaksi todistajaa. Kolmelta taholta lähestyivät miehet sitä paikkaa, missä Gerasim oli, ja ottivat hänet kiinni. Gerasim rukka ei ruvennut vastustamaan, vaan humalapäissään tunnusti kohta kaikki. Kertoi, kuinka Ivan Mironov oli hänet juottanut ja vietellyt, ja kuinka oli luvannut juuri nyt tulla metsään hevosia hakemaan. Miehet jättivät hevoset ja Gerasimin paikoilleen, mutta itse menivät väijyksiin Ivan Mironovia odottamaan. Hämärän tultua kuului vihellys. Gerasim vastasi. Mutta tuskin oli Ivan Mironov alkanut laskeutua mäen rinnettä, kun miehet hyökkäsivät hänen kimppuunsa ja veivät kylään. Aamulla kokoontui väki kylänvanhimman tuvan edustalle.

Ivan Mironov tuotiin esille ja kuulusteltiin. Ensimäisenä alkoi häntä tutkia Stepan Pelagejushkin, kookas, harteva, pitkäkätinen mies, jolla oli kotkan nokka ja kasvoissa synkkä ilme. Stepan oli yksinäinen mies, joka oli juuri asevelvollisuudesta kotiinsa palannut. Hän oli vastikään isän talosta eronnut ja omansa perustanut, kun häneltä vietiin hevonen. Kaksi vuotta piti senjälkeen työskennellä kivilouhoksilla, ennenkuin pääsi hankkimaan itsellensä parin uusia hevosia. Molemmat oli nyt Ivan Mironov vienyt.

— Missä ovat hevoseni, — huusi vihasta kalveten Stepan, synkästi katsoen milloin maahan, milloin Ivan Mironoviin.

Ivan Mironov kielsi. Silloin Stepan löi häntä vasten naamaa, ja murskasi nenän, josta veri syöksähti.

— Sano, taikka tapan!

Ivan Mironov oli vaiti, pää kumarassa. Stepan iski pitkällä kädellään toisen kerran, sitten kolmannen. Ivan Mironov oli yhä vaiti, viskeli vain päätään puolelta toiselle.

— Lyökää kaikki! — huusi kylänvanhin. Ja kaikki alkoivat hutkia miestä. Ivan Mironov kaatui äänettömänä, ja huusi maasta: raakalaiset, perkeleet, lyökää vaikka kuoliaaksi, en pelkää teitä. — Silloin Stepan sieppasi yhden varaamistaan kivistä ja särki sillä Ivan Mironovin pään.

XV.

Ivan Mironovin murhaajat vietiin käräjille. Näiden murhaajien joukossa oli myöskin Stepan Pelagejushkin. Hänen päällensä käytiin ankarammin kuin muiden, koska kaikki todistivat, että juuri hän oli kivellä särkenyt Ivan Mironovin pään. Stepan ei salannut oikeuden edessä mitään, selittipä vain, että kun häneltä viimeksi vietiin kaksi hevosta, hän oli ilmoittanut asiasta nimismiehelle, ja mustalaisten jäljille olisi hyvin voitu päästä, mutta nimismies ei ollut ottanut hänen valitustaan kuuleviin korviinsa eikä pannut toimeen etsintää. — Mitäs me semmoisella miehellä teemme, joka on meille häviön tuottanut?

— Miksi eivät muut lyöneet, kuin te yksin? — kysyi komissarjus.

— Se on vale, kaikki löivät, kyläoikeus oli päättänyt tappaa. Minä vain sen lopetin, siinä suotta kitumasta.

Oikeuden jäseniä hämmästytti täydellinen levollisuus Stepanin ilmeessä, kun hän kertoi teostaan.

Stepanin mielestä ei ollut todellakaan mitään kauheata tuossa tapossa. Hän oli sotapalveluksensa aikana ollut mukana ampumassa sotamiestä, jonka sotaoikeus oli tuominnut, ja niinkuin silloin, niin nytkään Ivan Mironovin tapossa hän ei huomannut mitään hirmuista. Tappo kuin tappo. Tänään hänet, huomenna minut. Stepan sai helponlaisen rangaistuksen, hänet tuomittiin vuoden vankeuteen. Talonpoikaispuku riisuttiin hänen yltään ja numeroitiin kuritushuoneen vaatevarastoon, ja hänet puettiin vankimekkoon ja virsuihin. Stepan ei ollut ennenkään tuntenut mitään kunnioitusta päällysmiehiä kohtaan, mutta nyt vallankin päätti, että ne kaikki olivat rosvoja, kansan verenimijöitä, kaikki päällysmiehet, kaikki herrat, kaikki, paitsi keisaria, joka yksin sääli kansaa ja oli oikeudenmukainen. Karkoitusvankien ja pakkotyöläisten kertomukset, joita hän vankilassa sai kuulla, tukivat tällaista luuloa. Yksi oli tuomittu pakkotyöhön siksi, että oli paljastanut päällystönsä varkaudet, toinen siksi, että oli lyönyt virkamiestä korvalle, kun tämä oli ruvennut syyttä toimittamaan ulosmittausta, kolmas siksi, että oli väärentänyt pankkisetelin. Herrat, kauppiaat, saivat tehdä melkein mitä tahansa, mutta talonpoika, köyhä, heitettiin kaikesta turhastakin vankilaan täitten ruuaksi.

Vaimonsa kävi häntä vankilassa katsomassa. Miehen poissa ollessa oli vaimon muutenkin vaikea tulla toimeen, mutta nyt sattui vielä tulipalo, joten hän kadotti kaikkensa ja läksi lapsineen kerjuulle. Vaimon kärsimykset panivat Stepanin mielen vieläkin enemmän kuohuksiin. Hän oli vankilassakin tyly kaikille ja oli kerran lyömäisillään kirveellä puuronkeittäjää, josta sai vuoden lisävankeutta. Tänä vuonna hän sai tietää vaimonsa kuolemasta, ja ettei hänellä enää ole kotia…

Kun Stepanin rangaistusaika oli päättynyt, annettiin hänelle varastohuoneen hyllyltä hänen omat vaatteensa, joissa oli vankilaan tullut.

— Mihinkäs tästä lähden, sanoi hän varastonhoitajalle, pukeutuessaan.

— Kotiinpa tietenkin.

— Kotia kun ei ole. Pitänee jäädä maantielle ihmisiä ryöstämään.

— Jos ryöstämään rupeat, joudut meille takaisin.

— No, sehän nähdään.

Ja Stepan läksi. Hän suuntautui sittenkin kotia kohden. Minnekään muuanne ei tiennyt mennä.

Ennen sinne tuloaan hän yöpyi tuttuun majataloon, jossa oli kapakka.
Majatalon isäntä oli lihava Vladimirskin porvari. Hän tunsi Stepanin,
ja tiesi sen joutuneen vankilaan onnettomuuden vuoksi. Hän antoi siis
Stepanille yösijan.

Tämä rikas porvari oli anastanut talonpoikaisnaapuriltaan vaimon, joka nyt eli talossa työläisenä ja vaimona.

Stepanilla oli tiedossa, miten porvari oli talonpojan pettänyt, miten tämä ilkeä akka oli miehensä jättänyt ja istui nyt koreassa puvussa hikisenä teetä juomassa, armosta tarjoten sitä Stepanillekin. Majatalossa ei ollut ketään matkailijaa. Stepan sai nukkua kyökissä. Matrjona-emäntä korjasi sieltä kaikki ja meni viereiseen huoneeseen. Stepan pani maata uunille, mutta ei voinut nukkua uunilla kuivuvien, rapisevien päresytykkeiden vuoksi. Ei saanut hän päästänsä porvarin lihavaa möhömahaa, sekä vyötäisistä esille valuvaa, väriltään kokonaan virttynyttä paitaa. Aina vain tuli mieleen halu silpaista puukolla sitä mahaa ja päästää rasva maalle. Ja akkaa samaten. Toisinaan hän ajatteli: olkoot, lähdenhän huomenna, toisinaan taas muisteli Ivan Mironov raukkaa ja rupesi jälleen ajattelemaan porvarin mahaa ja Matrjonan valkoista, hikistä kaulaa. Jos tapan niin tapan molemmat. Kukko lauloi jo toisen kerran. Nyt kohta, muuten valkenee. Veitsen ja kirveen hän oli varannut jo illasta. Kiipesi alas uunilta, otti ne käteensä, ja tuli kyökistä. Samassa avattiin toisen oven säppi ja porvari astui kynnykselle. Stepanin täytyi tehdä toisin kuin oli aikonut. Hän iski kirveellä ja halkaisi porvarin pään. Porvari kaatui ensin penkille ja siitä maahan.

Stepan astui huoneeseen. Matrjona silloin nousi vuoteeltaan ja jäi paitasillaan seisomaan sen ääreen. Stepan tappoi samalla kirveellä hänetkin.

Sitten sytytti kynttilän, otti rahat pulpetista ja lähti…

XVI.

Maaseutukaupungissa, erillään muista rakennuksista asui talossaan muuan ukko, entinen virkamies, juopottelija, kaksine tyttärineen ja vävyineen. Naimisissa oleva tytär joi hänkin ja piti huonoa elämää, mutta vanhempi, leski Maria Semjonovna, ryppyinen, laiha, 50-ikäinen nainen, elätti yksin kaikkia: hänellä kun oli 250 ruplan vuotuinen eläke miehensä jälkeen. Maria Semjonovna sai kuitenkin yksinänsä tehdä kaikki työt. Hoiti heikkoa, päihtynyttä isäukkoa, sisarensa lasta, keitti ruuat, pesi pyykit. Ja niinkuin tavallisesti käy, hänen niskoilleen pantiin kaikki toimet, ja häntä kuitenkin kaikki kolme haukkuivat, lanko joskus humalapäissään löikin. Hän kärsi kaikki nöyrästi, nurkumatta, ja taaskin, niinkuin tavallisesti aina, mitä enemmän teki työtä, sitä enemmän sai aikaan. Vielä hän ehti köyhiäkin auttaa, antoi palasen omastaan, jakeli vaatteitaan ja palveli sairaanhoidossa.

Kerran oli Maria Semjonovnan luona ompelemassa muuan ontuva, jalkapuoli maanräätäli. Tekeillä oli ukon päällysnutun korjaus ja Maria Semjonovnalle laitettiin lämmintä vuoria puoliturkkiin talvella torilla käydäkseen.

Ontuva räätäli oli viisas ja tarkka mies, joka oli liikkuvan ammattinsa vuoksi nähnyt paljon erilaisia ihmisiä ja viallisen jalkansa tähden saanut aina istua ja siitä tottunut paljon ajattelemaan. Viikon päivät viivyttyään Maria Semjonovnan töissä hän ei voinut kylliksensä ihmetellä tämän elämää. Kerran tuli leski käsiliinoja pesemään kyökkiin, missä räätäli ompeli, ja joutui hänen kanssaan puheisiin, jolloin räätäli kertoi, miten veli oli hänelle vääryyttä tehnyt ja hän vihdoin siitä eronnut.

— Luulin asiain siitä erosta paranevan, mutta puutepa tuo näkyy sittenkin seuraavan.

— Paras on olla vaihtamatta oloja toisiin, ja elää niinkuin on elänyt, — elää niinkuin elää.

— Sitäpä minä tässä olenkin katsastellut, kuinka ihmeessä sinä Maria Semjonovna aina vain yksinäsi kaikki ihmisten asiat toimitat. Etkä näy niiltä paljonkaan kiitosta saavan.

Maria Semjonovna ei sanonut tähän mitään.

— Olet kaiketi kirjoista päässyt perille, että siitä palkka toisessa elämässä annetaan.

— Siitä asiasta ei meillä voi olla tietoa, — sanoi Maria Semjonovna, — mutta niin vain on paras elää.

— Puhutaanko sellaisesta kirjoissa?

— On siitä kirjoissakin, — sanoi Maria Semjonovna, ja luki räätälille evankeliumista vuorisaarnan. Räätäli vaipui mietteihinsä. Ja kun sitten työnsä suoritettuaan palasi kotiin, hän lakkaamatta ajatteli mitä oli Maria Semjonovnalta oppinut, mitä tämä oli sanonut ja mitä lukenut hänelle.

XVII.

Pjotr Nikolajevitshin suhde kansaan oli nyt peräti muuttunut, ja samoin kansan suhde häneen. Ei mennyt vuottakaan, niin hänen metsästään vietiin 27 tammea ja poroksi poltettiin vakuuttamaton riihi. Pjotr Nikolajevitsh tuli siihen johtopäätökseen, että sikäläisten talonpoikain kanssa olivat kaikki hyvät välit mahdottomia.

Siihen aikaan hakivat Liventsovit hoitajaa maatilalleen, ja läänihallituksen esimies suositteli Pjotr Nikolajevitshiä piirikunnan parhaimpana isäntänä. Liventsovien tavattoman suuri tila ei tuottanut mitään tuloja, ja talonpojat käyttivät kaikkia etuja hyväkseen. Pjotr Nikolajevitsh otti nyt järjestääkseen asiat uudelle kannalle, ja annettuaan oman tilansa vuokralle muutti vaimoineen kaukaiseen Volgan varrella olevaan maakuntaan.

Pjotr Nikolajevitsh oli aina ollut järjestyksen mies, mutta nyt oli hänellä entistä enemmän syytä olla sallimatta, että tuo metsistynyt, raaka kansa saisi laittomasti anastaa haltuunsa vierasta omaisuutta. Hän nautti tilaisuudesta saada opettaa heitä ja kävi asiaan käsiksi kovin kourin. Yhden talonpojan toimitti metsänvarkaudesta linnaan, toisen pieksi omin käsin, kun se ei antanut tietä, eikä nostanut lakkia. Niiden niittyjen suhteen, jotka olivat riidanalaiset ja joita talonpojat pitivät ominaan, ilmoitti Pjotr Nikolajevitsh heille, että jos vain laskevat sinne karjansa, niin hän ottaa kaikki elukat takavarikkoon.

Kevään tultua talonpojat päästivät karjan kartanon niityille, niinkuin olivat muinakin vuosina tehneet. Pjotr Nikolajevitsh kokosi renkinsä ja käski ajaa karjan kartanon tarhaan. Talonpojat olivat kynnöksillään ja sen vuoksi saivat rengit akkain huudoista huolimatta karjan ajetuksi määräpaikkaan. Työstä palattuaan talonpojat kokoontuivat ja tulivat kartanolle karjaansa takaisin vaatimaan. Pjotr Nikolajevitsh tuli heidän puheilleen pyssy olalla (hän oli juuri palannut tarkastusmatkalta) ja ilmoitti, että karja annetaan takaisin vain 50 kopekan maksua vastaan sarvipäältä ja 20 kop. lampaalta. Miehet alkoivat huutaa niittyjä omikseen, sanoen, että heidän isänsä ja esi-isänsä olivat niitä hallussaan pitäneet ja että karjan takavarikkoonotto oli laiton teko.

— Anna karja takaisin, muuten käy huonosti, — sanoi muuan ukko, uhkaavasti lähestyen Pjotr Nikolajevitshiä.

— Mitä sillä tarkoitat? — huusi Pjotr Nikolajevitsh aivan kalpeana tullen ukkoa vastaan.

— Anna pois, nylkijä!

— Vai nylkijä! — kiljasi Pjotr Nikolajevitsh ja löi ukkoa korvalle.

— Tappelemaanko sinä?! Pojat, viekää karja väkisin. Joukko alkoi lähestyä. Pjotr Nikolajevitsh aikoi lähteä, mutta häntä ei päästetty. Hän rupesi riuhtomaan itseään irti. Pyssy tällöin laukesi ja tappoi erään talonpojan. Nyt syntyi ankara mellakka. Pjotr Nikolajevitsh lyötiin maahan. Ja viiden minutin kuluttua hänen runneltu ruumiinsa laahattiin ojakuoppaan. Surmaajat vedettiin sotaoikeuteen, kaksi heistä tuomittiin hirtettäväksi.

XVIII.

Siinä kylässä, mistä räätäli oli kotoisin, oli viisi rikasta talonpoikaa tilanhaltijalta vuokrannut 1100ruplasta 105 desjatinaa pikimustaa lihavaa peltomaata ja antoivat sitä maattomille talonpojille kelle 18, kelle 15 ruplasta. Ei mikään maa mennyt 12 ruplaa alemmasta hinnasta, joten voitto oli suuri. Ostajat ottivat omiin nimiinsä 5 desjatinaa kukin, ja saivat siten maan ilmaiseksi. Kauppaa tehdessä kuoli yksi osakas talonpoikain joukosta, ja he tarjosivat nyt räätälille tilaisuuden tulla toveriksi.

Kun vuokraajat alkoivat jakaa maata keskenään, kieltäytyi räätäli ottamasta ryyppyä, ja kun puhe tuli siitä miten paljon kullekin annettaisiin maata, sanoi räätäli, että maata on jaettava tasamäärin jokaiselle, ettei saa ottaa vuokraajilta liikaa maksua, vaan ainoastaan minkä verran kunkin osalle tulee.

— Kuinka sinä niin päättelet?

— Olemmeko me mitään pakanoita? Herrat voivat niin menetellä, mutta me olemme kristityitä. Semmoinen on Kristuksen laki.

— Missä se semmoinen laki luetaan?

— Evankeliumin kirjassa se luetaan. Tulehan sunnuntaina käymään, niin luetaan ja puhellaan asiasta.

Ja sunnuntaina tuli kolme heistä räätälin luo. Hän alkoi heille lukea.

Viisi lukua Mateuksesta luettuaan he alkoivat keskustella. Kaikki kuuntelivat, mutta ainoastaan Ivan Tshujev otti luetun onkeensa, ja otti siihen määrään, että alkoi kaikessa elää Jumalan tahdon mukaisesti. Ja kaikki hänen kotolaisensa elivät samalla tavalla. Liikamaasta hän luopui, ja otti ainoastaan osuutensa.

Ja muut alkoivat käydä räätälin ja Ivanin luona, ymmärsivät asian, heittivät tupakoimisen, juomisen, kiroilemisen, ja rupesivat toinen toistaan auttamaan. He jättivät pois myös kirkonkäynnin ja veivät papille takaisin jumalankuvat. Sellaisia taloja oli 17, kaikkiaan 65 henkeä. Ja pappi säikähti ja kanteli arhiereille. Arhierei mietti asiaa, ja päätti lähettää kylään arhimandriitti Misailin, entisen uskonnonopettajan lyseosta.

XIX.

Arhierei istutti Misailin viereensä ja alkoi tälle kertoa kuulumisia hiippakunnastaan.

— Tuo kaikki johtuu henkisestä heikkoudesta ja tietämättömyydestä. Sinä olet oppinut mies, sinuun luotan. Matkusta sinne, kutsu kansa kokoon ja selitä heille asiat.

— Jos Herra tahtoo, olen tekevä voitavani, — sanoi isä Misail. Hän oli tästä luottamustoimesta hyvillään. Kaikki, mikä tarjosi hänelle tilaisuutta osottaa uskoansa, oli hänen mieleensä. Vakuuttaessaan uskonasioista muille hän tuli voimakkaimmin kaikista vakuuttaneeksi itseään.

— Koeta parastasi, olen hyvin huolissani tästä laitumestani, — sanoi arhierei, kiirehtimättä ottaen vastaan valkoisilla, turpeilla käsillään teelasin, jonka hänelle palvelija tarjosi.

— Miksi tuot vain tätä yhtä hilloa, tuo sitä toistakin, — sanoi hän palvelijalle. — Hyvin, hyvin huolestuttavaa, — jatkoi hän puhettaan Misailille.

Misail otti ilolla vastaan tilaisuuden. Mutta ollen varoja vailla hän pyysi rahaa matkakustannuksiin, ja peläten raa'an kansan vastarintaa, pyysi vielä kuvernöörin toimenpidettä siihen suuntaan, että paikallinen poliisivoima antaisi tarpeen tullen avustusta.

Arhierei toimitti hänelle kaikki, ja Misail, saatuaan palvelijansa ja kyökkiläisensä avulla säkit ja eväät kokoon, joita tarvittiin niin asumattomille seuduille mennessä, läksi liikkeelle. Komennettuna tämmöiselle retkelle ja ollen sinne jo matkalla Misail tunsi suloista tietoisuutta virkatoimensa tärkeydestä, ja samalla myös kaikkien epäilystensä lopullista raukeamista, mitä hänen uskoonsa tuli, ja päinvastoin täydellistä vakaumusta uskonsa totuudesta.

Hänen ajatuksensa eivät olleet kohdistuneet uskonnon olemukseen — se pidettiin selviönä — vaan niiden vastaväitteiden kumoamiseen, joita tehtiin sen ulkonaisia muotoja vastaan.

XX.

Kylän pappi ja papin rouva ottivat Misailin vastaan suurilla kunnianosotuksilla ja seuraavana päivänä hänen tulonsa jälkeen kutsuttiin kaikki kansa kirkkoon. Misailin yllä oli uusi silkkinen papinkaapu, risti rinnalla, pitkä papintukka hajallaan. Hän nousi korkealle piispanistuimelle, viereen kävi seisomaan pappi, vähän edemmäs lukkarit ja laulajat, mutta syrjäoville asettuivat poliisit. Saapuville tulivat myöskin lahkolaiset, likaisissa turkkitakeissaan.

Messun jälkeen piti Misail saarnan, kehottaen kirkosta luopuneita palaamaan uudelleen sen helmaan, uhaten helvetin tuskilla ja luvaten täydellistä anteeksiantamusta katuville.

Lahkolaiset olivat vaiti. Kun heiltä kysyttiin luopumisensa syitä, he vastasivat syyn olevan siinä, että kirkossa rukoiltiin käsin tehtyjä puujumalia, — ettei raamatussa semmoisiin käsketty, vaan päinvastoin kiellettiin. Kun Misail kysyi Tshujeviltä, oliko siinä perää, että he nimittivät jumalankuvia laudanpätkiksi, vastasi Tshujev: käännä nurin mikä jumalankuva tahansa, kyllä sen itsekin näet. Kun sitten kysyttiin, miksi he eivät tunnusta pappeja, he vastasivat raamatussa sanottavan: ilmaiseksi olette saaneet, ilmaiseksi myös antakaa, mutta papit jakavat armolahjojaan vain rahasta. Kaikkiin Misailin yrityksiin nojautua raamattuun vastasivat räätäli ja Ivan rauhallisesti, mutta jyrkästi, tuoden esiin kohtia raamatusta, jonka he perin pohjin tunsivat. Misail suuttui ja uhkasi maallisella vallalla, johon lahkolaiset vastasivat, että on sanottu: minua on vainottu — niin tullaan myös teitä vainoomaan.

Asia oli päättynyt jotakuinkin hyvin, mutta seuraavan päivän aamujumalanpalveluksessa Misail piti saarnan kirkonvastustajain turmiollisuudesta, siitä, että nämät ansaitsisivat mitä kovimpia rangaistuksia, ja kirkosta tulevan väen joukossa alettiin puhua, että pitäisi niitä jumalattomia vähän kurittaa, kun niin kansaa villitsivät. Ja samana päivänä, Misailin syödessä lohta ja siikaa lääninrovastin ja kaupungista saapuneen tarkastajan seurassa, syntyi kylässä kahakka. Oikeauskoiset kokoontuivat Tshujevin tuvan edustalle odottamaan lahkolaisten ulostuloa, antaakseen niille selkään. Lahkolaisia oli kaikkiaan 20 miestä ja naista. Misailin saarna ja oikeauskoisten kokous ja niiden uhkaavat puheet herättivät lahkolaisissa vihaa, joka oli ennen olematonta. Ilta oli jo hämärtynyt, olisi ollut lypsyn aika, mutta oikeauskoiset seisoivat yhä odottamassa, pieksivätpä vielä tuvasta tulleen pojan, palauttaen hänet takaisin. Lahkolaiset neuvottelivat mitä olisi ollut tekeminen, mutta olivat erimielisiä.

Räätäli puhui: täytyy kärsiä, ei saa panna vastaan. Mutta Tshujev sanoi, että jos aina vain kärsii, niin ne pieksevät kaikki, — otti hiilihangon käteensä ja astui ulos tuvasta.

— Antaapa sitten tulla Mooseksen lain mukaan, — huusi hän ja alkoi lyödä oikeauskoisia ja löi yhdeltä silmän sinelmälle. Muut pääsivät sillä välin livahtamaan tuvasta ja hajosivat koteihinsa.

Tshujev tuomittiin harhaoppiin viettelemisestä ja Jumalan pilkkaamisesta.

Mutta isä Misail palkittiin,

XXI.

Kaksi vuotta sitten oli Donin kasakkain maasta tullut Pietariin yliopistokursseille kaunis, etelämaalainen neiti Turtshaninov. Tämä neiti tapasi Pietarissa ylioppilas Tjurinin, Simbirskin läänin kuvernöörin pojan, ja rakastui häneen, mutta ei rakastunut tavallisella naisrakkaudella, toivoen päästä hänen vaimokseen ja hänen lastensa äidiksi, vaan toveruusrakkaudella, jonka perustuksena oli etupäässä sama viha ja inho oleviin oloihin ja niitä kannattaviin ihmisiin, ja jota elätti tietoisuus heidän oman henkisen, sivistyksellisen ja siveydellisen tasonsa etevämmyydestä noiden toisten rinnalla.

Neiti Turtshaninov oli hyväpäinen, hänen oli helppo muistaa luentojen sisällyksiä ja suorittaa tutkintoja. Sitäpaitsi hän luki tavattoman paljon uusia kirjoja. Hän oli vakuutettu kutsumuksensa olevan olevien olojen kukistamisessa, eikä suinkaan lapsien synnyttämisessä ja kasvattamisessa, jommoista hän päinvastoin halveksi ja ylenkatsoi. Olevat olot hänen mielestään kahlehtivat kansan parhaita voimia, ja hänen tehtävänsä oli siis osottaa ihmisille se uusi elämän tie, jota Euroopan uusimmat kirjailijat hänelle itselleen osottivat. Terveen täyteläänä, vaaleaihoisena, punaposkisena, kauniina, mustasilmäisenä, suuri musta palmikko niskassa, hän herätti miehissä tunteita, joihin ei olisi tahtonut eikä voinutkaan vastata, koska oli kokonaan antautunut personalliseen kiihotustoimeen. Mutta hän oli sentään mielissään siitä, että herätti tämmöisiä tunteita, jonka vuoksi ei ollut välittämättä ulkomuodostaan, ellei tosin koreillutkaan. Hän oli hyvillään, että miellytti ihmisiä ja että hänellä samalla oli tilaisuus osottaa, kuinka vähän hän välittää siitä, mitä muut naiset pitävät niin suuressa arvossa. Hänen mielipiteensä taistelukeinoista olevia oloja vastaan olivat jyrkempiä kuin enimpien toverien ja myös ystävänsä Tjurinin. Hänen mielestään saattoi taistelussa tulla kysymykseen kaikki keinot, murha siihen luettuna. Siitä huolimatta oli juuri tämä sama vallankumouksellinen neiti Katja Turtshaninov sydämestään sangen hyvä ja uhrautuvainen nainen, joka aina asetti välittömästi muiden edut omiensa edelle ja aina vilpittömästi iloitsi tilaisuudesta jotakin palvella - lasta, vanhusta, eläintä. Kesäänsä neiti Turtshaninov vietti Volgan varrella olevassa maaseutukaupungissa, ystävättärensä, kansakoulunopettajattaren luona. Tällä samalla paikkakunnalla asui isänsä luona myöskin ylioppilas Tjurin. He kaikki kolmisin piirilääkärin kanssa tapasivat usein toisensa, lukivat samoja kirjoja, väittelivät ja intoilivat. Tjurinien maatila oli sen Levintsovien maatilan vieressä, johon hoitajaksi tuli Pjotr Nikolajevitsh. Kohta kun Pjotr Nikolajevitsh oli ottanut ohjakset käsiinsä, oli nuori Tjurin huomannut Levintsovskin kartanon talonpojissa itsenäistä henkeä ja lujaa omain oikeuksiensa valvomista, ja sentähden kääntänyt heihin huomionsa. Hän kävi usein kylässä keskustelemassa talonpoikien kanssa, selitteli heille sosialismin teoriaa yleensä, ja maan yleisomaisuudeksi tekemistä erikseen.

Pjotr Nikolajevitshin murhajuttua koskevassa oikeudenkäynnissä oli vallankumouksellisten paikalliskomitealla paljon muistuttamista oikeudenkäyntiä vastaan ja he lausuivat rohkeasti julki mielipiteitään. Jutun käsittelyssä oli tullut ilmi Tjurinin käynnit kylässä ja keskustelut talonpoikien kanssa. Tjurinin luona tapahtui kotitarkastus, jolloin tavattiin muutamia vallankumouksellisia lentokirjasia, ylioppilas vangittiin ja vietiin Pietariin.

Neiti Turtshaninov matkusti nyt hänen jälessään ja pyrki vankilaan häntä tapaamaan, mutta ei päästetty tavallisena päivänä, vaan ainoastaan kaikkien yhteiseen kohtaukseen, jolloin neiti sai puhua Tjurininsa kanssa kahden toisistaan erotetun ristikon kautta. Tämä tapaus pani hänen mielensä vielä enemmän kuohuksiin. Mutta äärimmilleen hän kiihtyi, kun kaunis santarmiupseeri antoi hänen ymmärtää olevansa valmis myönnytyksiin, jos neiti vain suostuu hänen ehdotuksiinsa. Tämä puhalsi ilmiliekkiin hänen katkeruutensa ja vihansa kaikkea esivaltaa vastaan. Hän meni poliisipäällikön puheille. Poliisipäällikkö sanoi hänelle saman kuin oli sanonut santarmiupseerikin, etteivät he voi mitään, vaan että asia on ministerin vallassa. Neiti esitti kirjallisen anomuksen ministerille, pyytäen kohtausta. Siihen tuli kielto. Silloin hän teki epätoivoisen päätöksen ja osti revolverin.

XXII.

Ministeri otti kävijöitä vastaan tavalliseen aikaan; hän oli jo puhutellut kolmea anojaa ja lähestyi nyt mustasilmäistä kaunista, nuorta naista, joka seisoi pidellen paperia vasemmassa kädessään. Hellä, hekumallinen liekki tuikahti ministerin silmistä, kun hän näki kauniin anojan, mutta hän muisti ministerin asemansa ja muutti heti kasvonsa totisiksi.

- Mitä haluatte? — kysyi hän lähestyen neitiä.

Vastaamatta mitään neiti otti nopeasti peleriinin alta revolverin, ja tähdäten ministerin rintaan ampui, kuitenkaan osumatta.

Ministeri tarttui hänen käteensä, neiti väistyi ja ampui toisen kerran.
Ministeri rupesi juoksemaan. Neiti otettiin kiinni. Hän vapisi voimatta
saada sanaakaan suustansa, ja yhtäkkiä rupesi hermostuneesti nauramaan.
Ministeri ei ollut edes haavoitettukaan.

Teon oli tehnyt neiti Turtshaninov. Hänet pantiin tutkintovankilaan. Mutta ministeri, saatuaan vastaanottaa onnentoivotuksia ja myötätunnonilmauksia kaikkein ylhäisimmiltä henkilöiltä, jopa itse keisariltakin, määräsi komitean tutkimaan sitä salaliittoa, jonka seurauksia tämä murhayritys muka oli.

Mitään salaliittoa ei tietenkään ollut olemassa, mutta sekä salaisen että julkisen poliisin viranomaiset ryhtyivät olemattoman salaliiton kaikkien lankain etsiskelyyn, hyvällä omallatunnolla nauttien palkkaansa, nousten aamupimeässä tekemään kotitarkastuksia, luettelemaan papereita, kirjoja, lukemaan päiväkirjoja, yksityisiä kirjeitä, tekemään niistä otteita hyvälle paperille hyvällä käsialalla, ja moneen kertaan kuulustelivat neiti Turtshaninovia, yksin ja ristiin muiden kanssa, pyrkien päästä hänen rikostoveriensa nimien perille.

Ministeri oli hyväsydäminen mies ja surkutteli vilpittömästi tuota tervettä, kaunista kasakkatyttöä, mutta minkä sille taisi, kun ministerin hartioilla lepäsi raskaat valtiolliset velvollisuudet, joita hänen oli muka täyttäminen, olivatpa ne kuinka raskaat tahansa. Ja kun hänen entinen apulaisensa, kamariherra, joka oli Tjurineille tuttu, tapasi ministerin hovitanssiaisissa ja otti puhuakseen hänelle Tjurinin ja neiti Turtshaninovin puolesta, kohautti ministeri olkapäitään, niin että kaunis kunnianauha valkoisella liivillä rypistyi ja sanoi: Je ne demanderais pas mieux, que de lâcher cette pauvre fillette, mais vous savez — le devoir. [Mieleisintä olisi minullekin, että voisin tuon tyttöraukan vapauttaa, mutta tiedättehän — virka velvoittaa.]

Mutta neiti Turtshaninov istui sillävälin jo tutkintovankilassa milloin rauhallisesti koputellen vankitovereilleen, lueskellen kirjoja, joita sai käsiinsä, milloin taas odottamatta joutuen epätoivoon ja raivostuneena lyöden päätänsä seinään, yhtaikaa kirkuen ja nauraen.

XXIII.

Saipa Maria Semjonovna taas muutamasti eläkerahansa nostetuksi ja palatessaan rahakonttorista kotiin tapasi tutun opettajan.

— No, Maria Semjonovna, joko taas tuli rahaa? — kysyi opettaja, huutaen toiselta puolen katua.

— Tuli niinkin, — vastasi Maria Semjonovna, — nyt vain lävet tukkoon.

— Paljon sitä kai tuli, jäänee muuhunkin, — sanoi opettaja ja jatkoi matkaansa, nostaen hyvästiksi lakkiaan. — Hyvästi, — sanoi Maria Semjonovna ja opettajaan katsoessaan törmäsi yhteen kookkaan miehen kanssa, jolla oli pitkät kädet ja ankarat kasvot.

Kotiportille tullessaan hän näki ihmeekseen uudelleen saman pitkäkätisen miehen. Kun Maria Semjonovna oli mennyt portista, seisoskeli mies vähän aikaa siinä, kääntyi sitten ja poistui.

Maria Semjonovnaa alussa vähän kammotti. Mutta kun hän oli tullut kotiin ja jakanut tuomiset ukolle ja risatautiselle pikku Fedjalle ja hyväillyt ilosta vikisevää Tresorkaa, pääsi hän jälleen entiselle hyvälle mielelleen, antoi rahat isälle, ja ryhtyi työhönsä, joka ei hänellä milloinkaan keskeytynyt.

Mies, jonka hän oli tavannut, oli ollut Stepan.

Majatalosta, missä Stepan oli murhatyönsä suorittanut, hän ei mennyt kaupunkiin. Ihme kyllä, mutta muistaessaan viimeistä murhatyötään, hän ei sitä kauhistunut, vaan päinvastoin muisteli mielellään monta kertaa päivässä. Hän oli hyvillään, että oli osannut suorittaa asiansa niin puhtaasti ja sukkelasti, ettei kukaan ollut saanut siitä vihiä, eikä päässyt häiritsemään vastaisia samanlaisia tekoja. Juodessaan kapakassa teetä hän tarkasteli ihmisiä yhä vain siltä kannalta, miten voisi heitä tappaa. Hän oli mennyt yösijaa pyytämään tutun kuorma-ajurin luo. Ajuri itse ei ollut kotosalla. Stepan lupasi odottaa ja istui jutellen vaimon kanssa. Kun tämä meni uunin luo, juolahti Stepanin mieleen tappaa hänet. Stepan ihmetteli itsekin tätä ajatusta ja pudisti itselleen päätänsä, mutta samassa veti saapasvarrestaan esille veitsen, kaatoi akan ja katkaisi hänen kurkkunsa. Lapset alkoivat huutaa; hän tappoi nekin, ja läksi kaupungista, sinne yöpymättä. Hän nukkui yönsä kaupungin ulkopuolella olevassa kapakassa. Seuraavana päivänä tuli takaisin samaan kaupunkiin ja kuuli nyt Maria Semjonovnan ja opettajan välisen keskustelun. Maria Semjonovnan katse oli säikyttänyt häntä, mutta sittenkin hän päätti murtautua taloon ja ottaa rahat, joista oli ollut kadulla puhe. Yön tultua hän rikkoi lukon ja hiipi sisälle. Ensimäisenä heräsi nuorempi, nainut tytär, ja rupesi huutamaan, jolloin Stepan heti tappoi hänet. Vävy heräsi ja kävi Stepanin kimppuun, tarttuen häntä kurkkuun ja taisteli kauan hänen kanssaan, mutta Stepan oli voimakkaampi. Saatuaan vävyn hengiltä Stepan meni taistelusta hullaantuneena väliseinän toiselle puolelle. Sen takana makasi vuoteella Maria Semjonovna ja istuilleen kohoutuneena katseli Stepaniin pelästynein, lempein silmin, ja teki ristinmerkkejä. Jälleen säikytti hänen katseensa Stepania. Stepan loi silmänsä maahan.

— Missä rahat? — sanoi hän katsettaan nostamatta.

Maria Semjonovna oli vaiti.

— Missä rahat? — sanoi Stepan näyttäen veistä.

- Mikä sinun on, saako tuolla tavalla? — sanoi Maria Semjonovna.

— Näkyyhän saavan.

Stepan tuli hänen luoksensa aikoen tarttua hänen käsiinsä, jottei se pääsisi häntä häiritsemään, mutta Maria Semjonovna ei nostanut käsiänsä vastarintaan, vaan ainoastaan painoi ne poveansa vastaan ja toisti huokaisten:

— Voi, se on suuri synti. Ajattele toki itseäsi. Muita surmaat, mutta vielä pahemmin surmaat itsesi. Voi sinua, — huudahti hän.

Stepan ei voinut enää kestää hänen ääntänsä ja sivalsi veitsellä kohti hänen kurkkuansa. "Mitä pitkistä puheista?" — Maria Semjonovna vaipui koristen tyynylle tahraten sen veritulvaan. Saatuaan käsiinsä mitä tarvitsi Stepan sytytti paperossin, katseli ympärilleen, korjasi pukunsa ja meni ulos. Hän luuli pääsevänsä näistäkin murhista yhtä vähällä kuin oli päässyt entisistä, mutta ehtimättä vielä yöpaikkaansa hän jo tunsi semmoista väsymystä, ettei voinut jäsentäkään liikuttaa, vaan paneutui ojaan ja nukkui siinä lopun yötä, koko päivän ja seuraavan yön.

Toinen osa.

I.

Ojassa maatessaan Stepan näki lakkaamatta edessään Maria Semjonovnan lempeät, laihat, pelästyneet kasvot ja kuuli hänen äänensä. "Saako sillä tavalla", — puhui nainen omituisella, sepeltävällä äänellä, Ja Stepan oli yhä uudelleen ja uudelleen tekevinään hänelle sen jonka oli tehnyt. Ja häntä kauhistutti, ja hän ummisteli silmiänsä ja heitteli vahvatukkaista päätään puolelta toiselle, koettaen päästä kaikista noista ajatuksista ja muistoista. Ja jos hän hetkeksi pääsikin, niin niiden sijaan alkoi ilmestyä ensin yksi, sitten toinen musta olento, sitten kolmas ja aina vain yhä enemmän. Niillä oli punaiset silmät päässä ja ne tekivät julmia naamoja ja puhuivat kaikki samaa: tapoit sen, nyt tapa itsesi, muuten et meiltä rauhaa saa! Silloin Stepan avasi silmänsä ja näki taas sen naisen, kuuli hänen äänensä ja alkoi surkutella häntä, ja oma itsensä rupesi Stepania ilettämään ja kammottamaan. Hän ummisti jälleen silmänsä, ja siinä olivat jälleen ne mustat. Illan tultua hän seuraavana päivänä nousi ja meni kapakkaan. Vaivoin sinne kömmittyänsä hän alkoi juoda. Mutta vaikka kuinkakin olisi juonut, humalaan hän ei päässyt. Äänetönnä hän istui pöydän ääressä ja joi lasin toisensa jälkeen. Kapakkaan saapui poliisi.

— Mitä miehiä sinä olet? — kysyi poliisi.

— Olen juuri sama, joka eilen Dobrotvorovilla surmasin koko perheen.

Hänet sidottiin, pistettiin päiväksi nimismiehen putkaan ja lähetettiin sitten lääninvankilaan. Tirehtööri tunsi hänet entiseksi vallattomaksi vangikseen, joka nyt oli muuttunut suurrosvoksi, ja otti hänet ankarasti vastaan.

— Katso eteesi, täällä ei leikitellä, — kähisi päällikkö silmät rypyssä, alaleuka esillä.

— Jos mitä vain huomaan, saat raippoja. Ei minulta kukaan karkaa.

— Minäkö karkaamaan, — sanoi Stepan luoden katseensa maahan, — kun olen omin ehdoin antautunut.

— Minulle ei mökistä. Ja kun päällysmies puhuu kanssasi, katso silmiin, — huusi tirehtööri ja löi häntä nyrkillään leuan alle.

Stepanin mielessä oli tällä hetkellä jälleen Maria Semjonovna, joka puhui hänelle jotain. Stepan ei kuunnellut mitä tirehtööri sanoi.

— Mikä on? — kysyi hän tuntoihinsa tullen, kun oli saanut lyönnin leukaansa.

— No, no, mars vaan, älä teeskentele.

Tirehtööri oli odottanut väkivaltaisuutta, liittoutumisia muiden vankien kanssa, karkausyrityksiä, mutta mitään sellaista ei tullut. Milloin vahtimestari taikka itse tirehtööri katsahti hänen ovensa luukusta, istui Stepan olkisäkin päällä, pää käsiin nojautuneena, jotain yhä supattaen itsekseen. Tutkintokuulustelussa hän ei myöskään ollut muiden vankien kaltainen: oli hajamielinen kuunnellessaan kysymyksiä, mutta kun ymmärsi mitä kysyttiin, oli niin totuudenmukainen, että tutkintotuomari, joka oli tottunut sukkelaan ja viekkaaseen sanaväittelyyn syytettyjen kanssa, tunsi melkein samaa kuin se, joka kompastuu astuessaan olemattomalle astuimelle. Stepan kertoi kaikista murhatöistään, silmät rypyssä ja katse yhteen kohti tuijottaen, aivan yksinkertaisella asiaa toimittavalla äänellä, koettaen muistaa kaikki pikkuseikat: kertoi tulleensa ensi murhaa tehdessään avojaloin ja pysähtyneensä oven kynnykselle. Löin miestä kerran, hän kaatui voihkien, silloin minä tapoin myös akan… Kun vankilatarkastaja kävi koppeja tarkastamassa, kysyttiin Stepanilta, oliko hänellä valittamista ja kaipasiko mitään, johon hän vastasi, ettei kaivannut mitään ja että kohtelu oli ollut hyvä. Otettuaan jonkun askeleen eteenpäin haisevassa käytävässä tarkastelija pysähtyi ja tiedusti mukana olevalta tirehtööriltä vangin käytöstä.

— Täytyy todella ihmetellä, — vastasi tirehtööri, hyvillään siitä, että Stepan oli kehunut hänen kohteluaan. Toista kuukautta se on jo meillä ollut ja hänen käytöksensä on aina vain esimerkiksi kelpaavaa. Pelkään vaan, että sillä mahdollisesti on jotain aikeita. Se on uhkarohkea mies ja tavattoman voimakas.

II.

Vankeutensa ensimäisenä kuukautena Stepania vaivasi yhä samat näyt: hänen edessään oli kopin harmaa seinä, hänen korvissaan tavallinen vankilan melu, alhaalta yhteiskopin rähinä, käytävästä vahtimiehen askelten kopina, kellon käynti, mutta samalla kuitenkin Maria Semjonovnan näky, hänen lempeät kasvonsa, jotka olivat kukistaneet Stepanin jo silloin portin luona, hänen ryppyinen kaulansa, jonka Stepan oli viiltänyt auki, ja hänen valittava, sepeltävä äänensä, kun hän sanoi: "muita surmaat, mutta vielä pahemmin surmaat oman itsesi" ja "saako sillä tavalla?" Sitten vaikeni ääni ja mustat alkoivat ilmestyä. Ne ilmestyivät huolimatta siitä olivatko Stepanin silmät ummessa vai auki. Ummessa silmin ne olivat selvempiä. Avosilmin ollessa ne rupesivat sekaantumaan ovien ja seinien kanssa ja vähitellen häipyivät, mutta sitten alkoivat jälleen ilmaantua ja tulivat kolmelta taholta, irvistäen ja hokien: lopeta itsesi, lopeta! Saattoihan Stepan panna silmukan kaulaan, saattoi myös sytyttää itsensä palamaan. Näitä ajatellessa Stepania vapisutti ja hän alkoi lukea rukouksia, mitä vain osasi: neitsy Maarian rukousta ja isämeitää, ja silloin oli niinkuin helpoittavinaan. Rukouksia lukiessaan hän alkoi muistella elämäänsä, isää, äitiä, kotikylää, hallia, vaaria uunilla, tuvan penkkejä, joilla lapsena liuvuttiin, tyttöjä lauluineen, hevosia, josta johtui mieleen hevosvarkaus ja varkaiden kiinni joutuminen, ja kuinka hän itse iski Ivanin kivellä kuoliaaksi. Ja niin hän muisteli ensi vankeuttaan ja sieltä vapaaksi pääsyä, muisteli sitä lihavaa pihamiestä, muisteli ajurin vaimoa, lapsia, ja sitten taas Maria Semjonovnaa. Ja hän kauhistui mielessään ja heitettyään hartioilta vankimekkonsa hyppäsi alas lavitsalta ja alkoi villin pedon tavalla kävellä nopein askelin edestakaisin kopin lyhyttä väliä, tehden kosteiden seinäin luona äkkikäänteitä. Mutta kun hän taas koetti rukoilla, ei siitä ollutkaan enää apua.

Eräänä pitkänä syysiltana, kun tuuli vinkui ja vonkui uunin piipussa, hän juoksenneltuaan kyllältä edestakaisin kopissaan heittäytyi istumaan lavitsalle ja vihdoin ymmärsi, ettei noita mustia vastaan enää voinut taistella, että ne olivat ottaneet hänestä voiton, ja hän lopullisesti kukistunut. Hän oli jo aikaa sitten tarkastellut uunin henkiläpeä. Jos sen kiertäisi hienolla köydellä tai hienoilla liinavaatteen liuskoilla, niin ei luiskahtaisi irti. Mutta viisaasti oli asia suoritettava. Ja hän ryhtyi siihen, kahden päivän aikana valmistellen liinaliuskoja säkistä, jonka päällä makasi. Vahtimiehen tullessa hän heitti mekon lavitsan päälle. Liuskat hän solmi yhteen ja teki ne kaksinkertaisiksi, jotta olisivat voineet kestää ruumiinpainon. Hänen ollessaan näissä puuhissa eivät näyt häntä vaivanneet. Kun kaikki oli saatu valmiiksi, hän teki kuolon silmukan, pujotti kaulaansa, kiipesi lavitsalle ja hirttäytyi. Mutta tuskin oli kieli alkanut tulla ulos suusta, kun naru katkesi ja hän putosi… Kolinaan joutuivat vahtimiehet. Välskäri haettiin ja Stepan vietiin sairaalaan. Seuraavana päivänä hän tuli aivan entiselleen, palautettiin sairaalasta ja pantiin yhteishuoneeseen, eikä enää yksinäiskoppiin.

Yhteishuoneessa oli lähimaille kahteenkymmeneen henkeen. Mutta Stepan oli sittenkin aivan kuin yksin, ei nähnyt ketään, ei puhunut kenenkään kanssa ja tuskaili yhä entiseen tapaansa. Erittäin vaikea oli Stepanin olla silloin kun kaikki nukkuivat ja hän yksin valvoi ja yhä vain näki hänet, kuuli hänen äänensä, ja mustat alkoivat tulla kauheine silmineen ja ilkkuivat hänelle.

Jälleen hän nytkin luki rukouksia ja jälleen oli niistä yhtä vähän apua kuin ennenkin.

Kerran, kun rukouksen jälkeen Maria Semjonovna taas ilmestyi, alkoi Stepan rukoilla häntä itseään, hänen sieluaan, että se armahtaisi ja jättäisi rauhaan. Ja kun hän sitten aamuyöstä vaipui runnellulle olkivuoteelleen, hän nukkuikin sikeään uneen, ja Maria Semjonovna tuli laihoine, ryppyisine, aukileikattuine kauloineen hänen luokseen.

— Annatkos anteeksi? — Maria Semjonovna katsahti häneen lempeästi eikä vastannut mitään. — Annatko?

Näin kysyi Stepan häneltä kolmeen kertaan. Mutta hän ei sittenkään mitään vastannut, ja hän heräsi. Siitä pitäen hänen mielensä hiukan keveni ja hän tuli ikäänkuin jälleen tuntoihinsa, katseli ympärilleen ja alkoi ensi kerran lähestyä huonetovereitansa ja puhua heidän kanssaan.

III.

Samassa yhteishuoneessa istui myöskin Vasili, joka oli taas joutunut kiinni varkaudesta ja oli nyt tuomittu Siperiaan, ja vielä Tshujev, joka oli hänkin rangaistussiirtolaan tuomittu. Vasili lauleli kaiken aikaa kauniilla äänellään, tai sitten jutteli tovereilleen seikkailuistaan. Tshujev taas joko työskenteli, ommellen vaatteita, tai sitten luki evankeliumia ja psaltaria.

Stepanin kysymykseen, mikä oli ollut syynä hänen karkotukseensa, selitti Tshujev olevansa karkoitettu Kristuksen totisen opin tähden, sen tähden, että petolliset papit eivät kärsi kuulla niitä ihmisiä, jotka elävät evankeliumin mukaan ja paljastavat heitä. Ja kun Stepan kysyi, mikä on laki, selitti Tshujev hänelle lain olevan siinä, ettei pidä rukoilla käsin tehtyjä jumalia, vaan rukoilla pitää ainoastaan hengessä ja totuudessa, ja kertoi, miten oli tästä oikeasta opista saanut tietää jalkapuolelta räätäliltä, maan jakoa toimitettaessa…

— Sanoppas, mitä seuraa pahoista töistä? — kysyi Stepan.

— Se on kaikki sanottu. Ja Tshujev luki hänelle Matt. XXV, 31. "Mutta kun Ihmisen Poika tulee kirkkaudessaan ja kaikki enkelit hänen kanssaan, silloin hän istuu kirkkautensa valtaistuimelle. Ja hänen eteensä kootaan kaikki kansat, ja hän erottaa ihmiset toisistaan, niinkuin paimen erottaa lampaat vuohista, ja hän asettaa lampaat oikealle puolelleen, mutta vuohet vasemmalle. Silloin kuningas sanoo oikealla puolellaan oleville: 'Tulkaa, Isäni siunatut, ja omistakaa se valtakunta, joka on ollut teille valmistettuna maailman perustamisesta asti. Sillä minun oli nälkä, ja te annoitte minulle syödä; minun oli jano, ja te annoitte minulle juoda; minä olin vieras, ja te otitte minut huoneeseenne; olin alastonna, ja te vaatetitte minut; sairastin, ja te kävitte katsomassa minua; olin vankeudessa, ja te tulitte minun tyköni.' Silloin vanhurskaat vastaavat hänelle sanoen: 'Herra, milloin näimme sinua nälissäsi ja ruokimme sinua, tai janoissasi ja annoimme sinulle juoda? Ja milloin näimme sinut vieraana ja otimme sinut huoneeseemme, tai alastonna ja vaatetimme sinut? Ja milloin näimme sinun sairastavan tai olevan vankeudessa ja tulimme sinun tykösi?' Niin Kuningas vastaa ja sanoo heille: 'Totisesti sanon minä teille: kaikki, mitä olette tehneet yhdelle näistä pienimmistä veljistäni, sen olette tehneet minulle.' Sitten hän myös sanoo vasemmalla puolellaan oleville: 'Menkää pois minun tyköäni kirouksenalaisina siihen ijankaikkiseen tuleen, joka on valmistettu perkeleelle ja hänen enkeleilleen. Sillä minun oli nälkä, ettekä antaneet minulle syödä; minun oli jano, ettekä antaneet minulle juoda; minä olin vieras, ettekä ottaneet minua huoneeseenne; olin alastonna, ettekä vaatettaneet minua; sairaana ja vankeudessa, ettekä käyneet minua katsomassa.' Silloin hekin vastaavat sanoen: 'Herra, milloin näimme sinut nälissäsi tai janoissasi tai vieraana tai alastonna tai sairaana tai vankeudessa, emmekä palvelleet sinua?' Silloin hän vastaa heille ja sanoo: 'Totisesti sanon teille: kaikki, mitä olette jättäneet tekemättä yhdelle näistä pienimmistä, sen olette jättäneet tekemättä minulle.' Ja nämä menevät pois ijankaikkiseen rangaistukseen, mutta vanhurskaat ijankaikkiseen elämään."

Vasili oli istunut permannolle Tshujevin viereen lukemista kuuntelemaan. Nyt hän nyykäytti hyväksyvästi kaunista päätään. — Oikein, — sanoi hän päättävästi, — menkää senkin vietävät ijankaikkisiin vaivoihin, ketään ette ole syöttäneet, aina vain olette muita ryöstäneet. Niin teidän pitikin käydä. Nikodeemusta minä pidän suuressa arvossa, — lisäsi hän, kehuakseen omia tietojaan.

— Eikö sitä anteeksiantamusta sitten olekaan? — kysyi Stepan, kuultuaan lukemisen ja äänettömänä antaen pörröisen päänsä vaipua kallelleen.

— Maltahan vähän, — sanoi Tshujev Vasilille, joka herkeämättä löpisi siitä, kuinka rikkaat jättävät kulkijainta ruokkimatta ja vangittua lohduttamatta.

— Etkö malta suutasi tukkia, — toisti Tshujev, evankeliumin lehtiä selaillen. Löydettyään hakemansa paikan Tshujev silitti suurella, vankilassa vaalenneella, voimakkaalla kädellään lehdet suoriksi.

— Ja kaksi muuta, jotka olivat pahantekijöitä, vietiin hänen kanssaan surmattavaksi, Kristuksen kanssa, näet, — alkoi Tshujev. — Ja kun saapuivat paikalle, jota sanotaan Pääkallon paikaksi, niin siellä he ristiinnaulitsivat hänet sekä pahantekijät, toisen oikealle ja toisen vasemmalle puolelle. Mutta Jeesus sanoi: "Isä, anna heille anteeksi, sillä he eivät tiedä mitä tekevät." Ja kansa seisoi ja katseli. Ja hallitusmiehetkin ivasivat häntä ja sanoivat: "Muita hän on auttanut, auttakoon nyt itseänsä, jos hän on Jumalan valittu Kristus." Myöskin sotamiehet, pilkkasivat häntä, menivät hänen luokseen ja tarjosivat hänelle hapanta viiniä ja sanoivat: "Jos sinä olet juutalaisten kuningas, niin auta itseäsi." Oli myös pantu yläpuolelle häntä päällekirjoitus: "Tämä on juutalaisten kuningas." Niin toinen pahantekijöistä, jotka siinä riippuivat, herjasi häntä: "Etkö sinä ole Kristus? Auta itseäsi ja meitä." Mutta toinen nuhteli häntä, vastasi ja sanoi: "Etkö sinä pelkää edes Jumalaa, sinä, joka olet saman rangaistuksen alaisena? Me tosin kärsimme oikeutta myöten, sillä me saamme mitä tekomme ansaitsevat; mutta tämä ei ole mitään pahaa tehnyt." Ja hän sanoi: "Jeesus, muista minua, kun tulet valtakuntaasi." Niin Jeesus sanoi hänelle: "Totisesti minä sanon sinulle: tänään olet minun kanssani oleva paratiisissa."

Stepan ei sanonut mitään ja istui ajatuksiinsa vaipuneena, ikäänkuin olisi kuunnellut, mutta sanaakaan enää kuulematta siitä, mitä Tshujev vielä lisäksi luki.

Sitäkö se usko siis olikin! Pelastuivat ainoastaan ne, jotka ovat ravinneet köyhiä, käyneet vangittujen luona, mutta helvettiin joutuivat ne, jotka jättivät sen tekemättä. Ja sittenkin, rosvo katui vasta ristillä, mutta pääsi paratiisiin. Stepan ei tässä kohden huomannut mitään ristiriitaisuutta, vaan päinvastoin oli toinen asia toista tukemassa: se, että laupeaat pääsevät taivaaseen, mutta kovasydämiset helvettiin, se tarkoitti, että kaikkien on oltava laupeita, mutta se, että Kristus antoi rosvolle anteeksi, se merkitsi vain, että Kristuskin oli laupeas. Kaikki tuo oli Stepanille perin uutta, hän vain ihmetteli, kuinka se oli saattanut olla näihin asti hänelle peitossa. Ja hän alkoi viettää vapaata aikaansa aina Tshujevin seurassa, kysellen ja kuunnellen. Hän pääsi näin perille siitä, että koko opin yleinen tarkoitus oli tehdä ihmiset veljeksiksi, panna ne rakastamaan ja säälimään toisiansa, jolloin kaikki on kääntyvä parhain päin, ja kuunnellessaan hän muisteli niinkuin jonakin unohtuneena ja tuttuna kaikkea sitä, mikä tätä oppia kannatti, ja taas antoi mennä korvainsa ohi sen, mikä ei oppiin sopinut pitäen sitä oman ymmärtämättömyytensä syynä. Ja siitä ajasta alkaen Stepan muuttui toiseksi ihmiseksi.

IV.

Stepan Pelagejushkin oli kyllä ennenkin ollut hiljainen mies, mutta viime aikoina hän oli pannut sekä vahtimestarin että tirehtöörin ihmettelemään ja toverit kummeksimaan sitä muutosta, mikä hänessä oli tapahtunut. Käskemättä, jopa toistenkin vuorolla hän otti suorittaakseen raskaimpia töitä, kuten makkien puhdistamisen. Mutta tästä nöyryydestä huolimatta toverit kunnioittivat ja pelkäsivät häntä, erittäinkin muutaman tapauksen jälkeen. Kaksi jätkää näet hyökkäsi kerran hänen kimppuunsa; hän löi ne takaisin, mutta taittoi toiselta käden. Jätkät olivat ruvenneet pelaamaan nuoren, rikkaan vangin kanssa ja vieneet kaikki mitä hänellä oli. Stepan meni tämän puolelle ja riisti heiltä voittorahat. Tästä olivat jätkät alkaneet rähistä ja ruvenneet häntä lyömään, mutta hän oli ne voittanut molemmat. Tirehtöörin sitten tiedustellessa riidan syytä, jätkät väittivät Stepanin alkaneen heitä lyödä. Stepan ei puolustanut itseään, vaan otti nöyrästi vastaan rangaistuksen, kolmen vuorokauden arestin ja siirtymisen yksinäiskoppiin.

Yksinäiskoppi oli hänelle paha siitä, että erotti hänet Tshujevistä ja evankeliumista, ja hän pelkäsi lisäksi, että mahdollisesti näyt jälleen uudistuvat. Mutta ne eivät uudistuneet. Koko hänen sielunsa oli täynnänsä uutta, iloista sisältöä. Hän olisi ollut mielissään yksinäisyydestään, jos vain olisi tainnut lukea ja jos hänellä olisi ollut evankeliumia. Evankeliumin hän sitten saikin, mutta lukemisesta ei tullut mitään.

Pikku poikana hän oli kyllä lukua opetellut silloiseen vanhaan tapaan: a sanoo a, ämmä e ännä, mutta epäselvyyden vuoksi ei ollut milloinkaan oppinut lukemaan yhteen eikä päässyt perille tavuista, joten koko lukeminen oli jäänyt sikseen. Mutta nyt hän päätti oppia ja pyysi saada evankeliumin. Vahtimestari toi sen hänelle, ja hän ryhtyi toimeen. Kirjaimet hän tunsi, mutta tavuja ei pystynyt muodostamaan. Vaikka olisi kuinkakin yrittänyt, sanoja ei kirjaimista ruvennut syntymään. Hän valvoi öitäkin, hylkäsi ruuan ja suri oppimattomuuttaan siihen määrään, että täit rupesivat sikiämään ja hän oli niistä pääsemättömissä.

— No, etkö vieläkään ole perillä? — kysyi kerran häneltä vartija.

— En.

— Taidatkos sinä isämeitää?

— Taidan.

— No, kun taidat, niin lue tästä. — Ja vartija osotti hänelle isämeidän evankeliumista. Stepan rupesi lukemaan isämeitää, vertaillen tuttuja kirjaimia tuttuihin äänteihin. Ja silloin selvisi äkkiä hänelle kirjainyhdistysten salaisuus, ja hän alkoi lukea. Suuresti hän riemuitsi. Siitä pitäen hän osasi lukea, ja sisällys, joka antausi niin vaikeasti kokoonsaaduista sanoista, sai vain sitä suuremman merkityksen.

Yksinäisyys ei enää painostanut, vaan päinvastoin oli huviksi. Hän oli uppoutunut näihin hommiinsa eikä ollut hyvillään, kun uusille valtiollisille vangeille piti saada koppi vapaaksi ja hänet sen vuoksi siirrettiin jälleen yhteishuoneeseen.

V.

Tshujevin sijasta nyt Stepan vuorostaan usein luki evankeliumia ääneen, ja toisten vankien hoilottaessa hävyttömiä lauluja toiset kuuntelivat hänen lukemistaan ja puheitaan luetun johdosta. Erittäinkin kaksi vangeista oli äänettömiä ja hartaita kuulijoita: muuan pakkotyöhön tuomittu murhaaja, pyöveli Mahorkin, ja sitten Vasili, joka oli uudelleen joutunut varkaudesta samaan vankilaan tuomiotaan odottamaan. Mahorkin oli kahteen kertaan vankilassaolonsa aikana täyttänyt pyövelin tehtäviä, kumpaisellakin kerralla muulla paikkakunnalla, koska ei oltu voitu löytää miestä, joka olisi ottanut toimeenpannakseen mitä tuomarit tuomitsivat. Ne talonpojat, jotka olivat surmanneet Pjotr Nikolajevitshin, olivat sotaoikeuden tuomittavina ja kaksi heistä oli tuomittu hirtettäväksi.

Mahorkin vaadittiin Pensaan virkavelvollisuuttansa täyttämään. Ennen hän oli tällaisissa tapauksissa heti kirjoittanut anomuksen kuvernöörille, ilmoittaen olevansa komennettu virkatehtäväänsä ja pyytäen läänin päällikköä määräämään hänelle kuuluvat päivärahat; mutta nyt hän vankilapäällystön suureksi hämmästykseksi kieltäysi matkustamasta eikä enää ottanut pyövelin tehtäviä suorittaakseen.

— Joko raipat ovat unohtuneet? — kiljasi vankilantirehtööri.

— Jos raipat, niin raipat, mutta tappaminen on laitonta.

— Siltäkö Pelagejushkinilta olet sen viisauden onkinut? Luulet kai hyvänkin profeetan vankilasta löytäneesi. Mutta maltahan!

VI.

Sillä välin oli Mahin, se lukiolainen, joka oli opettanut kuponkia väärentämään, suorittanut koulunkäyntinsä ja lainopillisen tutkinnon yliopistossa. Naissuosionsa vuoksi, ja erittäinkin vanhan ministerinapulaisen entisen rakastajattaren lemmikkinä, hänet nimitettiin jo aivan nuorena tutkintotuomariksi. Hän oli epärehellinen mies, velkainen, naisten viettelijä, kortinpelaaja, mutta oli myös sukkela, älykäs, teräväjärkinen ja osasi mainiosti ajaa asioita. Hän oli joutunut tutkintotuomariksi siihen käräjäkuntaan, missä Stepan Pelagejushkinin asiaa käsiteltiin. Jo ensi kuulustelussa oli Stepan hämmästyttänyt häntä koruttomilla, totuudenmukaisilla ja rauhallisilla vastauksillaan. Mahin tunsi vaistomaisesti, että tuo hänen edessään jalkaraudoissa seisova mies, jonka päästä oli tukka ajeltu ja joka oli vartioituna tuotu ja kahden sotamiehen saattamana kohta vietävä lukon taa, että se oli täysin vapaa ihminen, joka siveellisessä suhteessa oli saavuttamattoman paljon ylempänä häntä itseään. Ja senvuoksi piti hänen kuulustellessaan tuon tuostakin rohkaista mieltänsä ja ruveta takkiansa napittamaan, ollakseen joutumatta tolalta ja sekaantumatta. Häntä hämmästytti se, että Stepan puhui asioistaan aivan niinkuin ne olisivat olleet jotain kauan sitten ollutta ja mennyttä, niinkuin joku vieras ihminen eikä hän itse olisi niitä suorittanut.

— Ja eikö sinun tullut heitä sääli? — kyseli Mahin.

— Ei tullut, kun en silloin vielä ymmärtänyt.

— Entä nyt?

Stepan hymähti surullisesti. — Nyt vaikka tulessa poltettaisiin, en tekisi.

— No miksi niin?

— Siksi, että olen ymmärtänyt kaikki ihmiset veljiksi.

— Olenko ehkä minäkin siis veljesi?

— Mitenkäs muuten.

— Kuinka voin olla veljesi, kun olen tuomitsemassa sinua linnaan.

— Ymmärtämättömyydestä.

— Mikä on minulta jäänyt ymmärtämättä?

— Ette ymmärrä, koska tuomitsette.

— No, jatkakaamme. Minne sitten menit?…

Enin kaikesta hämmästytti Mahinia se, mitä hän sai kuulla tirehtööriltä Pelagejushkinin vaikutuksesta Mahorkin pyöveliin, joka kurituksen uhasta huolimatta oli kieltäytynyt velvollisuuttaan täyttämästä.

VII.

Iltaseurassa Eropkinien luona, missä oli kaksi rikasta, morsiusiässä olevaa neitiä, joita molempia Mahin hakkaili, oli hän suuresti kunnostautunut laulussa, soitannollinen kun oli ja ylen ovela pianolla säestämään. Laulun jälkeen hän rupesi kertomaan tarkkaan ja totuudenmukaisesti - sillä hänellä oli erinomainen muisti — ja aivan puolueettomasti ihmeellisestä pahantekijästä, joka oli käännyttänyt pyövelin. Senvuoksipa Mahin taisikin niin tarkkaan ja puolueettomasti kertoa kaikki, että oli aina aivan kylmä niitä ihmisiä kohtaan, joiden kanssa joutui tekemisiin. Hän ei asettunut eikä osannut asettua toisten ihmisten kannalle, ja juuri senvuoksi voi panna niin tarkkaan mieleensä kaikki mitä ihmisille tapahtui, mitä he tekivät, mitä puhuivat. Mutta Pelagejushkin oli erikoisesti herättänyt hänen huomiotaan. Hän ei tosin syventynyt Stepanin sieluntilaan, mutta ehdottomastikin kysyi itseltään: mikähän siinä miehessä oikein on? Vastausta löytämättä, mutta vainuten siinä jotain mielenkiintoista, hän kertoi seurassa koko jutun pyövelin käännyttämisestä ja myös tirehtöörin mainitsemat eriskummaisuudet Pelagejushkinin käytöksessä, kuinka hän lukee evankeliumia ja miten voimakkaasti vaikuttaa tovereihinsa. Mahinin kertomus herätti yleistä huomiota, mutta suurimman vaikutuksen se teki nuorempaan neiti Liisa Eropkiniin, 18-ikäiseen, vasta naisopistosta päässeeseen neitiin, joka olojen ahtaassa valheessa kasvaneena oli nyt herännyt tosielämän tietoisuuteen ja aivankuin vedenpohjasta esille sukeltanut vetäen keuhkoihinsa elämän raikasta ilmaa. Hän alkoi Mahinilta udella kaikkia erikoisseikkoja, miten ja mistä syystä sellainen muutos oli voinut Pelagejushkinissa tapahtua, ja Mahin kertoi mitä oli nimismieheltä kuullut Stepanin viimeisestä murhasta ja mitä Pelagejushkin itse oli kertonut siitä, miten tuon hänen murhaamansa hyvän naisen hellyys, nöyryys ja kuoleman halveksuminen olivat hänen silmänsä avanneet ja miten evankeliumin lukeminen sitten oli hänet herättänyt.

Neiti Liisa Eropkin ei voinut sinä yönä pitkään aikaan saada unta. Hänessä oli useana kuukautena käynyt taistelu: toiselta puolelta veti suurmaailman elämä luoksensa, johon suuntaan sisarkin olisi tahtonut häntä johtaa, ja toiselta puolen oli hänen rakkaudessaan Mahinia kohtaan suurena vaikuttimena halu parantaa hänet. Ja nyt pääsi jälkimäinen vaikutin voitolle. Liisa-neiti oli jo ennenkin kuullut kerrottavan murhatusta. Mutta nyt hän tämän kamalan murhan jälkeen ja kuultuaan Mahinin kautta Pelagejushkinin kertomuksen sai pikku seikkoja myöten tietää Maria Semjonovnan historian, ja se pani hänet hämmästymään.

Liisassa heräsi intohimoinen halu olla samanlainen kuin Maria Semjonovna. Hän oli rikas ja pelkäsi, että Mahin keimailee hänen edessään rahojen vuoksi. Nyt hän päätti jakaa omaisuutensa köyhille ja ilmaisi aikeensa Mahinille.

Mahin puolestaan oli tyytyväinen, kun tarjoutui tilaisuus osottaa epäitsekkyyttä, ja niin hän sanoi Liisalle, ettei rakastanut häntä rahojen vuoksi, ja Liisan jalomielinen päätös, jommoisena Mahin sitä piti, oli liikuttanut häntä itseänsä. Pian alkoi Liisan ja isän välillä sota omaisuudesta, joka oli äidinperintöä. Isä pani jyrkästi omaisuuden jakoa vastaan. Mutta Mahin auttoi Liisaa. Ja mitä pitemmälle hän tähän suuntaan meni, sitä paremmin alkoi ymmärtää tuota toista, hänelle ennen niin vierasta henkisten pyrintöjen maailmaa, jonka oli oppinut tuntemaan Liisassa.

VIII.

Vankilassa oli kaikki hiljennyt. Stepan oli pitkällään lavitsalla, vielä valveilla. Vasili lähestyi häntä ja nykästyään häntä jalasta, silmäniskulla käski tulemaan luoksensa. Stepan kiipesi alas lavitsalta ja tuli Vasilin luo.

— Nyt, veikkonen, — sanoi Vasili, — saat kuin saatkin auttaa minua.

— Millä tavalla?

— Aijon karata.

Ja Vasili ilmaisi Stepanille valmistaneensa kaikki pakoa varten. — Huomenna minä heidät nostan kapinaan, — hän osotti nukkuviin. — He kantelevat minun päälleni. Minut siirretään yläkertaan, ja siellä kyllä sitten tiedän mitä teen. Sinun pitäisi vain vääntää linkunhaka ulos.

— Se käy päinsä. Minnekä täältä oikaiset?

— Ka, minne sattuu. Vähäkö niitä on pahoja, joilta ottaa.

— Se on, veikkonen, kyllä totta, mutta emme -me ole heidän tuomitsijoitaan.

— Olenko minä mikään murhamies? En ole ketään hengiltä ottanut, mutta jos varastan, mitä pahaa siinä on? Eivätkö he meikäläistä ryövää!

— Se on heidän asiansa, he siitä vastatkootkin.

— Vielä tässä heidän edessään lakki kourassa seisoisi! Olen ryöstänyt kirkon, ketä se haittaa, mutta nyt en aijokaan enää mitään pientä puotia kolistella, vaan isken kruunun rahoihin ja alan niitä jakaa. Jaan hyville ihmisille.

Joku vangeista nousi lavitsalta ja alkoi kuulostella. Stepan ja Vasili erkanivat.

Seuraavana päivänä Vasili teki niinkuin oli sanonut.

Hän alkoi moittia leipää kypsymättömäksi, yllytti kaikki vangit huutamaan tirehtööriä ja ilmottamaan tyytymättömyyttänsä.

Tirehtööri saapui, haukkui kaikki pahanpäiväisiksi, ja saatuaan tietää Vasilin olleen alkuunpanijana käski sulkea hänet yksinäiskoppiin yläkertaan. Muuta ei Vasili tahtonutkaan.

IX.

Vasili tunsi sen ylähuoneen, mihin hänet suljettiin. Hän tiesi lattian laadun ja alkoi heti sinne tultuaan ottaa permannon lautoja erilleen. Kun läpi oli kylläksi suuri, kiipesi hän lattian alle ja hajoitti alla olevan huoneen katon. Sen tehtyään hyppäsi alakertaan ruumishuoneeseen. Pöydällä makasi muuan kuollut vanki. Samassa huoneessa oli säkkejä olkialuksia varten. Vasili tiesi asian ja siihen perusti tuumansa. Linkkuhaka oli vedetty ulos ja linkku pantu paikoilleen. Vasili pujottautui tästä ovesta ja meni rakenteella olevaan makkilaitokseen. Tämän makkilaitoksen etukäytävän päässä oli henkiläpi, joka ulottui kolmannesta kerroksesta alimpaan kellarikerrokseen asti. Tunnusteltuaan missä ovi oli Vasili palasi takaisin ruumishuoneeseen, riisui jääkylmän ruumiin päältä liinavaatteen, jolloin tuli koskettaneeksi vainajan kättä, otti säkit, sitoi ne toisiinsa solmuihin nuoraksi, ja vei tämän säkeistä tehdyn köyden makkilaitokseen; siellä hän sitoi nuoran poikkipuuhun ja kiipesi sitä myöten alas. Nuora ei ylettynyt maahan asti. Paljonko vai vähän sitä puuttui, hän ei tiennyt, mutta mikäs auttoi, hän laskeutui riipuksiin ja pudottautui alas. Jalat kuoleutuivat, mutta pystyyn hän sentään kykeni. Kellarikerroksessa oli kaksi ikkunaa, joista olisi kyllä voinut päästä ulos, mutta niissä oli rautaristikot. Piti nämä murtaa ulos, mutta millä? Vasili alkoi tunnustella pimeässä. Kellarissa oli laudanpätkiä, joista hän löysi yhden teräväpäisen, ja alkoi sillä vääntää ulos tiilikiviä, jotka pitelivät ristikkoa. Kauan hän sai tehdä työtä. Kukko jo toisesti lauloi, ja yhä pysyi ristikko liikkumatta. Vihdoin antoi toinen puoli myöten. Vasili pisti laudanpätkän alle ja painoi, jolloin ristikko vääntäysi kokonaan auki. Mutta samassa putosi yksi tiilikivistä ja kolahti pahasti. Jokohan vahtimies kuuli. Vasilin sydän kouristui. Kaikki oli hiljaa. Hän kiipesi ulos ikkunasta. Karkauksen piti tapahtua vankilanmuurin yli kiipeämällä. Pihan nurkassa oli seinän juurella vajarakennus. Piti kiivetä tämän katolle ja siitä muurin yli. Piti ottaa mukaan laudanpätkä, jota ilman ei voinut kiivetä. Vasili palasi jälleen ikkunan kautta, kiipesi uudelleen ulos laudanpätkä mukanaan ja sydän kurkussa kuulosteli missä vahtimies liikkui. Vasili oli arvannut oikein: vahtimies käveli pihaneliön toisella puolella. Vasili tuli vajarakennuksen luo, asetti sitä vastaan laudanpätkän ja koetti kiivetä. Lauta luiskahti alas. Vasili oli sukkasillaan, hän heitti ne pois voidakseen paremmin varpailla tarttua kiinni, asetti laudan jälleen nojalleen, hyppäsi sen päälle ja tarttui käsin räystääseen. — Pitele nyt, purista lujasti, lujasti. Jo oli polvi räystään päällä. Vahtimies oli tulossa. Vasili jää siihen pitkäkseen tyrmistyksissään. Vahtimies ei huomaa, etenee jälleen. Vasili ponnahtaa ylös. Peltikatto paukkuu jalkojen alla. Vielä askel, vielä kaksi, siinä on muuri. Muurin harjalle on helppo käsin ylettyä. Nyt on toinen käsi kiinni, nyt jo toinenkin, nyt vielä luja ponnistus ja hän on muurin harjalla. Kun ei vain hypätessä särkisi itseään. Vasili kääntyy takaperin, laskeutuu käsiensä varaan, venyttäytyy riipuksiin, päästää toisen kätensä, sitten toisen, Jumala auttakoon! Maassa. Maa on pehmeä.

Jalat ovat ehjät ja hän juoksee.

Esikaupungissa avaa Malanja hänelle oven, ja hän sukeltautuu lämpimän, vaatepalasista kokoon ommellun peitteen alle.

X.

Kookkaana, kauniina, kylläisenä kuin maholehmä ja rauhallisena niinkuin ainakin oli Pjotr Nikolajevitshin rouva istunut ikkunassa silloin kuin tuo kauhea kamppailu hänen miehensä ja talonpoikien välillä tapahtui. Hän näki, kuinka hänen murhattu miehensä raahattiin jonnekin pois, ja kauhu, jonka tämä kamala näky synnytti Natalia Ivanovnassa (niin sanottiin Pjotr Nikolajevitshin leskeä), oli, niinkuin tavallista, siihen määrin voimakas, että se tukehutti kaikki muut tunteet. Mutta kun väkijoukko oli painunut puutarhan aidan taa ja melu vaijennut, ja kun Malanja, heidän palvelustyttönsä, oli silmät suurina juossut sisään ilmoittamaan aivankuin jotakin ilosanomaa, että Pjotr Nikolajevitsh oli tapettu ja viskattu ojakuoppaan, alkoi ensimäisestä tunteesta erottua toinen: ilontunne sen johdosta, että hän nyt oli vapautunut hirmuvallasta, jossa tuo mustia silmälaseja käyttävä mies oli häntä 19 vuotta pitänyt. Rouva kauhistui itsekin tunteitaan, eikä niitä oikein tunnustanut omikseen, vielä vähemmän niitä kenellekään ilmaisi. Vainajan runneltua, keltaista, karvaista ruumista pestäessä, puettaessa ja arkkuun pantaessa oli rouva kauhuissaan, itki ja voihki. Kun sitten erittäin tärkeitä asioita varten määrätty tutkintotuomari saapui ja rouvaa kuulusteltiin todistajana, näki hän tutkintatuomarin kortteerissa kaksi rautoihin pantua talonpoikaa, jotka olivat pääsyyllisiä. Toinen heistä oli jo vanha mies, pitkä vaalea parta suortuvissa, kauniit kasvot rauhallisina ja ankarina, toinen taas oli mustalaismainen nuori mies, silmät kiiluvina, kiharainen tukka pörröisenä. Rouva todisti tuntevansa nuo miehet niiksi, jotka olivat ensimäisinä tarttuneet Pjotr Nikolajevitshia käsiin, ja vaikka se mustalaismainen mies, silmillään vilkuttaen liikkuvien kulmakarvainsa alta, moittien sanoi: "syntiä teette, rouva, kerran kaikki kuolemme", ei rouva tuntenut mitään sääliä heitä kohtaan. Päinvastoin, tutkinnon aikana heräsi hänessä vihamielisyys ja halu kostaa miehensä murhaajille.

Mutta kun sotaoikeuteen alistettu juttu kuukauden kuluttua päättyi siihen, että 8 miestä tuomittiin pakkotöihin ja kaksi, valkopartainen ja se mustalaismainen, hirtettäväksi, tuntui tuo rouvasta vähän niinkuin pahalta. Epämiellyttävä kahdenvaiheisuus kuitenkin pian häipyi oikeudenistunnon juhlallisuuden vaikutuksesta. Jos kerran ylin esivalta pitää jotain tarpeellisena, niin tietysti se onkin tarpeellista.

Kuolemantuomio piti toimeenpantaman kylässä. Ja palattuaan sunnuntaina kirkosta uudessa hameessa ja uusissa kengissä, Malanja piika ilmoitti, että hirsipuuta jo rakennetaan ja keskiviikkona pitäisi sitten pyövelin saapua Moskovasta, ja että tuomittujen kotiväki poraa niin, että kuuluu yli koko kylän.

Natalia Ivanovna ei mennyt kotoaan minnekään, ollakseen näkemättä hirsipuuta ja väkijoukkoa, ja toivoi vain, että kaikki olisi tapahtunut niin pian kuin mahdollista, sillä hän ajatteli vain itseään eikä tuomituita tai niiden kotiväkeä.

XI.

Tiistai-päivänä pistäysi Natalia Ivanovnan luo tuttu nimismies. Natalia Ivanovna kestitsi häntä paloviinalla ja suolatuilla sienillä, omaa valmistetta. Ryypättyään ja haukattuaan ilmoitti nimismies, ettei kuolemanrangaistusta huomenna vielä pannakaan toimeen.

— No miksi ei?

— On sattunut merkillinen juttu. Ei ole voitu saada pyöveliä. Yksi olisi ollut Moskovassa, kertoi poikani, mutta se oli lukenut evankeliumia ja saanut päähänsä, ettei pidä tappaa. Miekkonen on itse tuomittu taposta linnaan, mutta nyt ei voi muka lain käskystä tappaa. Sitä uhattiin raipoilla, mutta se sanoi: lyökää vain, en rupea sittenkään.

Natalia Ivanovna punastui äkkiä, jopa hiostuikin pelkästä ajatusten paljoudesta.

— Eikö niille kävisi anteeksiantaminen vielä?

— Miten se voisi käydä, kun ovat jo tuomitut. Keisari yksin voi antaa anteeksi.

— Mistäs keisari saa tietää?

— On lupa anoa armoa.

— Mutta minunhan tähteni heidät on tuomittu, — sanoi vähäjärkinen
Natalia Ivanovna. — Mitenkäs minä siis voisin anoa armoa?

Nimismies naurahti.

- Anokaa vain.

- Siis saapi?

— Tietysti saapi.

— Mutta ehtiikö enää?

— Voipi sähkösanomalla.

— Keisarilleko?

— Mikä ettei? Voi vaikka keisarillekin.

Tieto siitä, että pyöveli oli kieltäytynyt ja oli valmis ennen kärsimään rangaistusta kuin tappamaan, sai aivan odottamatta Natalia Ivanovnan sielun kääntymään ylösalaisin, ja se kauhun ja osanoton tunne, joka oli usean kerran pyrkinyt esille, pääsi nyt valtoinaan purkautumaan.

— Rakas Filip Vasiljevitsh, olkaa hyvä, kirjoittakaa minulle sähkösanoma. Minä haluan pyytää keisarilta armoa.

Nimismies pudisti päätään.

— Kun emme vain saisi siitä aika tavalla rokkiimme!

— Mutta minähän vastaan asiasta. Teitä en ilmaise.

— Onpa siinä hyvä akka, — ajatteli nimismies, — lopen hyvä onkin. Jos olisi minun akkani sellainen, paratiisin iloa olisi elämämme, eikä sitä mitä se nyt on. Ja nimismies kirjoitti sähkösanoman keisarille: "Hänen Keisarilliselle Majesteetilleen. Teidän Keisarillisen Majesteettinne uskollisin alamainen, talonpoikien murhaaman kolleegiasessorin Pjotr Nikolajevitsh Sventitskin leski, pyhien jalkojenne juureen langeten (tämä kohta oli sähkösanoman sepittäjälle erikoisesti mieluinen), rukoilee Teidän Keisarillista Majesteettianne armahtamaan kuolemaan tuomituita siinä ja siinä läänissä, kihlakunnassa, pitäjässä, kylässä asuvia, sen ja sen nimellisiä talonpoikia."

Sähkösanoman lähetyksen toimitti nimismies itse, ja Natalia Ivanovnan oli hauska ja hyvä olla. Hänestä näytti, että jos kerran hän, murhatun leski, antaa anteeksi ja pyytää armahtamaan, niin keisari ei saata olla armahtamatta.

XII.

Neiti Liisa Evropkinin mieli oli ollut alituisessa innostuksen tilassa. Mitä pitemmälle hän edistyi vasta auenneella kristillisen elämän tiellä, sitä varmempi hän oli tämän tien totuudesta ja sitä iloisemmaksi tunsi olonsa.

Hänen lähimpinä tarkoituksinaan oli nyt kaksi asiaa: ensiksikin, käännyttää Mahin, tai, kuten hän oikeastaan tarkoitti, saada hänet palaamaan itseensä, omaan hyvään, erinomaiseen luonteeseensa. Liisa rakasti häntä, tämän rakkauden valossa hänelle avautui Mahinin sielun kaikille ihmisille yhteinen jumaluus, mutta hän näki tässä kaikille ihmisille yhteisessä ominaisuudessa myöskin jotain Mahinille yksin ominaista hyvyyttä, hellyyttä ja ylevyyttä; toisena tarkoituksena oli lakata olemasta rikas. Hän oli päättänyt vapautua rikkaudesta aikeessa panna Mahin koetukselle, mutta sitten halusi tehdä sen omankin sielunsa vuoksi, evankeliumin käskyä noudattaen. Aluksi hän rupesi jakamaan omaisuuttaan, mutta siinä teki hänelle esteen isä ja, vielä enemmän kuin isä, avustusta anovien tulva. Silloin hän päätti kääntyä erään pyhän elämänsä vuoksi kuuluisan vanhuksen puoleen, pyytäen ottamaan hänen rahansa ja tekemään niillä mitä tahtoo. Saatuaan asiasta tiedon isä vimmastui ja kiivaassa keskustelussa sanoi häntä mielipuoleksi, uhaten ryhtyä toimenpiteisiin hänen vapautensa rajoittamiseksi.

Isän kiihkoiset, hermostuneet sanat saivat kiihdyksiin myöskin Liisan ja hän ei ehtinyt malttaa mieltänsä ennenkuin oli tullut sanoneeksi isälle törkeyksiä, nimittäen hirmuvaltiaaksi, jopa oman voiton pyytäjäksi.

Täytyi pyytää anteeksi isältä. Isä vakuutti leppyneensä, mutta Liisa
näki selvästi hänen olevan vielä vihoissaan eikä antaneen anteeksi.
Mahinille Liisa ei tahtonut tästä puhua. Sisko, joka oli hänelle
Mahinin vuoksi mustasukkainen, eteni nyt Liisasta kokonaan, joten
Liisalla ei ollut kelle puhua ja kelle suruansa valittaa.

Jos katuu, niin katuu Jumalan edessä, ajatteli Liisa itsekseen, ja kun sattui olemaan pääsiäispaaston aika, päätti ruveta paastoomaan ja tunnustaa ripillä kaikki papille sekä pyytää neuvoa, miten olisi meneteltävä tästä lähin.

Kaupungin lähistössä oli luostari, jossa tuo elämästään kuuluisa vanhus eli, opettaen, ennustellen ja parannellen ihmisiä ihmeitten kautta, joita pidettiin hänen tekoinaan.

Vanhus oli saanut kirjeen Liisan isältä, joka ilmoitti Liisan tulosta ja hänen epäsäännöllisestä, kiihtyneestä mielentilastaan. Kirjeessä lausuttiin vakaumus, että vanhus oli saattava tytön kultaiselle keskitielle, hyvän kristillisen elämän poluille, pois olevien olojen vastustuksesta.

Väsyneenä kävijöihin otti vanhus Liisan vastaan alkamalla hänelle rauhallisesti selittää nöyryyden, olevien olojen ja vanhempien kunnioituksen tarpeellisuutta. Liisa oli vaiti, punehtui ja hikoili, mutta vanhuksen lopetettua alkoi kyyneleet silmissä ja ensin arasti puhua siitä, että Kristus oli sanonut: luovu isästä ja äidistä ja seuraa minua, sitten innostui yhä enemmän ja esitti vihdoin koko ajatuksensa siitä, miten hän käsitti Kristusta. Vanhus aluksi hienostaan hymyili ja vastasi tavallisilla opetuksilla, mutta sitten vaikeni ja alkoi huokailla, toistaen vain toistamistaan: hyvä Jumalani.

— No, tulehan sitten huomenna ripille, — sanoi hän ja siunasi ryppyisellä kädellään Liisan.

Seuraavana päivänä oli Liisa ripillä, ja vanhus päästi hänet, jatkamatta keskeytynyttä keskustelua, lyhyesti vain kieltäytyen ottamasta vastaan hänen rahojaan.

Tässä työssä ilmennyt puhtaus, täydellinen alttius jumalan tahdolle ja innostus olivat hämmästyttäneet vanhusta. Ukko oli jo kauan sitten halunnut luopua maailmasta, mutta luostari vaati hänen toimintaansa, josta sillä oli tuloja. Hän oli siihen suostuvainen, vaikka hämärästi tunsi asemansa valheellisuuden. Hänestä oli tehty pyhimys, ihmeittentekijä, mutta hän olikin vain heikko, menestyksen pilaama ihminen. Ja tämän tytön auennut sielu avasi nyt hänelle hänen oman sielunsa, jolloin hän näki, kuinka kaukana oli siitä mitä tahtoi olla ja minne sydän veti.

Jonkun aikaa Liisan käynnin jälkeen hän sulkeutui kammioonsa ja vasta kolmen viikon kuluttua ilmestyi kirkkoon. Jumalanpalveluksen jälkeen hän piti saarnan, jossa teki katumusta ja paljasti maailman syntejä, kutsuen sitäkin katumuksekseen.

Hän saarnasi joka toinen viikko. Ja näitä saarnoja kuulemaan alkoi yhä suuremmat väkijoukot kokoontua. Ja saarnamiehen maine levisi yhä laajemmalle. Siinä oli jotain erikoista rohkeata, vilpitöntä, mikä vaikutti ihmisiin.

XIII.

Vasili oli sillä aikaa pannut toimeen mitä oli tahtonut. Hän murtautui tovereineen yöllä Krasnopusov nimisen pohatan taloon. Hän tiesi hänet ahnaaksi ja pahantapaiseksi, avasi laatikon ja otti 30,000 ruplaa. Ja hän sai toimeen kaikki juuri niinkuin oli tahtonut. Hän oli lakannut juomastakin, jakeli rahoja köyhille morsiamille, kustanteli häitä, makseli ihmisten velkoja ja pysytteli itse piilossa. Eikä hänellä muuta huolta ollutkaan kuin rahojen hyvä jakaminen. Antoi hän niistä poliiseillekin, ja nämä jättivät hänet rauhaan.

Hän iloitsi kovin mielessään. Ja kun hänet sitten kuitenkin pantiin kiinni, kehui hän oikeudessa, että rahat olivat sillä lihakkaalla pölkkypäällä huonossa tallessa, ja minä panin ne liikkeelle, köyhiä ihmisiä niillä auttaen.

Ja hänen puolustuksensa oli niin ilomielistä ja hyväntahtoista, että valamiehet olivat vapauttamaisillaan hänet.

Tuomion julistettua hän kiitti oikeutta ja edeltäpäin sanoi karkaavansa.

XIV.

Rouva Sventitskin keisarille lähettämällä sähkösanomalla ei ollut minkäänlaista vaikutusta. Anomusten kansliassa ei ensin aijottu ollenkaan sitä keisarille esittää, mutta kun sitten keisarillisilla aamiaisilla nousi puhe Sventitskin asiasta, esitti aamiaisilla oleva kanslian tirehtööri sähkösanoman murhatun leskeltä. — C'est très gentil de sa part [se on kovin kilttiä hänen puoleltaan], — sanoi joku keisarillisen perheen naisista.

Mutta keisari itse huokasi, kohautti olkapäitä epolettineen ja sanoi: "laki", ojentaen esille maljan, johon kamarilakeija kaatoi Mosel-viiniä. Kaikki olivat ihmettelevinään keisarin lausuman sanan viisautta. Sähkösanomasta ei ollut sen enempää puhetta. Ja niinpä ne molemmat miehet, sekä vanha että nuori, hirtettiin Kasaanista hankitun julman murhaajan, tatarilaisen pyövelin avulla.

Muija olisi tahtonut pukea miehensä ruumiin valkoiseen paitaan, valkoisiin jalkariepuihin ja uusiin tallukkoihin, mutta ei annettu, ja molemmat ruumiit viskattiin samaan kuoppaan kirkkomaan ulkopuolelle.

— Minulle on ruhtinatar Sofia Vladimirovna maininnut hänen olevan erinomaisen saarnaajan, — sanoi kerran keisarin äiti, vanha keisarinna pojalleen.

— Faites le venir. Il peut precher à la Cathedrale. [Kutsukaa hänet tänne. Hän voi saarnata tuomiokirkossa]

— Ei, antaa hänen tulla mieluummin tänne, — sanoi keisari ja käski kutsua Isidor vanhuksen hoviin.

Hovikirkkoon kokoontui koko kenraalikunta. Kysymys oli uudesta, harvinaisesta saarnaajasta.

Esille tuli harmaapäinen äijä rähjä, katsahti kaikkiin ympärilleen: nimeen Isän, Pojan ja Pyhän Hengen, ja alkoi.

Ensin meni kaikki hyvin, mutta mitä pitemmälle tultiin, sitä kummempia alkoi kuulua. Il devient de plus en plus aggressif [Hän käy yhä enemmän hyökkääväksi], — kuten keisarinna lausui. Ukko pauhasi kaikkia vastaan. Puhui kuolemanrangaistuksesta, ja piti sen välttämättömyyttä todistuksena kehnosta hallituksesta. Saako kristityssä maassa tappaa ihmisiä?

Kaikki katsahtelivat toisiinsa ja kaikkien mieltä kiinnitti ainoastaan saarnan sopimattomuus ja kuinka sen kuuntelemisen täytyi olla keisarille epämiellyttävä, mutta ei kukaan lausunut ajatustaan julki. Kun Isidor sanoi amenensa, lähestyi häntä metropoliitta ja pyysi luoksensa.

Metropoliitan ja synoodin yliprokuraattorin kanssa tapahtuneen keskustelun jälkeen ukko lähetettiin heti luostariin, ei kuitenkaan omaansa, vaan Susdalskin luostarivankilaan, jonka päällikkönä ja komentajana oli isä Misail.

XV.

Kukaan ei ollut tietääkseenkään mistään epämiellyttävästä Isidorin saarnassa, eikä kukaan siitä puhunut. Ja keisarista näytti, kuin vanhuksen sanat eivät olisi jättäneet häneen mitään jälkeä, mutta pari kertaa päivän kuluessa hän tuli muistelleeksi talonpoikien telotusta, joiden armahtamista Sventitskin lesken sähkösanomassa pyydettiin. Päivällä oli paraati, sitten huviajelu, sitten ministerien vastaanotto, sitten päivälliset, ja illalla teaatteri. Keisari nukkui niinkuin tavallista kohta kun painoi päänsä tyynyä vastaan. Yöllä hän heräsi kauheaan uneen: pellon aukeamalla oli olevinaan hirsipuita ja niissä heilui ruumiita, jotka pistivät kielensä ulos ja liikkuivat yhä edemmäs ja edemmäs, Ja joku huusi: sinun työtäsi, sinun työtäsi! Keisari heräsi hiostuneena ja alkoi ajatella. Ensi kerran hän ajatteli vastuunalaisuutta, jossa hän oli, ja ukon kaikki sanat muistuivat hänen mieleensä…

Mutta hän näki oman ihmisyytensä ainoastaan kaukaa katsoen eikä voinut antautua ihmisen yksinkertaisille vaatimuksille niiden vaatimusten vuoksi, joita joka taholta keisarille asetettiin; ja taas pelkkien ihmisvelvollisuuksien tunnustamiseen sitovammiksi kuin keisarinvelvollisuudet ei hänellä ollut voimaa.

XVI.

Kärsittyään loppuun toisen vankeusaikansa tuli entinen sukkela, itserakas keikari Proshka sieltä aivan myytynä miehenä. Selvänä ollessaan hän istui tyhjäntoimittajana ja isän haukkumisista huolimatta söi leipää, työtätekemättä; milloin taas tuli juomahalu, oli valmis varkain viemään mitä hyvänsä kapakkaan ja juomaan suuhunsa. Istuskeli, yskiskeli ja syljeskeli. Lääkäri, jonka luona hän kävi, kuunteli rintaa ja pudisti päätänsä.

— Sinä, veikkonen, tarvitsisit semmoista, mitä sinulla ei ole.

— Niinhän se taitaa aina olla.

— Juo maitoa, ole polttamatta.

— Nyt on paasto, eikä ole lehmääkään.

Eräänä kevätyönä hän ei saanut ollenkaan unta, oli ikävä, kovin olisi tehnyt mieli juoda. Kotona ei ollut mitä viedä. Pani lakin päähänsä ja meni ulos. Kulki kujaa myöten pappilaan asti. Lukkarilta oli äes jäänyt nojalleen aitaa vasten. Proshka tuli luo, otti äkeen hartioilleen ja meni kapakkaan. — Ehkä tuo antanee pullosen. — Mutta ei ehtinyt kuin pari askelta, niin lukkari jo tuli kuistille ja aamuhämärässä näki Proshkan vievän äestä.

— Hei mies, minne matka?

Tuli siihen muita, Proshka pantiin kiinni, suljettiin koleaan koppiin, 11 kuukauden vankeuteen.

Oli syksy, Proshka siirrettiin sairaalaan. Hän yski niin, että rinta oli repeytyä, eikä voinut päästä lämpimäksi. Kylmästä vapisematta saattoivat olla vain kaikkein vahvimmat miehet. Mutta Proshka vapisi yöt päivät. Tirehtööri oli tarkka puista eikä sallinut lämmittää ennen marraskuuta. Kovasti kärsi Proshka ruumiillisesti, mutta vielä enemmän henkisesti. Kaikki tuntui hänestä vastenmieliseltä. Hän inhosi kirkonpalvelijaa ja tirehtööriä, kun hän ei antanut lämmittää, vartijaa ja naapurikopin vankia, jolla oli punainen, turvonnut alahuuli. Ei hän myöskään voinut sietää erästä vastatullutta pakkotyöläistä. Tämä oli Stepan; hän sai ruusun päähänsä ja siirrettiin sairaalaan Proshkan viereiseen vuoteeseen. Alussa Stepan inhotti Proshkaa, mutta sitte Proshka rupesi pitämään hänestä siihen määrään, ettei muuta odottanutkaan kuin saada puhua Stepanin kanssa. Vasta kun Proshka sai puhua Stepanin kanssa tyyntyi tuska hänen rinnassaan.

Stepanilla oli aina tapana kertoa kaikille viimeisestä murhateostaan ja miten se oli häneen vaikuttanut.

— Jospa se olisi edes huutanut tai muuta sellaista, — sanoi hän, -mutta ei, "tässä olen, pistä kuoliaaksi. Mitä minusta, mutta säälisit toki itseäsi."

— Tietäähän sen, kauhistaa se hengiltä ottaminen, rupesin tässä kerran lammasta teurastamaan, ei tahtonut tulla mitään. Mutta minä en ole ketään tappanut, ja minkätähden ne kirotut ovat minut tämmöiseksi saattaneet. En ole kellekään pahaa tehnyt…

— No, se luetaan sinulle ansioksi siellä.

— Missä siellä?

— Kuinka niin, missä? Entä Jumala?

— Missäpä se Jumalakaan, kuka sen on nähnyt, enhän minä siihen usko.
Kuolen, ruoho kasvaa päälle. Siinä kaikki.

— Niinkö arvelet. Minä olen monta ihmistä hengiltä ottanut, mutta se siellä vain muita palveli. Niinkö sinä siis luulet, että minulle tulee sama kuin hänellekin? Johan nyt.

— Luulet kaiketi että kuoltuasi sielu jääpi?

— Mitenkäs muuten. Niin se on.

Raskasta oli Proshkan kuolema, ei tahtonut saada henkeä. Viimeisellä tunnilla kuitenkin äkkiä helpotti.

Hän kutsui Stepanin luokseen.

— Hyvästi nyt, veikkonen. Kuolemaan tästä täytyy ruveta. Jos lienen ennen pelännyt, nyt ei pelota. Kun vain pian pääsisin.

Ja Proshka kuoli sairaalaan.

XVII.

Eugen Mihailovitshin liike oli alkanut käydä yhä huonommin. Myymälä oli pantattu. Liike oli pysäyksissä. Kaupungissa oli avattu toinen samanlainen myymälä, mutta korot olivat maksettavat. Niiden maksamiseksi piti ottaa uusia lainoja. Ja asia päättyi siihen, että koko myymälä varastoineen joutui pakkohuutokaupan alaiseksi. Eugen Mihailovitsh ja hänen vaimonsa koettivat onneaan kaikkialla, voimatta mistään hankkia niitä 400 ruplaa, jotka olisi tarvittu liikkeen pelastamiseksi.

Pieni toivon kipinä olisi heillä ollut kauppias Krasnopusovin suhteen, jonka jalkavaimo oli tuttavuudessa rouvan kanssa. Mutta oli koko kaupunkiin jo levinnyt huhu, että kauppiaalta oli rahat varastettu, vieläpä että niitä oli ollut puoli miljoonaa.

— Ja voitteko kuvailla, kuka varas on? — sanottiin Eugen Mihailovitshin rouvalle. — Ei kukaan muu kuin Vasili, teidän entinen pihamiehenne. Se kuuluu viskelevän rahoja minne sattuu, kuuluu lahjoneen poliisitkin.

— Se oli suuri roisto, — sanoi Eugen Mihailovitsh. — Kuinka helposti se silloin suostui väärän valan tekemiseen. En olisi ikinä luullut. Kuuluu käyneen täällä meidänkin pihalla. Kyökkipiika tunsi. Kertoo sen naittaneen rahoillaan 14 köyhää morsianta.

— Jo nyt jotakin! Kuka semmoista uskoo.

Samassa tuli myymälään oudonlainen mies.

— Mitä täältä haet?

— Tässä olisi kirje.

— Keltä se on?

— Kyllä se on sinne kirjoitettu.

— Eikö vastausta tarvita? Odotahan.

— Ei ole aikaa, — ja annettuaan käsistään kirjeen outo mies kiiruhti pois.

— Ihmeellistä. — Eugen oli repinyt kirjekuoren auki eikä voinut uskoa silmiään: sadanruplan seteleitä! Neljä kappaletta. Mitäs tämä merkitsee? Ja taitamattomasti kirjoitettu kirje Eugen Mihailovitshille: "Evankeliumissa käsketään kostamaan pahaa hyvällä. Te olette minulle paljon pahaa tehnyt kupongilla ja minä olen pahasti loukannut sitä talonpoikaa, mutta sinulle teen hyvää. Tuossa on, ota nämä 4 sataruplasta ja muista pihamiestäsi Vasilia."

— Ei, mutta tämähän on ihmeellistä, — puhui Eugen Mihailovitsh yhtaikaa sekä itselleen että vaimolleen, ja vielä pitkien aikojen kuluttua, kun vain muisti ja siitä kertoi, nousivat kyyneleet hänen silmiinsä ja olo tuntui hyvältä.

XVIII.

Sudalskin luostarivankilassa säilytettiin 14 hengellistä miestä, enimmät rangaistuina oikeauskoisuudesta luopumisesta. Sinne oli tuotu myöskin Isidor. Isä Misail oli ottanut Isidorin vastaan paperin nojalla, ja puhumatta hänen kanssaan mitään käskenyt sijoittaa hänet tärkeänä rikollisena erikoiskoppiin. Isidor oli ollut vankilassa jo kolmatta viikkoa, kun isä Misail, kiertäessään koppien tarkastuksella, poikkesi Isidorinkin koppiin ja kysyi oliko hän minkään tarpeessa.

— Olisin paljonkin tarpeessa, mutta en voi ihmisten kuullen siitä puhua. Sallitko puhua sinulle kahden kesken?

He katsahtivat toisiinsa, ja Misail ymmärsi, ettei ollut mitään pelkäämistä. Hän käski saattaa Isidorin omaan koppiinsa ja päästyään siellä kuulijoista, sanoi: sanohan sanottavasi…

Isidor lankesi polvilleen.

— Veli, — sanoi Isidor. — Mitä sinä teetkään? Ajattele itseäsi. Eihän sinua suurempaa pahantekijää voi olla olemassa, olethan polkenut jalkoihisi kaiken, mikä on pyhää…

Kuukauden kuluttua Misail lähetti asianomaiseen paikkaan kirjelmän ei ainoastaan Isidorin vaan kaikkien muidenkin pidätettyjen pappien vapauttamisesta rikoksensa katuneina. Mutta itse puolestaan anoi päästä luostarin rauhaan.

XIX.

Oli kulunut kymmenkunta vuotta. Mitja Smokovnikov oli lopettanut opintonsa teknillisessä opistossa ja palveli suuripalkkaisena insinöörinä Siperian kultakaivoksissa. Hänen oli lähteminen piiriinsä tarkastusmatkalle. Silloin tarjosi tirehtööri hänelle matka-apulaiseksi pakkotyöläisen Stepan Pelagejushkinin.

— Tarjootte pakkotyöläistä? Eikö se ole vaarallista?

— Tätä ei tarvitse pelätä. Tämä on pyhä ihminen. Kysykää keltä hyvänsä.

— Mistä hänet onkaan tuomittu?

Tirehtööri naurahti. — Kuusi ihmistä hän on tappanut, ja on sittenkin pyhimys. Kyllä vastaan hänestä.

Ja niin otti Mitja Smokovnikov Stepanin mukaansa, kaljupäisen, laihan, päivettyneen miehen, ja läksi matkalle.

Matkalla hoiti Stepan Smokovnikovia kuin omaa lastansa, niinkuin hän aina hoiti kaikkia, ja kertoi koko elämäkertansa, perustuksia myöten, ja kuvasi myös nykyisen elämänsä ilon.

Ja ihmeellistä sanoa. Mitja Smokovnikov, joka oli tähän asti elänyt pelkällä juonnilla, syönnillä, kortinpeluulla, viineillä, otti ensi kerran eläessään asioita ajatellakseen. Ajatukset eivät enää jättäneet häntä, vaan myllersivät hänen sieluansa yhä pitemmälle. Hänelle tarjottiin hyvin tulokasta paikkaa, mutta hän sen hylkäsi, ja päätti rahoillaan ostaa maatalon, mennä naimisiin ja parhaan kykynsä mukaan palvella kansaa.

XX.

Sen hän sitten tekikin. Mutta ensin matkusti isänsä luo, jonka kanssa oli ollut kireissä väleissä, koska tämä oli mennyt uusiin naimisiin. Hän päätti nyt lähestyä isää. Ja niin tekikin. Isä ihmetteli poikansa tuumia, nauroi niitä, mutta vähitellen herkesi hyökkäämästä, ja hänen mieleensä muistuivat monet, monet tilaisuudet, jolloin oli tullut pojalleen vääryyttä tehneeksi…

(V. 1904.)

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VÄÄRÄ KUPONKI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE