Besztercze ostroma
Date: 2022-09-06T00:00:00+00:00
Keywords: Hungarian fiction -- 19th century; Eccentrics and eccentricities -- Fiction; Nobility -- Hungary -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Besztercze ostroma

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Besztercze ostroma

Author: Kálmán Mikszáth

Release date: September 6, 2022 [eBook #68924]
Most recently updated: October 19, 2024

Language: Hungarian

Original publication: Hungary: Révai Testvérek

Credits: Albert László from page images generously made available by the Google Books Library Project

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK BESZTERCZE OSTROMA ***

Megjegyzés:

A tartalomjegyzék a 228. oldalon található.

MIKSZÁTH KÁLMÁN MUNKÁI

BESZTERCZE OSTROMA

MIKSZÁTH KÁLMÁN MUNKÁI

NEGYEDIK KÖTET

KÖZREBOCSÁTOTTA AZ IRÓ
NEGYVENÉVES JUBILEUMÁRA
ALAKULT ORSZÁGOS BIZOTTSÁG
BUDAPEST MDCCCCX.

BESZTERCZE OSTROMA

AZ ORSZÁGOS JUBILEUMI
BIZOTTSÁG MEGBIZÁSÁBÓL
KIADTA A RÉVAI TESTVÉREK
IRODALMI INT. RÉSZV.-TÁRS.

MINDEN JOG FENNTARTVA

Pallas részvénytársaság nyomdája, Budapesten.

BEVEZETÉS.

Esztendők sora óta együtt szoktam vacsorálni az István főherczeg vendéglőben az én igen t. barátommal, gróf Pongrácz Károly képviselővel és tábornokkal. A hosszú téli estéken sokszor csak ketten ülünk a szokott asztalnál, lenge fátyol alatt, mely szivarjaink füstjéből szövődik s ha már kifogyott az aktuális beszélgetési anyag, szivesen csúszunk kijebb a jelentől, az élményekben, színekben duzzadó múlt felé. Egymást ilyenkor szinte nem is látjuk, hanem csak a multat.

Sok, sok év alatt egyszer is, másszor is fölemlegette Pongrácz István grófot, az ő vitézi cselekedeteit, hadjáratát, egész exczentrikus lényét. Rokonok jöttek az asztalhoz; azok ismét uj meg uj vonást fedtek fel előttem Pongrácz Istvánról. Egy napon rájöttem, hogy a megboldogult gróffal magam is találkoztam volt egy ízben, láttam szemtől szembe és beszéltem vele. Most már érdekelni kezdett az alak, a megírás szempontjából. Kérdezősködtem utána, fürkésztem lelkének rugóit; akik őt közelről ismerték, mind azt mondták:

– István grófnak volt esze, de nem sok, ambicziója is volt, de sok; szerepelni akart minden áron, de látta, hogy mint okos ember nem szerepelhet, megpróbálta tehát mint bolond ember.

Ebben igen sok ráczió van. Nálunk a buták és okos emberek egyaránt akarnak szerepelni. Roppant konkurrenczia van. István gróf a hálásabb térre vetette magát; beállott bolondnak. S itt gyönyörűen hagyták nagyra nőni, nem előlgetett senkinek.

A Pongrácz-család története tele van középkori fénynyel, ragyogással, Szentmiklósi Pongrácz, kinek fejedelmek voltak adófizetői, Pongrácz Péter, a legszebb magyar levente, ki iránt egy királyné gerjedt boldogtalan szerelemre, a nagypallosú Pál, török fejek lekaszabolója, meg annyi vitéz ős, annyi délczeg Pongrácz-kisasszony, harmatos arczú, tollas kalapú, aranyos czipellőjű, nagy történelmi alakok anyái később, fehérruhás várkisértetek a legkésőbb…

Olyan ez a családi történelem, mint egy mélységes tó. Aki belenéz, aki belemereng, ha nincs erős feje, megszédül. És István grófnak nem volt erős feje és nagyon mélyen belenézett…

Elhatároztam, hogy egy elbeszélésre terjedő anyagot kiszakítok az életéből – mint mikor egy vég pósztóból kihasit valaki egy mellényre valót.

Csak még az engedelmet kellett megnyernem a család tagjaitól, mert a történet igen friss, hőse nem por, még csak az első álmát aluszsza a varini sírboltban; még el sem száradtak a koszorúk, amikkel a koporsót befedték a temetés napján.

A család azon tagjai, akiknek szólottam, szivesen beleegyeztek s mikor az volt a kérdés, hogy költött nevet adjak az elbeszélés hősének, így szólt Károly gróf, a legidősebb Pongrácz:

– Csak hadd legyen az ő valódi neve alatt. Ha ma felkelne a sírjából, ő maga örülne a legjobban, hogy a dolgot nyomtatva olvashatja. Hiszen alkalmasint valami effélére vágyott.

Igy aztán, isten nevében, belekezdhetek ebbe a középkori történetbe, melynek egyes szereplői még ma, a XIX. század végén is élnek.

ELSŐ RÉSZ.
ESTELLA

Az emberek igazságérzete nem áll valami kifejlett fokon. Ösmertem valaha egy öreg czinczárt (görögöt), a Dugali bácsit, aki mikor a török-görög harczok epizódjait mesélték előtte, hogyan döfi le a török könyörtelenül a görögöt, ahol találja, elszörnyűködve pattant fel:

– Oh, a gaz pogány, a gaz pogány!

De mikor aztán az elbeszélő egy kanyarodással arra tért rá, hogy ha meg a görög fogja el a törököt, felkonczolja, olajba süti, szeliden morogta:

– Mit tudja tenni szegény!

(T. i. mit tudja tenni szegény görög! Hát persze olajba süti. Hiszen csak nem sütheti pampuskazsirba, szegény görög.)

Az emberek igazságérzete ilyen mindenütt, még a történelem-írásnál is. A labancz-kurucz világ eseményei is ilyen kétféle igazságérzeten keresztülszűrve maradtak ránk. Nem feszegetjük hát azokat, nem is igen tartoznak a történetünkhöz.

Hanem az az egy bizonyos, hogy mikor a kuruczok mind elfogytak, ugy gondolá a király Bécsben, hogy most már azokat is ki kellene irtani, akik csak ezután születhetnének. A király tul ment a Herodes ideáján is. De mit tudta tenni szegény!

Meghozták az 1715:42. t.-czikket a várak ellen, lerontani rendelvén azokat, mert úgy kell annak lenni, hogy a sasfészkek szülik a sasokat. Hát ne legyenek sasfészkek. Nincs már a sasokra többé szükség, csak egy sas maradjon: az örökkévaló sas, a két fejével.

A várakat le kell rombolni, de… (ilyen «de» mindig van a magyar törvényekben s még ha nincsen is, megtalálják), de a kastélyok maradhatnak. Hát már most mi történt? Hiszen világos. A várra azt mondták, hogy kastély és kegyelmet kapott, ha befolyásos familiáé volt; a kastélyt pedig, föltéve, hogy gyámoltalan özvegy vagy árvák kezén lógott, megtették várnak és pusztulnia kellett.

Nedecz vára is azon a czímen menekült, hogy kastély. Igaz is, hogy nem fekszik hegyen, mogorva sziklán, hanem két hatalmas négyszögben terül el közönséges módon, mint egy óriási kaszárnya. Egyebekben valódi vár bástyákkal, felvonó-híddal, toronynyal, tömlöczczel, kápolnával, földalatti utakkal, sülyesztőkkel. Még régi muskétás ágyú is volt hozzá vagy nyolcz darab.

Ebben a várban lakott néhány év előtt (még tíz év előtt is) Pongrácz István.

Zsolna és Várna között fekszik a Semiramis-hegy, melyen valaha Ludmilla királyné, «a tót Semiramis» palotája állott. Utálatos, kopár hegy, kiélt, kifáradt, nem terem azon semmi élő növény, csak egy-egy szál árvalányhaj, némelykor éjjel elhallatszik a bömbölése egész Budetinig. Mert azt mondják, hogy a belsejében zúg-morog valami, sejtik is a környékbeliek benne a tűzokádót. No iszen csak azt lessék. A Semiramis még okádni is lusta.

Hanem a csúf Semiramisért kárpótlásul ott van a gyönyörü vadregényes út Sztrecsnó és Óvár között. Szeszélyes alakzatú sziklák nagy üregekkel, (ezek egyikében lakott a hatalmas Nohták madár, aki a Szvatopluk király kisebbik lányát elragadta, feleségül vette, gyermekeket nemzett vele), ezeréves fák, a völgybe száguldó patakok váltakoznak egymással tarka-barkán.

Várnak és várúrnak való hely ez; itt még az őskor szörnyetegei élnek, nem a jelenkoré. Itt nem prüszköl a vonatok gőzgépe, hanem e helyett az erdei szellem, a Jarinkó köhécsel, akinek csak egy szeme van, az is hátul a nyakcsigolyáján; egyre köhög s mindenik köhintésénél eltünik a föld szinéről két bocskor, ami összesen egy tótot jelent. Mindenik köhögésnél meghal egy tót. Hát még mikor náthája van a Jarinkónak kolera idején!

Hej, ha a Jarinkót sikerülne valahogy agyonütni, elpusztitani, mindjárt be lehetne vetni zabbal a temetőket.

Mélységes csönd van itt, megdermesztő méltóság, fönség ül a hegyek, sziklák tetején. Kuss! Ide ugyan be nem tolakodik a XIX-ik század.

Azért élt itt kedvére Pongrácz István s mintha valami hasonlatosságban lenne a Jarinkóval, bár elől volt a szeme, mint a többi emberé, mégis hátrafelé látott, mint a Jarinkó a magáéval.

Különben derék szál legény volt, magas, daliás, feltünő piros arczczal, hetyke bajuszszal. Nem volt más hibája, csak hogy sántított egy kicsit. Azt is ő maga akarta így. Mikor egy vitézi roham alkalmával megbotlott a lova egy sánczban, oly szerencsétlenül bukott le, hogy eltörte a lábát.

Persze rögtön elhitták hozzá a gbelai javasembert, a vén Sztrelnyik Matykót, aki értett az eltört lábak helyreállításához, ebmarás gyógyításához s mindenféle kuruzslásokhoz. István gróf rárivalt:

– Meg tudod-e gyógyítani a lábamat?

– Olyan lesz, mint a másik, – felelte Matykó.

– No hát fogj hozzá. De ha nagyon fáj, – látod ezt a pisztolyt – menten keresztül lőlek; ha nem fáj, öt aranyat kapsz.

– Jaj, az nem lehet, hogy ne fájjon – ellenveté Matykó, – csak ha a helyére nem igazítom, de akkor örökre sántitani fog méltóságod.

– Szamár vagy Matykó! – nevetett a fiatal főúr. – Hát mi szüksége van az úrnak a lábára? Az csak a parasztnál numerus, te ostoba. Nem látom be, mit keressen az én lábam a régi helyén, ha kellemetlenséggel jár az odaköltözése? Gyógyits engem, öreg, fájdalom nélkül!

Igy maradt egész életére sántán, nagy sopánkodására az asszonyoknak, akik mikor meglátták, rendesen felsóhajtottak: «De kár, hogy biczeg!» Azok a bolondos asszonyok mingyárt a tánczra gondolnak s a táncznál még az úrnak is a maga lábaira van szüksége. Erre bizonyosan nem gondolt Pongrácz István.

Hanem iszen az asszonyokra sem gondolt sokat, hiába vetették ki rá hálójukat a szomszédos kastélyok kisasszonyai, menyecskéi. Mars miatt hozzá nem férhetett Ámor. A folytonos háborúzások…

Hogyan a háborúzások? Hiszen a közeli emberöltőben nem ivott a mi vizeinkből ellenség lova, sem odakünn nem jártunk hódítóban.

Ugy, de Pongrácz István a maga szakállára viselt háborúkat. Montecuculi szerint eddig a háborúhoz három dolog kellett: pénz, pénz és pénz és a pénzmagon kivül is kellett még hozzá két összeveszett hatalom. De Pongrácz e nélkül csinálta. Ő saját maga ellen viselt hadjáratokat.

A nedeczi várhoz csinos kis uradalom járult, annak a földjeit, rétjeit kiadta használatul a parasztoknak hadiszolgálatok fejében. Valahányszor feltüzték a vár fokára a harczi zászlót a Pongrácz-czímerrel, a kürtöt tartó kézzel kék mezőben, s megfújták a kürtöt a vártoronyban, gyülekezniök kellett a parasztoknak a várudvarra, ahol is egyszerre átalakultak katonákká. De különben is gondoskodtak róla Pongrácz hajdúi, akik bárányvérbe mártott karddal járták sorba a paraszt házakat:

– Vojna bude ludja! (Háboru leszen emberek!)

A vár fegyverterme tele volt régi vitézi ruhákkal, pánczélokkal, jelmezekkel, a Mátyás korabeli fekete-sereg egyenruhájától kezdve le egész a vasas németig. A szegény tótokat ezekbe a ruhákba bujtatták. Volt ott török spahi, Rákóczi-féle brigadéros, Svehla vitéz, keresztes lovag s mintha egy középkori katonai temető alakjai egyszerre ugrottak volna ki Mihály arkangyal trombita-szavára a sírjaikból és valamennyien tótul beszélnének, még Gara palatinus is, akinek a ruháit Nedecz várában őrizték és most Moravina Petro, a gbelai molnár izmos tagjait fedték.

– Na dve stranke chlapci! (Két pártra szakadjatok fiuk!)

Egy nyugalmazott csász. kir. őrnagy, Forget nevű, volt az ellenség vezére, ki Gbelán lakott s ezért a vezéri hivatalért ötven pozsonyi mérő búzát és egy hízott ártányt húzott évenkint Pongrácztól. A két részre osztott sereg egyik felét ő vezette a koczka szerint, vagy ostromra vagy védelemre. Mert Forget és Pongrácz közt koczka döntött, vagy a levegőbe dobott pénzen a «sas» vagy «írás». Aki jót dobott, az választotta a pozicziót, vagy kimenni és ostrommal bevenni a várat, vagy bent maradni és nem engedni az ellenfelet a falak közé. Sokszor napokig, hetekig tartott az ádáz ostrom. Kirohanások, nyilt ökölütközetek a vár előtt, az egész környék derültségére s bizony a fizetett ellenség, Forget uram, úgy elagyabugyálta néha Pongrácz Istvánt, hogy ágyba kellett feküdnie. Mindez a maga középkori formájában ment; a háború után, ha a gróf győzött, Te deum-ot tartottak a várkápolnában, amelyre a környékbeli urak és hölgyek is hivatalosak voltak. A Te deum után magnum áldomás következett, ökörsütés a hadaknak, bál fent a termekben az úri résznek.

Ámbátor a rangbeli emberek nem igen engedték a maguk feleségeit és leányait a nedeczi várba. A kurta nemesi házakból teltek ki a női vendégek, a rangbeli urak azt mondották:

– Nincs asszony a háznál, hát nem vihetjük mi sem a fehérnépeinket.

Amire aztán felkaczagott Pongrácz István:

– Hát majd szerzek asszonyt a házhoz.

És a legközelebbi zsolnai vásáron, ahol valami kopott czirkusz-társulat mutogatta magát, mikor meglátta Donna Estellát kurta kétaraszos atlaszszoknyájában és annak a csodálatos produkczióit, magához intette a czirkusz-igazgatót.

– Hogy adod nekem azt a kisasszonyt?

Az igazgató lekapta fejéről a sapkáját és mély alázattal mondá:

– Hatszáz forintért.

István gróf kivette a tárczáját és fizetett.

– Hadd szálljon le a lórul az a személy. Azután vitesd el a kocsimra, direktor; ott áll a nagyvendéglő udvarán.

Donna Estella csinos leány volt, pompás idomokkal, nagy mellel, hajlékony, mint az aczélpenge, vörhönyeges haja jól illett vakító fehérségű, kissé szeplős arczához. Szemei nem voltak sem egészen kékek, sem feketék. Éppen a szemek különös alakja és szine tette a leányt érdekessé. Mintha két beszterczei szilva villogna, csillogna a rőt pillák alatt.

Sajátságos japán tipus volt, bár a direktor nehezen hozta Japánból, de Granadából sem, mivelhogy Donna Estella, azonkívül hogy németül, tótul tratyogott valamit, csak magyarul beszélt, azt is gömöri akczentussal.

Nem sokat ért. Látszott a szemeiből, az arczából, egész lényéből, hogy már nagyon sokat tapasztalt. A sok tapasztalat pedig csak a férfiúnak ékesség.

De nem is valami gyöngédebb érzelmek húzták feléje István grófot, csak egy ötlet, hogy valami asszony legyen ezentúl a várban. Egy várasszony.

Az ördögbe is, ez pompásan fog festeni. Az ódon szekrények a várfolyosókon úgy is tele vannak aranypaszomántos szoknyákkal, asszonyi kaczabájokkal, picziny karmazsin czizmákkal, gyöngyvarrottas czipellőkkel, hadd viselje őket valaki. Bolondságnak is elég bolondság lesz, de ezenfelűl ki is fizeti magát.

Így került Donna Estella a nedeczi várba és lassan-lassan nélkülözhetetlen lett a grófra, – ki tovább élt az ő különczködéseinek. Délelőtt kisebb hadgyakorlatokat tartott cselédjeivel és az ujonczokkal, akiket lépni tanítgatott. – Szeno – szlama, szeno – szlama! (Szalma- és szénacsutak volt lábaikhoz kötve.) Estella, mint markotányosnő, rövid ruhában, csinos patrontáskával, két kulacsból bort és rozspálinkát szolgált fel a katonáknak. Aki jól viselte magát, szabad volt neki az Estellát megcsókolni. A hadjáratoknál mint amazon lovagolt és verekedett a gróf balján. Pont délben messze, egész Moisig, Podzámekig elhangzó kürtszó jelentette a környéknek, hogy Nedecz várának ura ebédhez ül. Minden programm szerint ment. A hatalmas ódon lovag-terembe, mely ebédlőül szolgált, már úgy nyított be Estella, mint egy középkori várasszony, brokátselyem-ruhában, tollas barettel; széke mögé szőkefürtös, selyemharisnyás apród állt, ezüstvirágos kék bársony rococo frakkban, egész térdig érő, skófiummal kivarrt fehér atlasz mellényben.

Az asztalhoz ülők kezet csókoltak az úrnőnek, elsőben maga Pongrácz István, lovagi módon térdeplőre hajlítva a jobb lábát, amelyikre nem biczegett, utána az «ezredes» (voltaképen tisztartó), Pamutkay János, azután Holub Mihály udvari káplán és a «hadsegéd» (voltaképen Kovács János várnagy), majd a «saját lengyelem», ahogy Pruzsinszky Szaniszlót nevezte s végre az iródiák, Bakra Ferencz, ki a hadjáratok történetét irogatta tornyos czellájában, szép kalligrafikus betükkel, pergamen levelekre, úgy mint réges-régen volt szokásban.

Minden ételt előbb a várnagy kóstolt meg s ha ő kegyelmén nem látszottak mérgezési tünetek, akkor sorba ment a tál. A pecsenyénél felállott Pongrácz István s egy felköszöntőt mondott Ferencz József király egészségére (mindennap azt az egy felköszöntőt), amikoron is három mozsár-lövés dördült el odakünn. A következő tálnál a többi urak közül emelkedett fel valamelyik, aki soros volt, ékes szavakban kiemelve Nedecz urának érdemeit és hadi vitézségét, mire újra három mozsár pukkant el a vár előtti sánczban.

Ebéd után csibukra gyujtott a várúr s környezetével kiült az erkélyre, egy nap úgy, mint másnap, intvén a várnagynak:

– Hozza elő kegyelmed a kincstárt!

Kovács János elő is hozta a «kincstárt», körülbelül egy rőfös zacskót, mely tele volt rézkrajczárokkal, imitt-amott úszkálván köztük egy suszter-tallér.

Künn az erkély alatt már össze voltak gyülve a környék gyerekei, koldusai és léhütői, várván a mindennapi pénzszórást. Különös öröme telt ebben István grófnak, amint belemarkolva a zsákba, két kézzel hajigálta le a garasokat és krajczárokat olyanformán, mint mikor buzát vetnek, hogy a pénzek minél szélesebb ívben szóródjanak el az árokba, a bozót közé, a tövises bokrok alá. No volt ott zsibongás, lárma és dulakodás, amint egymás hátán bukfenczezve rohantak a zsákmány után. István úr úgy kaczagott, tapsolt, mint egy gyermek.

Az erkélyről, miután a pipák kiégtek, a csontterembe vonultak az urak, kivévén a káplánt, annak nem volt szabad.

– Az úr szolgája ne mászkáljon az ördög vermeibe – figyelmeztette István gróf mindannyiszor.

A káplán nem ment be a csontterembe, ahol minden csontból volt (minden bútora szarvasagancsokból készülvén), de a leggonoszabb csont volt Estella, aki már ott várta őket tricotban, kurta tüll szoknyában, mely a csipőit verdeste kaczérul, mint a lepkeszárny.

A terem át volt idomítva trapez-mutatványokra s Estella kedvvel csinálta nyaktörő produkczióit, mígnem István gróf végigheveredve a pamlagon, elszenderedett. Akkor azután beszüntek a mutatványok, az urak és Estella kiosontak lábujjhegyen és csak az apród maradt benn, hogy egy-egy zöld galylyal a legyeket kergesse s az alvó főúr arczára hűs szellőt hajtson.

De még ezzel nem telt be a napirend. Mikor a gróf fölébredt, kikocsizott, ha ugyan Estella megengedte, mert Estella úgy tett, mintha szerelmes volna bele, mintha őrjöngne utána. Valószínű, hogy csak ravaszkodott, hogy csak a szerencséjét akarta megalapítani. Azt gondolta magában: «Ez a bolond gróf utoljára is feleségül vesz, ha okosan viselem magamat.»

És próbálta magát okosan viselni. Mikor át akart kocsizni valamelyik szomszéd kastélyba, ahol kisasszonyok is voltak, Estella a kellő pillanatban odaugrott és a négy prüszkölő ló elé vetette magát, szétszórt hajjal, a szenvedélytől égő arczczal kiáltva:

– Csak az én holttestemen keresztül megy ön oda!

Máskor pedig, amint megindult a négy ló, egy hirtelen iramodással felugrott az ostorhegyes hátára és ott ült a szőrén, hosszú kék ruhája úszni látszott a ló balján, mint egy felhő, kivette a zsebéből a kötését s míg a ló száguldott alatta, hányta-vetette a kevély fejét, ő egész nyugodtan kötögetett. Igazán olyan szép volt ilyenkor, mint egy boszorkány. A népek útközben, ha így látták, ugyancsak vetették magokra a keresztet.

István gróf pedig részint nevetett, részint boszankodott. «Csak nem mehetek így szégyenszemre Motesiczkyékhez!» Otthon azután vette a korbácsot és, mint valami makranczos gyereket, ütötte, verte Estellát, hogy kék foltok maradtak a vállain napokig.

Az csak összeszorította az apró egérfogait és gondolta magában:

«Jól van, csak üss, de azért mégis Pongrácz Istvánné lesz belőlem.»

Ez ugyan nem látszott valószinűnek, mert Pongrácz István csak úgy szerette Estellát, ahogy egy állatot szokás, egy ügyes kutyát; meg se látta benne a nőt. Hiába várta a szép komédiásnő évekig, hogy egyszer csak vacsora után mégis kedve támad kifűzni a saját kezeivel a ruhaderekát.

Nem, nem. Hisz vacsora után más volt a programmon. A vacsora után együtt borozgatott a lengyelével, Pruzsinszky Szaniszlóval (hiszen minden jóravaló várban kell, hogy legyen egy lengyel). Pruzsinszky anekdotákat beszélt neki és mindenféle történeteket, amiket jártában-keltében fölszedegetett.

Mikor a tizenegy órát ütötte, megveregette a Szaniszló vállait:

– Derék ember vagy, lengyelkém, soha ki nem fogysz a beszédből, hanem most már eredj a szobádba és feküdj le. Az inas majd bevisz egy kulacsot a párnád alá, hogy, ha éjjel fölébredsz, húzhass belőle egyet.

Azután maga is bement a hálószobájába, levetkőzött és behívta az apródját, meg a diákot.

Az apród a lábait vakarta, a diák pedig ősei történetéből olvasott fel fejezeteket. Az ősök elringatták a hóbortos unokát, ki tovább szőtte azt álmában, amit ők megkezdtek s ki tovább csinálta másnap ébren, amit éjszaka ő közöttük álmodott.

Hogy bolond volt-e Pongrácz István? Ki tudja! A vélemények megoszlottak e felett a környéken. Bolond-e valaki azért, hogy úgy él, mint egy király? Hogy az emberi akarat erejét tovább nyujtja, mint a többiek. «Én nem akarok a XIX. században élni, visszamegyek a XVII-ikbe, mert nekem úgy tetszik. Az idő jöhet, mehet, de engem nem visz, oda állok, ahova akarok.»

Normális agyvelő volt-e, egy kis különczködéssel, vagy pedig tényleg hiányzott az egyik kereke? Nyegle allure volt-e nála ez a várurasdi, vagy betegség? Hisz minden egyébről okosan, rendszeresen beszélt és gondolkozott.

Meglehet, hogy az embereknek nem csak a sorsát gyúrják át a viszonyok, hanem az agyvelejét is. Ha nem örökölt volna egy várat Pongrácz István, talán lett volna belőle ügyvéd, orvos és nem tudom én mi; de mert egy várat örökölt és egy várhoz való nevet, hát lett az «utolsó várúr», ahogy magát leveleiben aláírta.

De különben az őrültség relativ dolog. Az abnormis embernek a rendes ember látszik különösnek. S ha az abnormis emberek volnának többségben, akkor talán a rendes eszüeké volna a Lipótmező.

Nem, ezekbe én nem avatkozom, egyszerűen úgy beszélem el Pongrácz István dolgait, ahogy történtek.

Ő maga is tudott arról, hogy bolondnak tartják s szinte jól esett neki. Egyszer Podzámeken megszólított egy cseperedő parasztleánykát:

– Hogy hívnak?

– Ancsurkának – szólt a leányka reszketve, haloványra váltan.

– Ugy-e, félsz tőlem? Ugy-e, azt mondták neked, hogy bolond vagyok? No, ne hazudj, valld meg, hogy azt mondták. Itt van az ujjam az orrodon, megösmerem, ha nem szólsz igazat.

– Hát igaz, azt beszélik.

– No látod. Ezek az emberek! (Szomorúan mosolygott.) Pedig lásd, senkit se bántok. Jó ember vagyok én. (Megsimogatta a gyermekleány szőke haját.) De te is derék leány vagy. Mit hozzak neked a városból?

A gyermek elpirult, fölemelte köténykéjét az arcza elé s az alól selypíté szégyenlősen:

– Egy kis festéket hozhatnál, uraság!

– Ejnye te kis ringyó! – kiáltá a gróf hirtelen megdühödve s úgy vágta pofon két oldalról, hogy majd kicsattant az orczája a vörösségtől. Nem kellett ahhoz már festék.

Undorodott némelykor az emberektől, a mostaniaktól, az élőktől. Szive ott volt a régieknél, órákig elnézte a Medicis Katalin arczképét (abba volt szerelmes), gyakran hozott neki virágot is, tele tüzdelve a kép rámáját szegfűkkel, jáczintokkal. Hiszen a jáczintokat szerette Katalin!

Így élt, semmit se törődve a jelennel, (ujság nem járt a várba), mindennap az az élet és soha abban évek hosszú soráig semmi változás; reggel mise, aztán hadgyakorlatok, délután a pénzszórás, trapez-produkcziók a csontteremben, este korhelykedés a lengyellel. A körülötte lévő emberek is maradtak a régiek és apródonkint olyan bolondok lettek, mint az uruk; kezdték komolyan elhinni, hogy egy középkori oligarchát szolgálnak a középkorban és hogy mindez egész rendben van, csak a káplán, Holub kötötte ki magának a jövő évi konvenczióban, hogy ő is bejárhasson ezentúl a csontterembe. (Hát igaz is, miért ne gyönyörködhetne ő is a művészetben?)

Nem, talán sohasem történt volna semmi változás a várúr életében (s én most meg se írhatnám ezt az elbeszélést), ha olyan bolond szomszédjai nem lettek volna, mint Behenczy Pál báró és a fia, Károly.

A lapusnyai szelid-gesztenyeerdő fölött, egy kődobásnyira a fürge Vágtól, amelyen a «tót flotta» jár (fát és terményeket szállító tótok talpakon), egy völgyhajlásnál kibukkan a Behenczyek várkastélya. Van az tán ezer esztendős is; olyanok a falai, mint a korom. Elhagyatva, dülőben áll itt, lakatlanul, a balszárnya össze is horpadt, csak a jobboldal áll a hatalmas toronynyal, melyben csak akkor kondul meg a harang, ha egy Behenczyt temetnek valahol a világon.

A Behenczyek roppant gazdagok voltak; mikor Pál úrnak az apja meghalt Bécsben, így szólt fiához halálos ágyán:

– Annyi aranyat hagyok, fiacskám, ha megolvasztva leves helyett eszed, bor helyett ha iszod, még se bírsz rajta túladni.

Két nagy uradalom volt Trencsénben (a vitéz Thurzók után), egy az Alföldön, palota Bécsben, Pesten, tömérdek készpénz, műkincs.

S mégis mind elfogyott. Mert hát Behenczy Pál nem levesre és borra olvasztotta fel az aranyakat (így nem bírt volna velök), hanem asszonyi csókokra, az az igazi nektár.

S amit azok a dámák meghagytak, akik magukat festik, azt aztán segítették elvinni azok a többi dámák, akiket Giergl festett a kártyalapokra.

Egyszóval minden elúszott. Behenczy Pálnak negyven éves korában nem maradt egyebe, csak egy Károly nevü kamasz fia és a Vág melletti ócska kastély, ahonnan a predikátum van, de az uradalom nélkül. Az a zsidóé.

Nem volt egy talpalattnyi földjük se, csak: amin a kastély állott s hogy még sem voltak földönfutók, azt Behenczynének (egy gróf Czobor-leánynak) lehet köszönni, ki férjétől elhagyatva halt meg Gráczban s tíz-tízezer forintnyi évi vitalicziumot hagyott fiának és férjének.

A vitalicziumot félévenkint kapták s volt akkor hegyen-völgyön tivornya, muri, míg az összegből tartott. A fiú Bécsben lumpolt, az apa Pesten vagy megfordítva, de sohasem együtt. Hanem ’iszen mennyi ideig tartott nekik ötezer forint! Tíz-húsz napig! A félév első hónapjának végén már összehozta őket a nyomor a trencséni ősi kastélyban, ahol aztán úgy tengették életüket öt hónapig (mire ismét eljön a kiröpülés ideje), mint Toldi Miklós lova.

Egy vén asszonyuk volt ott, aki a kastélyra felügyelt, az főzött volna nekik, de a vén asszonyhoz egy éléstár is kellett volna s az már nem volt. Úgy éltek, mint a nomád-népek. Vadakat ettek, ha lőttek és halakat, ha a Vágban fogtak.

De ha vad nincsen, olyankor jó a szelíd állat is. Hiába, az ember olyan különösen van alkotva, hogy az éhségét még az a tudat sem csillapítja le, hogy ő báró. Sok eltévedt falusi tyúk és liba halála pecsételte meg ezt az alapigazságot. Sőt Károly úrfi egyszer esti szürkületben egy ártatlan borjút is lőtt a Szlabi Miklós luczernásában.

A borjú, a tyúkok és a libák szegény parasztoké voltak, akik sok galyibát, sok lármát csináltak emiatt; jártak panaszra fűhöz-fához, de én Istenem, ilyen csekélységekért csak nem lehetett Behenczyéket kikérni a főrendiháztól!

Végre is a környék vénei lecsillapították a haragos utódokat:

– Ugyan ne panaszkodjatok, szamarak, hogy a Behenczy urak szegények, éhesek és hogy valamit ehessenek, azért pusztítanak benneteket. Ez a jó. Ez a természetes. Egy-két tyúkocska nem a világ! De láttátok volna őket gazdagon, negyven év előtt, mikor jól voltak lakva. Akkor volt meg a jó étvágyuk. Az volt csak a pusztítás, amit akkor műveltek közöttünk.

Jó időben, nyáron még csak eljárogattak ide-oda vendégnek a közellakó apró nemesekhez és papokhoz, de a téli félév keserves szokott lenni – a vígan töltött elejét kivéve. A négy-öt pénztelen hónap valóságos örökkévalóság egy ilyen odúban, hitel nélkül, mód nélkül, elzárva öles hóval, járatlan utakkal a világtól.

Nyáron a nyomorúság úgyszólván incselkedik az emberrel, de télen őszinte, kiállhatatlan. No, de egy jó oldala mégis van, hogy közel hozza azokat, kik benne leledznek. Lám, amint megkapják a pénzt, a félév első napján, a bőség, mint ahogy a fazék széttolja a parazsat a tűzhelyen, elszakítja az apát és a fiút, míg a nyomor aztán ujra összehozza őket, mint a lapát a hamut.

Egy ilyen téli campagne alatt istennek tetsző egyetértés volt köztük. Megosztották barátságosan az életgondokat s gyakorta szólt így az öreg:

– Mindenünk fogytán van, borunk, dohányunk, élelmünk. Láss valami után!

Károly báró ügyes, élelmes, ötlet-gazdag s csinos fiatal ember volt. Egy kis svihákságot sem kellett kérnie a szomszédból; ha neki indult, többnyire sikerrel járt s egypár napra valót beszerzett. Hiszen mindig akad valaki, akin lehetséges egy kis eret vágni. Az isten bölcsen rendezte be a világot, – nem ok nélkül teremtette az ostoba embereket. Ezek a leghasznosabbak.

Mire a Károly szerzeménye elfogyott, addig az öreg Pál báró (ámbár még nem volt öreg, csak negyvenhét éves) okvetlenül kieszelt valamit, önként ajánlkozván: «Most rajtam a sor», s ez a különös támogatás apa és fiú között igazán megható volt. Mert a kölcsönösség az igazság. Semmi sincs ingyen, Lári-fári, hogy Illést egy holló táplálta. Vagy ha táplálta is, bizonyosan volt rá valami különös oka.

Hanem egyszer, tél vége felé, nagyon megnehezedett ez az élet. Ilyenkor van a felföldön az inség, kivált ha őszszel nem adott nekik a föld elég krumplit. A gondviselés a tótokkal csak a krumpli útján beszél. Ha sok krumpli van, az annyit jelent: «Szeretlek tótocskák, szaporodjatok!» Ha nincs krumpli-termés, akkor az istenke haragszik: «Minek vagytok ti a világon, tótocskák?» És a Jarinko ilyenkor még jobban elkezd köhécselni.

Az általános szegénység még jobban megszorongatta az ócska kastély lakóit. Bolond egy mathezis. Ha az egyik semmihez egy másik semmi jön, hogy az akkor még kevesebb! Pedig úgy volt. Rozsákné egy napon kikaparta fakanalával az utolsó maradék zsírt is a bödönből, mikor az utolsó galambfiókot megsütötte, azután oda állt a báró urak elé és ünnepélyesen lekapcsolván gazdasszonyi kötényét, azt kérdé:

– Hát holnap mit eszünk?

– Azt maga tudja, Rozsákné. Hát mi van még?

– Főzni való semmi.

– Hát sütni való? – kérdé Pál báró.

– Ez a csíz itt! – felelte Rozsákné gúnyosan, a kis fakalitkára mutatva, ahol egy sovány csízecske gubbaszkodott. – Nincs már itt egyéb élő állat. Mert a macskánk, a czirmos is elvándorolt, nem birta tovább a koplalást, felszedte szegény a sátorfáját.

– Kár érte, mert szükség esetén meg lehetett volna enni.

– No, csak ne nyugtalankodjék, asszony néni (nagy inség idején mindig asszony néni volt Rozsákné, a bőség napjaiban ellenben «vén boszorkány»). A baj kétségtelenül a nyakunkon van, de majd lerázzuk… kiokoskodunk a fiammal valamit. Inkább nézzen le kend, nénike, a pinczébe és turkálja fel jól gereblyével a homokot, hátha találna még ott valahol egy palaczk bort.

Rozsákné lement a pinczébe, de könnyebb lyukas hídon aranyat találni, mint abban a pinczében bort, hát persze nem is talált.

Azalatt a bárók elfogyasztották a három galambfiókot (csak már legalább töltelékjük volna), aztán meghányták-vetették a legközvetlenebb jövőt s abban állapodtak meg, hogy Károly báró legott átmegyen Krivánkára a paphoz (aki iskolatársa volt) és vagy tíz forintot kér tőle kölcsön. De ha öt lesz, akkor is jó.

Rögtön is útra kelt a fiatal báró s nagy aggodalmakkal, reményekkel várta az öreg, ráhagyván, miket vásároljon útközben. Egy verdung dohányt a zsidótól, vásároljon két font húst a mészárostól, egy kis czukrot, kávét a lapusnyai boltostól.

Az est is beköszöntött, de Károly nem jött, az öreg éjfélig várta, csak egyre nem jött. Minden neszre fölriadt, nyugtalan lett, végre felköltötte Rozsáknét is.

– Képzelje csak, a kis báró nem jött haza.

– Hát bánom is én – szólt Rozsákné nagyot ásítva és a másik oldalára fordult a vaczokban. – Rossz pénz el nem vész.

– Félek, Rozsákné, nagyon félek.

– Mitől fél?

– Hogy, teszem azt, megették a farkasok.

Erre aztán a Rozsákné is felkelt, felöltözött és elpityeredett.

– Csakugyan, a farkasok. Meglehet, uram, meglehet. Kivált, ha olyan éhesek voltak, mint mi vagyunk.

Pál báró bement a szobájába, lehajtotta a fejét az asztalra, úgy látszott, mintha egészen össze volna a lelke zúzva, mintha sírna. Mindenféle gondolatok kavarogtak a fejében. Hátha nem kapott pénzt? Hátha kapott és elköltötte? Vagy ha valami baja esett útközben?

– Szegény uram, mégis jó ember! – sóhajtott Rozsákné, mikor így látta. – Mennyire szereti ezt a fiacskáját!

Azután addig nógatta, míg befeküdt az ágyába.

– No, nem lesz semmi baja, no, csak feküdjék le a méltóságos úr. Ne vesztegesse azt a drága testi erőt a lelki töprengésekre. Pihenjen le, uram. Én majd ébren várom a kis bárót és ha eljön, felébresztem.

Pál bárónak rémes álmai voltak. A farkast látta álmában, aki megtámadja Károly úrfit a lapusnyai erdő szélén és széttépi, fölfalja. Egyszer csak, amint lakmározik belőle, ráakad a zsebében a dohányra, amit a zsidótól hoz, megszagolja s egy nagyot prüsszent, de olyan nagyot – hogy erre fölébredt Pál báró.

Fényes nappal volt már és voltaképen ő maga, Pál báró prüsszentett, olyan füst-macska ment az orrába Károly úrfi pipájából, ki apja ágyánál ült és kedélyesen pöfékelt.

– Hát itt vagy? – kiáltá az öreg örvendezve. – No, kutya mája, csakhogy itt vagy. Hát már most beszélj! Megvan-e a pénzecske?

Károly úr megcsörgette feleletül a zsebeit.

– Mennyit adott?

– Tíz forintot, – mondá vidáman.

– Derék iskolatárs! Mégis veszed hát valami hasznát, hogy iskolába jártál. Talán, ha húszat kértél volna…

– Lesz több is – felelte a fiú rejtélyesen. – Ez csak előleg.

– Hogy-hogy? – kérdé az öreg tompán.

– Ez egyszer fülön fogtam a szerencsét.

– Ne beszélj!

– A krivánkaiak templomot építettek, amint tudod, a tornyuk is készen van már, csak a harang hiányzik bele. A pap elbeszélte, hogy együtt van a pénzük a harangra, kerek hatszáz forint s hogy holnap indulnak Beszterczebányára megvenni. Bárcsak olyan harangot kaphatnának, – mondá – mint ez a mienk a toronyban. Szóból szó lett, atyám, eladtam nekik a harangunkat!

Az öreg Pál csak úgy nyelte a szót egy darabig, hanem az utolsó mondatnál elöntötte a harag, vörös lett, mint a skarlát posztó és kiugrott az ágyból.

– Alávaló korcs fajzat! – kiáltá rikácsolva, az öklével rohanván a fiúnak, ki az ajtó felé hátrált. – Hát volna lelked elpocsékolni a szent harangot, mely ősatyáidat elsiratta? Nem! Soha, soha! Takarodj ki a házamból, elfajzott utód. Soha sem akarlak látni többé. Én kikergetlek innen és megátkozlak.

Kezeit átokra emelte fel, szemeiben s arczán a Behenczy bárók arisztokratikus gőgje fénylett.

Rozsákné rémülettel rohant be s aztán a saját testével fedezte a Károly báró menekülését, ki leakasztván köpönyegét, fogta a hegymászó botját, félrecsapta a kalapját s fütyörészve indult el vándorútjára, egyenesen Nedecz felé, gróf Pongrácz Istvánhoz.

Dél felé lassan-lassan lehült a Pál báró haragja s megszólítá a sírdogáló Rozsáknét:

– Hát kend, vén banya, mit pityereg? Öltözzön inkább fel, húzza fel a csizmáját, aztán menjen át íziben Krivánkára és mondja meg a papnak, hogy tiszteltetem és ha lehet, még ma jőjjenek el a harangért.

A vén asszony ijedten vetett magára keresztet.

– Én uram teremtőm, hát akkor miért haragudott annyira Károlykára?

Pál báró elmosolyodott.

– Nem volt az harag, Rozsákné, hanem csak egy kis politika.

Hát igaz is, nem való a gyereket rontani, hogy most a hatszáz forintot megoszsza vele; elég nagy a világ, hadd menjen és keressen magának valamit.

Az elkergetett fiú egyenesen Nedecz várába tartott, beállítván Pongrácz Istvánhoz, megvedlett ruháiban, lucskosan, zuzmarásan, veres orral, veres fülekkel, úgy nézett ki nagy smaragdzöld köpenyében, mint egy garaboncziás diák.

A várúr csak nagynehezen ösmert rá:

– Ohó ne, te a fiatal Behenczy vagy. Hát mit kivánsz tőlünk? (Szerette használni a fejedelmi többest.)

Károly úrfi pszichologus volt, mindig arra törekedett, hogy ad hominem beszéljen; kihez-kihez a maga hangján. Szinészi pose-ba vágta magát.

– Vitéz bátyám uram. Eljöttem udvarodhoz, hogy itt oldaladnál megtaláljam a szerencsét…

Minden szó olyan volt, mintha hájjal kennék a hátát, de mégis közbevágott:

– Rossz helyen jársz, öcsém, itt nem a szerencse lakik, de a becsület.

– Éppen azért hoztam ide kardomat – folytatá a kis báró páthosszal – a te szolgálatodra.

– Ősi kardodat? (István gróf felkaczagott és kaczagása ijesztő volt, mint az őrülteké.) Ezt a dorongot, ha ha ha!

Az úrfi nem jött zavarba, mosolyogva lógatván kezében póznaszerű botját.

– A bot is kard a vitéz ember kezében, bátya, míg ellenben a kard se más piszkafánál a gyávánál.

– No, ez derekasan van mondva, leülhetsz. (Még csak most kinálta meg üléssel.) És most már mondd meg nekem, mi szél hajtott ide?

Károly elbeszélte, hogy az apjával meghasonlott, az öreg el akarta adni a tornyukbeli Rákóczi-féle harangot Krivánka községének, a fiú nem tűrhette, hogy az elődök örömének, bánatának hirdetője arra degradálódjék, hogy szurtos parasztokat sirasson s piszkos lábú tót leányokat hivogasson misére, vecsernyére s elkeseredésében elbujdosott a meggyalázott ősi hajlékból.

– No, ez derekasan volt téve – kiáltott fel Pongrácz; – itthon vagy itt, öcsém, ezentúl. Hanem hát lássuk csak, milyen foglalkozásban. Mert én nálam mindenki dolgozik. Mihez értesz?

Károly úrfi elgondolkozott.

– Mindenhez – mondá kis vártatva.

– Azaz semmihez. Tehát lengyelnek volnál alkalmas. De lengyelem már van. Milyen tudományt tanultál?

– A doktori tudományt. Orvosnövendék voltam.

– Báró létedre?

– Anyám óhajtására történt. Anyám idegbeteg asszony volt, viziói, halluczinácziói voltak. Valami hóbortos szellem azt súgta neki, «fiad fog meggyógyítani» s ezért aztán erőnek-erejével orvosnak neveltetett.

István gróf felsóhajtott.

– Hallottam erről valamit. Anyád az utolsó Czobor-lány volt. S igaza lehetett neki. Azt beszélik, hogy te miattad való bánatában halt meg s ha meghalt, meggyógyult. Te gyógyítottad meg.

Az utolsó Behenczy bűnbánóan horgasztotta le fejét, nagy fekete szemeiből könyek szívárogtak. Kész szinész volt.

– Egy gyermekkori stikli volt. Szánombánom.

– Anyád nevét irtad egy váltóra. Igaz?

– Igaz – szólt reszketeg hangon, zokogásra fakadva.

Pongrácz István nem szerette a síró férfiakat, idegesen dobolt ujjaival az asztalon, aztán rápattant indulatosan:

– Ne bőgj, te csacsi! Nem vagy te asszony! Hanem igyekezz észre térni. Gyerek voltál, amit csináltál, nem számít. A gyerekek ostobák, csak a csecsemők okosak. A csecsemők igazi zsenik. Nem ösmertem még tíz éven aluli gyereket, aki ne lett volna lángész. Az emberi lény tizesztendős korában kezd szamár lenni és némelyik nagyon sokáig folytatja. De nem erről van most szó, Behenczy, beszéljünk a te jövődről; ha az orvosi tudományt tanultad, hát megfogadlak udvari orvosomnak. Ezentúl te fogod megkóstolni az asztalnál az ételeket, nem a várnagy. De értesz-e valamit a doktorsághoz?

– Értek.

– De ne hazudj, mert rajta kaplak.

– Nem hazudtam.

– Hm.

A várúr felkelt, nyugtalanul járt fel s alá a nagy dolgozó teremben, aztán megállott a Medicis Katalin képe előtt, háromszor meghajtotta magát előtte, azután visszatért az ifjúhoz s nagy, szőrös kezét a vállára tette:

– No, ha értesz a doktorsághoz hékás, vizsgálj meg engem s állapítsd meg, őrült vagyok-e én vagy sem. Mutassam a nyelvemet?

S ezzel ráöltötte a nyelvét, mint egy piros pengéjű pallost. A fiatal Behenczy nevetve tiltakozott.

– Ne a nyelvedet mutasd, bátya. A nyelved jó, egészséges. Hanem számolj tizet visszafelé.

Nem vette tréfára, számolni kezdé folyékonyan: «Tíz, kilencz, nyolcz, hét, hat, öt, négy, három, kettő, egy.»

– Bravó! Nagyon jól van, István gróf. Nincs a te eszednek körömfeketényi baja se, ne félj semmit, olyan józan az, mint akár a Deák Ferenczé.

– Igazán mondod?

– Becsületemre.

– S ezt ezekből a számokból látod? Magyarázd meg az okaidat.

A fiatal Behenczy sietett okos, komoly képet vágni.

– Hát látod, a megbomlott elme kerekei még járnak, a bolond ember is beszél még, gépiesen, szavakat, mondatokat, amikben összefüggés is van, amiket megszokott, órákig el lehet vele beszélni, anélkül, hogy csak egyet is zökkenne a logikája. A bolond ember számolni is tud, mert már megszokta, hogy az egy után a kettő jön, majd a három és így tovább, de a visszafelé számoláshoz már a megbomlott elmegépezet nem elegendő; ahhoz az elmének bizonyos feszereje kell. Ez csalhatatlan módszer. Az egyetemen nem tanítják, de a kuruzsoló aggastyánok a nép közt erről ismerik meg a beteg elmét.

István gróf melegen megrázta a kezeit.

– Te okos fiú vagy, Károly. Ezentúl nálam maradsz mint várorvos s esetleg hadi szolgálatokra is használlak. Úgyis nagy dolgok lesznek a nyáron – tette hozzá felcsillanó szemekkel, agyagsárgás szakállát megelégedetten simogatva. – A háború meg van üzenve!

Valóban nagy dolgok készültek. A budetini vár, mely hajdan a jeszeniczi Szunyoghoké volt (most gróf Lazsánszky-birtok), ez idő szerint honvédkaszárnya. A parancsnok (szintén egy Pongrácz gróf) derék, kedélyes ember, egy nap meglátogatta Nedecz urát és így szólt hozzá:

– Kedves István. Mi hadgyakorlatot tartunk a nyáron; s minthogy valamely pont bevétele a kitűzött feladat, engedd meg, hogy egy igazi várat vehessünk be, a te váradat, a te katonáid ellen.

A gróf majd a nyakába borult az őrnagynak örömében. Igazi háború. Igazi honvédek. Igazi királynak az emberei. Ez már valami!

– Hurráh! Elfogadom a hadüzenetet!

S ezzel másnap egy lovas herold által, ki mellén a Pongrácz-czímert viselte, egy fehér keztyűt küldött a budetini tisztikarnak.

A vártoronyban pedig egész nap kongott a vészhirdető harang s felváltva harsogott a kürt.

A gyülekező katonakötelezett parasztoknak aztán a tornáczról kiáltozta le a «hadsegéd»:

– Katonák! Péter-Pál napján háború lesz. A mi urunk ő méltósága hadserege fegyverre kel a király ő felsége budetini legényeivel!

Az összegyült tótok vidáman, katonásan ütötték össze a bocskoros bokáikat és tovább adták a harczi jelszót:

– Megyünk a király ellen!

Négyszáz és egynehány esztendeje mult már, a hogy ez a szó komolyan hangzott ezekben a völgyekben, mikor Szentmiklósi Pongrácz, a nagy oligarcha, üzente a hadat Ulászló királynak, meg azután később az öreg Hunyadinak… Azok az ős tölgyfák a felvonó-híd mellett még talán hallották csemete korukban.

Péter-Pál napja még messze volt, de már addig is hadi zajjal, készülődéssel telt meg a vidék. A «Rákóczi vojna» óta nem volt még ilyen felfordulás errefelé. István gróf kölcsönt vett fel a birtokaira. Pozsonyban megbukott egy szintársulat; legott odasietett a várnagy; megvette a vitézi darabok kosztümeit az árverésen, hogy a hadi ruhatár szaporodjék. A «Klojka» nevű szép darab birtokát, a rétséggel együtt, az önkénteseknek osztotta ki használatba, a hadi létszám gyarapítása végett. A Beszkid-hegységből egyre szállingóztak le a bonyikok a jó pecsenye hirére s a várban csakugyan menedéket, szolgálatot találtak, katona-ruhába öltözködtek.

A harczi mámor átragadt az egész vidékre, mert szép a háború, mihelyt ki van belőle zárva a halál. Hiszen még a pokol is csinos hely lehet, csak a katlanokat kell kihajigálni belőle, amelyekben a bűnösöket főzik. Az orgonafa rügyezésétől a mályva-rózsa hullásáig, tavasz kezdetétől a nyár derekáig folytak a hadgyakorlatok nemcsak a várudvaron, hanem a falvakban is a káplárságokra felosztott csoportok közt. Még a gyerekek is ellopdosták a félszerekből az üres pálinka-hordócskákat s egész napokon doboltak és exercziroztak.

A felnőtt tótok épen úgy hittek és gyönyörködtek a «játékban», mint a gyerekek a magukéban.

– A nagy urak komoly dolgában sok a bolondság – mondta a glebai pap, tiszteletes Melitorisz Pál úr, – bizonyára a bolondságaikban is kell valami komolyságnak lenni.

– Ki tudja, milyen dolga, baja lehet a királylyal! – okoskodának mások, – de akármi legyen, urunkat ne hagyjuk.

A bálványozásig szerette a röghöz ragadt nép. Hiszen nem verte élére a pénzt, sem nem vitte elkártyázni Budapestre, mint a többi mágnások, hanem ő rájuk költötte, a mije termett, még azt is, a mije nem termett. Mert amikor az isten nem ád, a zsidó mégis csak ád. Bizony, bizony tele volt már szántva a telekkönyvi lapja barázdákkal.

Ezalatt a várban az erődítési munkálatokat lázas sürgéssel vitték keresztül Forget uram tervei szerint, de amellett rendes medréből ki nem tért a napi élet. A fiatal Behenczy, ki az «előlkóstoló» czímét és szerepét viselte, mindjobban megmelegedett az uj otthonban. A szeretetreméltó kalandor lassankint be tudta venni a szíveket, ebéd és vacsora fölött oly szeretetreméltó volt szellemes ötleteivel, lebilincselő modorával, hogy a gróf akarhányszor felkiáltott:

– Ez a ficzkó valóságos kincs.

S különös elismerése fejében piros pünkösd napján kinevezte a Beszkidről leszökdösött zsiványezred tulajdonosának és vezérének. Az «ezred» elnevezés természetesen csak egy olyan szólam volt, mert éppen még kilenczszázkilenczvenkét ember hiányzott az ezredhez. Nyolcz szemen-szedett gazemberből állt a létszám, akiket a vármegye mindenfelé köröztetett, de Forget uram szerint éppen alkalmasak lesznek az ágyúk esetleges elsütéséhez, mivelhogy ezek az ódon hadi szörnyetegek sokkal veszélyesebbek azokra, akik elsütik, mint azokra, akikre ráczéloznak.

Az új ezred-tulajdonos úgy élt Nedeczen, mint a pók, de mivel mindinkább közeledett julius elseje (s vele az ötezer forintos ráta), kezdte nem sokra nézni a szép karriért, amit csinált. (Pedig ha így kedvez a szerencse, még táborszernagyságig is fölvihette volna.) Mind szemtelenebb és vakmerőbb lett, utoljára már ő kezdte dirigálni István grófot. Csipkedte, szurkálta, boszantotta, de az úgy tett vele, mint egy nagy kutya, ha valami apró dongó molesztálja, csendesen kitért előle.

– Te voltaképen nevetségessé teszed magadat, István, ezekkel a sületlen katonai komédiákkal. Hiábavalóságra pocsékolod el az életedet.

A várúr lenézően, nyugodt fenséggel mosolygott, csak Shakespeare vághatna olyan arczot, ha azt mondanák neki: «Ne rontsd hiábavalóságra a papirost!»

– No, no – szólt Pongrácz István és egy baraczkot nyomott hálátlan kedvencze fejére. (Volt valami ebben a bolondban a nagy emberből, mint ahogy minden nagy emberben van valami a bolondból.)

Egy nap azonban egy új esemény adta magát elő; a gróf a kertjében sétált s egy gyönyörü rózsát látott kinyilva az üveg-házban. A kertész nagyra volt vele, magasztalta:

– Arra való, hogy egy királyné keblén hervadjon el!

Pongrácz bosszusan morogta:

– Hallgass, oktondi! Hol vegyek én a te rózsádnak egy királynét!

– Van a környéken elég szép leány. Ott van a Motesiczky kisasszony – jegyzé meg Pamutkay ezredes, aki szerette volna megházasítani urát a vagyonos kisasszonynyal – különb az, mint egy királyné.

– Hát küldjétek el neki, mit bánom én.

A tisztartó-ezredes kapott a kicsikart parancson, rögtön lóra ültetett egy lovászt és a rózsaszálat elküldte a szépséges Motesiczky Erzsébetnek Bardonczára.

A lovász visszatért és csomagot hozott viszonzásul a grófnak. Erzsébet kisasszony elfogadta a rózsát, de visszaküldte a töviseit. Egy könyv volt a csomagban, a Cervantes: Don Quixote de la Mancha-ja.

A lengyel, aki nem szerette volna, hogy a gróf megnősüljön (itt akart már ő meghalni), figyelmessé tette a dologra: «No ez bizony czélzás attól a gonosz leánytól, úgyis olyan, mint egy ördög.»

– Czélzás? No, akkor elolvassuk.

S meghagyta a diáknak, hogy esténkint ez lesz az olvasmány a családi krónika helyett.

A könyv nagy hatást tett István grófra. Olvasd, olvasd! Egész éjjel olvasta a diák. Reggel búskomoran szedte fel magára a ruháit s kiment a várkertbe. A tavasz üde pompája ragyogott füveken, fákon. Éppen akkor nyíltak az almafák, halaványpiros virággal beborított galyaik csendesen ringatóztak a reggeli szélben. István gróf neki esett e kis asszonyitest-színű virágoknak, tépdelte lázasan, szorgalmasan, mint a hogy a hernyókat szokás leszedni.

Egyszer csak ott termett Estella a háta mögött markotányos ruhában s gyöngéden, nyájasan megszólítá:

– Mit csinál ön?

István gróf összerezzent, aztán dúlt arczczal felelte:

– Azt, amit Herodes. Ölöm ezeket az almacsecsemőket. Birkózom az istennel! Aki valamit elront, az az istennel száll perbe.

– Jőjjön fel, feküdjék le, hallom, nem aludt az éjjel, azért olyan kedvetlen.

– Nem vagyok én kedvetlen, hanem csak bolond. Mert lásd, Estella, az okos ember a pondrót szedi le a fákról, hogy a gyümölcsben kárt ne csinálhasson a pondró, én pedig magát a gyümölcsöt tépdesem le virág korában, hogy a pondrónak ne legyen mit ennie. A dolog majdnem egyre megy. Igaz-e, Estella? No felelj hát, de okosan, mert ha nem, pofonütlek.

Végtelen keserűség, düh ömlött el szavain s homlokán sötétlő fellegek húzódtak. A hozzá intézett kérdésekre visszás feleleteket adott s általában furcsán viselte magát. Pamutkay előtt olyasvalamit mondott, hogy fel fogja oszlatni a katonaságot.

A káplán szemrehányást tett neki, hogy elmulasztotta a misét. Először történt két évtized óta.

– Hát van isten? – kérdé tétova tekintettel.

– Van – felelte a káplán kenetteljesen.

– Látta? – förmedt rá a gróf és hátat fordított neki.

A bárányszelid ember eddig is gyakran vált a hóka-eszével minden ok nélkül rabiátussá, kötekedővé, de most még valami végtelen lehangoltság s megbánás járult ehhez. Ebéd előtt felült a Mókus nevű rőtsárga kanczájára és ellovagolt Budetinbe a honvédparancsnokhoz, aki felette nyájasan fogadta:

– Isten hozott, kedves rokon, mit hoztál?

– A békét. Eljöttem neked megmondani, hogy a háborúból semmi se lesz.

– Ugyan! De hát miért nem?

– Mert megszólnának miatta.

– Mióta lettél oly skrupulózus?

– Beállottam okos embernek.

S ezzel elrohant, hasztalan kiáltozta utána a parancsnok:

– István, István, gondold meg, mit csinálsz!

Éppen idejében ért haza az ebédhez, mely ma is úgy folyt le, mint mindég, a szokott tósztokkal és mozsárdurrogásokkal, csak Behenczy kóstolgatta szórakozottabban az ételeket. Amint hivatal valami, megúnja az ember. Aztán a sok kóstolgatásban egy idő óta másra támadt kedve. Az Estella piros, duzzadt száját szerette volna egyszer megkóstolni.

Hiszen nem lehet az nehéz dolog – de mégis vannak előzményei. Még arra a hitvány levesre is rá kell fújni előbb s csak azután viheti az ember a szájához.

Károly úr elkezdte a negyedik-ötödik pohár bor után az Estella lábait nyomogatni az asztal alatt, míg a káplánnal az égi testekről diskurált, a kis medvéről, a nagy medvéről, a sánta kaszásról, a fiastyúkról.

Estella csak állta egy darabig, de aztán felpattant:

– Ugyan Behenczy, hagyjon békét! Mit nyomogatja a lábamat? Szóljon nyiltan, ha valami baja van. Akar valamit?

Vidám hahota támadt e váratlan szavakra, csak a káplán pirult el szemérmetesen, Pamutkay a hasát fogta nevettében, a lengyel pedig felkurjantott: «Hej kópé, kópé» s éppen meg akarta a fejebúbját veregetni tréfásan, mikor egyszerre megfagyott benne a vér a csodálkozástól, látván, hogy a Behenczy helyén (a mellette való hely) senki sem ül.

– Jézus Mária! – sikoltott fel Estella s halotti halaványság borította el még csak az imént pajzán arczát.

Ő vette észre legelőbb, hogy a föld megnyilott s egy szempillanat nem sok, elnyelte zaj nélkül Behenczyt székestül, szalvétástól, mely a térdére volt terítve, még csak annyit se tudott mondani, hogy «mukk».

Dermesztő hangulat támadt. A várúr homlokán vészjósló piros foltok ütődtek ki.

– Így szoktak bánni a Pongráczok azokkal, – mondá fagyosan, mogorván, mintegy magyarázatul – akik a női szemérem ellen vétenek asztaluknál.

Egy darabig senki sem szakította meg a kínos csendet, melyet a meglepetés okozott, mert csak a várnagy ismerte az épület titkait s tudott az asztalon levő gombról is, amelynek megnyomása mozgásba hozza a sülyesztőt.

Ah, ravasz kis Estella. Bizony nem igen volt az ő szemérme megsértve, nem is igen botránkozott meg a csinos Behenczy-fiú kezdeményező lépésein, ő csak Pongrácz Istvánnak akarta tudtul adni: «Vedd már észre te mamlasz, hogy szép vagyok, hogy kívánatos vagyok, lám, mások észreveszik.»

Ördöngős Estella, most végre ki volt elégítve a hiúsága. Pongrácz István fölindult és elsülyesztette a vakmerő vállalkozót, a vetélytársat. Oh, milyen diadalmasan tombolt a szíve s hogy sietett vissza arczába a pillanatnyira eltünt vér, szemeibe a kaczér zománcz. Hiszen ez egy kis vallomás volt.

Hangja játszi lett, hajlékony, enyelgő.

– Ej, ej uram, ön nagyon kegyetlen. Így bánni ezzel az emberrel. Azért a csekélységért.

– Hát valami csekélységet akart? – kérdé a lengyel alamuszi bambasággal.

– Nem mondta meg, mit akart – felelte Estella gyermeteg naivitással. – Hiszen nem adtak neki rá időt. Nem tudom. Honnan tudnám?

S ez a kedves, tréfás affektálása az ártatlanságnak éppen ő tőle, oly igéző, olyan kecses valami volt, hogy az ember szerette volna agyon csókolni.

– Akármit akart, – fűzte odább a társalgást a lengyel, – de ezt bizonyára nem.

– Persze. De hát hol is van ő most voltaképen?

– Lent a várbörtönben, – felelte István gróf, kihez a kérdést intézte Estella.

– A börtönben? Szent Isten! (Ijedten csapta össze a kezeit.) És meddig marad ott?

– Amíg ki nem eresztem, vagy…

– Még vagy is van?

– Vagy amíg le nem fejeztetem.

Az asztalnál ülők összenéztek. No, ez lenne még csak a komédia. Valóban, a grófon gyanús tünetek kezdtek mutatkozni tegnap óta.

– Nem, az nem lehet, – rebegte Estella önkénytelen.

– Hogyne lehetne, – veté ellen a gróf könnyedén s némi csodálkozással, hogy mért ne lehetne, – hiszen van pallosunk a fegyvertárban.

– Persze, persze, – válaszolá szeliden, csillapítóan Pamutkay, – de nincsen már pallosjogunk.

– Ostobaság! Nem a jog szeli le a nyakat, hanem a pallos.

Asztalbontás után elmaradt a mai pénzszórás, a várúr rá se gyujtott, ki se ment a tornáczra, hanem a szobájába zárkózott. A visszamaradt urak aggodalmasan bújtak össze, hogy megbeszéljék a különös inczidenst.

– A gróf szerelmes önbe, kisasszony – vélte a lengyel – s könnyen elkövet valami országra szóló skandalumot. Egy raptus és megvan, olyat talál tenni, hogy arról koldulunk valamennyien. Mintha perczenkint borulna az elméje. Valamit csinálnunk kell. Menjen ön utána és kérjen Behenczynek kegyelmet.

– Ha tudtam volna, ha csak sejtettem volna – tördelte a kezeit Estella, de a sopánkodásain keresztülvilágolt az öröm. – Ha úgy van is, de eddig eltitkolta.

– Eltitkolta-e? – vigyorgott a káplán gonoszul.

Bármennyire érezte is Estella szerencséjét, nem titkolhatta önmaga előtt másrészt, hogy a gróf elméje bizonyos megfeszített állapotban van. Egy húr elpattanhat, egy sróf kieshet, tény, hogy a viselkedése meglepő és borzalmas.

Hamar átöltözött talpig feketébe. Volt a ruhatárban egy kosztüm, szakasztott a Medicis Kataliné, hosszú, uszályos bársony ruha, gyöngyökkel rakott dudoros derékkal és ujjakkal, malachit gombocskákkal, szép ametiszt-köves diadémmal. A Pongrácz grófnők színdarabokat játszottak itt valaha. Estella felöltözött, átidomította a fürteit a diadém alá s aztán parancsolá, hogy az apród fogja az uszályát (tudta, mennyire hatnak István grófra a czeremóniák) és lassú, méltóságteljes léptekkel benyitott a szobájába.

A gróf gondolatokba mélyedve, meredten, hülyén nézett maga elé, majd, amint fölpillantott, összerázkódék:

– Katalin! – susogta.

– Én csak az Estella vagyok, uram!

– Mit akarsz? – förmedt rá keményen a gróf.

Estella intett az apródnak, hogy távozzék; akkor aztán közelebb lépett hozzá és térdre vetette magát előtte.

– Kegyelem Behenczynek! Kegyelem!

– Ugyan ne ízetlenkedj – felelte István úr teljesen közömbös hangon. – Hadd lakoljon a jellemtelen kutya.

– De hiszen nem tett, uram, voltaképen semmi rosszat.

– Hálátlan. Ide vettem a házamhoz, mint földönfutót s ő mégis hozzád nyúlt, pedig azt se tudta, hogy nem vagy-e te a szeretőm? És mégis meg merte cselekedni.

Ujra megjelentek homlokán a veres foltok; a szemei szikráztak és egész testében reszketett a dühtől, míg a sánta lábával görcsösen ütögette a padlót.

Estella érezte, hogy elérkezett a helyzet magaslatára, most erről a pontról kell betörnie a szerencse kapuját. Egy villámgyors mozdulattal a grófra vetette magát. Nem térdepelt már, hanem a gróf nyakát tartotta átnyalábolva.

– István, te szeretsz engem!

István gróf felkaczagott, undorszerű mozdulattal igyekezett menekülni.

– Ugyan eredj! Ne dörgölődj hozzám a testeddel! Hát megőrültél, azt hinni, hogy szeretlek. Estella, te ostobább vagy egy libánál. Ugyan no, ereszd el a nyakamat. Ejnye, hol az a korbács, te rongy!

A leány sértődötten szökött fel, megszisszent, mintha egy kígyó marta volna meg, elöntötték szemeit a könyek, de e könyek alatt már gyúladoztak a villámok.

Az ajtónál hirtelen visszafordult:

– Igazán nem szeretsz?

– Takarodj! – kiáltá utána a várúr közömbösen, könyörtelenül.

Elment s künn, túl az ajtón, letörülte a könyeket, átment a várnagy lakására.

– Nagy baj van, Kovács bácsi, – mondá – Behenczyt le fogja az úr fejeztetni.

A szegény, becsületes Kovács János íziben gyomorgörcsöket kapott a hír hallatára. Jaj, hamar az ágyba, hozzanak zabzacskót, melegített tányért a gyomrára!

– Jaj, lelkecském, – nyögte – hisz akkor mi mindnyájan a börtönbe kerülünk. Istenem, istenem, hát már csakugyan megyen az esze? Eddig se volt sok, eddig is csak egy csepp volt, amennyi csak nekünk volt elég. De most már az sincsen. Hát mit tegyünk, édes galambom, kisasszonykám?

– Hát semmit se tegyen, János bácsi – felelte Estella, – csak hunyja be a szemét, de hunyja be jól, aztán ki ne nyissa jó sokáig. És a többit bízza rám. Mindent én vállalok.

Az öreg úr egyszeribe pedzeni kezdé a dolgot, behunyta a szemeit és a falnak fordult, Estella pedig felágaskodott a feje fölé és leakasztá nagy fürgén a drót karikáról a rozsdás, öreg börtönkulcsot.

Estella lábujjhegyen kiosont a szobából, hosszú uszályát maga körül tekerve, lement a nyirkos lépcsőkön a börtönig. Nem volt éppen nehéz ráakadni a Behenczy földalatti czellájára, mert éktelen lármával dörömbözött.

A nehéz ajtó-kulcs megcsikordult a zárban, Behenczy rekedt ordítása kihallatszott a földalatti folyosóra.

– Nyisd ki már, bátya, mert dühbe jövök.

Estella benyitott, de a sötét lyukban sem ő nem látta a foglyot, sem az őt.

– Micsoda buta tréfa volt az. Kikérem magamnak.

Behenczy azt hitte, hogy István gróf nyitja rá az ajtót.

– Lassan, Behenczy, – szólt Estella csendesen. – Én vagyok. Ne lármázzon olyan nagyon. Mert a dolog nem éppen tréfa.

– Hogy-hogy? Csak nem vagyok talán komolyan börtönbe vetve? Én, egy magyar főnemes. Ilyen még nem történt, mióta a világ áll.

– Hallgasson. A világ régen áll. Azóta sok történt. Még az is megtörténhetik, hogy István gróf lefejezteti.

– Engem? – szólt meghökkenve s a fogai vaczogni kezdtek. – De hát istenem, miért? Azért, hogy a lábait nyomogattam?

– Azért, mert az elméje elmenőben van…

– De hisz ebbe beleszól a törvény, az országgyűlés.

– Beleszólhat, de a fejét vissza nem ragaszthatja a nyakához. És miután csak egy feje van…

– Bizony, csak egy.

– A régi királyok – sajnos – nem adtak kettőt vagy hármat a báróknak sem.

– Ha adtak volna is – hasadozott ki az akasztófa-humor Behenczyből – hol lenne az én többi fejem már azóta! Óh Estella – tört ki most síránkozó hangon – óh édes Estellácska, mentsen meg. Hiszen úgyis maga az oka. Vagyis az én nagy szerelmem. Vagyis, hogy megszólalt az asztalnál.

– Hagyjuk ezt most, hiszen éppen azt jöttem megbeszélni, de úgy látszik, nem lesz könnyű dolog. Mert csak a szökésről lehet szó. De innen nem lehet kijutni, csak a várudvarra, s mit ér, ha a várudvarról szintén nem lehet kijutni a kapuőrség miatt. Hanem talán kigondolok valamit.

– Oh Estella, – kiáltá most páthoszszal, – feleségül veszlek, ha megmentesz. Báróné lesz belőled.

Kár, hogy a sötétben nem lehetett látni Estella arczán a hatást, de a felelet hangjában volt valami gunyoros.

– No iszen, nagy boldogság is a maga feleségének lenni, bárónénak, éhes macskának selyem pántlikával a nyakán. Ejh no, hát mit igér még?

– Örök hűségemet, Estella.

– Hm, az örök hűség szép dolog lehet, hanem megfőzve, megsütve nem táplál el két jó étvágyú embert.

– Hát az én tízezer forint járandóságom? Egy hét mulva lesz julius elseje. Fölcsípem a félévi öt ezrest s úgy élünk belőle kettecskén, ha jól beosztjuk, mint két gerlicze egy ágon.

– De ha az ág letörik?

– Ne kínozz Estella, adj inkább egy csókot. Huh, egy undok varangyos békára hágtam. Tele van ez a hely békákkal, patkányokkal. Ne fuss hát, Estellácska!

Behenczy Estella után iramodott, hogy átkarolja, de Estella elugrott és az ajtó felé menekült.

– Hát meg sem csókolsz? – lihegte Behenczy.

– Nem.

– Hát nem szeretsz és meg sem szabadítasz? – sziszegte tompán, hörögve.

– Várj – susogta Estella. – Eljövök.

Ezzel tovaillant, rácsukta újra a börtönajtót és a földalatti folyosórul kijutott a második várudvarra, ahol a cselédek, lovászok, katonák csoportokba verődve beszélték az elsülyedt Behenczy esetét. Egész regekör volt már akkor kiásva az emlékezetekből az ördöngős csapóajtórul. Még az ős várurak, még talán a Nedeczkyek csináltatták azt az ebédlőben.

Mert hát, ahol vár volt, mindég akadtak aféle legyeskedő lovagok, akik lanttal kezdték először az ablak alatt s aztán eljutottak az ebédlőig. Azok a tündérszép várasszonyok, akiknek a képeik ott függnek a mennyszínű teremben, bizony azok is szerettek belekóstolni az almába (tisztelet a kivételeknek) s néha ők kínálták, mint Éva Ádámot, néha pedig hagyták magukat rábeszéltetni. Ha aztán a várúr észrevette, bezzeg jó volt a csapóajtó, melyet nem ok nélkül alkalmaztak oda, ahová az asszony a legkedvesebb emberét ülteti az asztalnál.

– Nyergeld fel a lovamat, Matykó! – parancsolá Estella az egyik lovásznak.

Míg a kis fekete bonta lábú lovat nyergelték, azalatt átöltözött szokott házi ruhájába, kurta, gránátszín dolmányt vett, tengerzöld hosszú szoknyát s könnyedén pattant a nyeregbe, be sem téve lábát a kengyelbe.

Künn a kapunál oda szólt a tisztelgő strázsának:

– Nini, Makovnyik! (Makovnyik József káplár volt a strázsálók egyike). Egy zsák rózsakrumplit rendeltem a faluból. Ha valaki elhozná, át ne vegyék, míg én nem látom. Mert a multkor is megcsaltak.

– Értem, kérem alássan.

– Várjanak meg vele, vagy ha nem akarna várni az illető, jőjjön el holnap reggel.

– Igenis értem.

Piczi sarkantyújával megszúrta a Fecskét és elvágtatott. Még utána nézett a szép teremtésnek a strázsa egy kicsinyég. Makovnyik hamiskásan sodorgatta a bajuszát: «Uraknak való maszlag», aztán elnyelte az út pora, mely a délutáni napfény szikrázó morzsáival összekeveredve, fehéres, csillámló föllegnek látszott. Ki-kibukkant néha a ló és úrnője alakja, de csak halaványan úgy messziről, mint egy tejben úszó légy.

Estella megállt a legszélső falusi háznál; egyetlen ablaka volt, kék szegélylyel körülfestve s rozmaring-cserép volt benne.

Aláhajlott lován és bezörgetett:

– Itthon vagy, Ancsura?

Csinos, kaczkiás paraszt menyecske dugta ki a pirospozsgás arczát.

– Itthon vagyok, «nagyasszonyka». (Ez volt az Estella titulusa.)

– Hát az urad itthon van-e?

– Az uram fát fürészel az erdőben.

– No az jó – felelte Estella, leugrott a lováról és bevezette a kapuajtón az udvarra.

– Kösd be ezt a lovat az istállóba, de szaporán, Ancsura, nincsen veszteni való időnk, aztán gyere a szobába és vetkőzz le.

A lovat bekötötte Ancsurka mihamar, de a vetkőzés furcsának látszott előtte. Lesütötte a szemeit és zavartan nézett maga elé.

– No, szamár. Hiszen nem vagyok én férfi!

– De mikor mégis szégyenlem magam.

– De lásd, én is vetköződöm. Ruhát akarok veled cserélni.

Ez aztán felbátorítá s még inkább két fényes arany, amit Estella a markába nyomott. Egymásután hullottak le a szoknyák, egyre jobban szépült az egész formás alakja, minden szoknyával nyert. Az üde, egészséges női test illata, vagy a rozmaring virágé, betöltötte az egész szobát.

– Az ingvállat is levessem?

– Persze.

– Jaj, de legalább ide ne nézzen, nagyasszonyka.

Mikor átöltöztek, Estella lett a paraszt menyecske (ejnye, de helyes egy jószág) s Ancsura lett az úriasszony.

– Már most hozd elő a kordován csizmádat is, meg a kislingelt nagy fehér gyolcskendődet, hadd kössem be a fejemet!

– Teremtő istenem, mi lesz ebből?

– Semmise, te bohó. Átmégysz azután a kamrába és megtöltesz egy hosszú zsákot krumplival. De indulj is, egy-kettő-három, szaporán.

Indult volna, de a hosszú úri szoknyában nem tudott mozogni, minduntalan megbotlott, elesett, olyan ügyetlen lett a munkában, mintha egész életében kávén élt volna, utoljára is maga Estella rakta meg a zsákot krumplival, aztán fölhajította könnyedén, mintha csak egy kásmir sál lenne, a vállára (pehely volt ez az ő aczél izmainak) és megindult vele ruganyos, hetyke léptekkel a vár felé.

– Pochválem pan Jézis Krisztus – köszönté a strázsát a kapunál.

– Mindörökké ámen, édes hugom – felelte az egyik őr – nincs itthon a «panicska», kilovagolt, de azt üzente, hogy várd meg.

A csintalan Makovnyik még bele is kötött:

– Hopsza, valami hernyó van a hátadon – s ezen ürügy alatt egyet csípett a habfehér vállán, amelyről a zsák miatt mélyebben lecsúszott az ingváll.

A menyecske nem jött zavarba, visszafelelt nagy dévajkodva, kaczkiásan ringatván a derekát mozgékony csipőin.

– Ha kend hernyó, én akkor macska vagyok, ha kend csíp, én karmolok. Nézze meg az ember, milyen csúf nagy hernyó!

Ezzel eltünt a kapuboltozat alatt, a két emberből álló strázsa pedig járt a magasra emelt lándzsákkal tovább is fel s alá, nézegetve alant a varini kéményeket. Legjobban füstölt a paplaké. Vajjon mit főzhet most a tiszteletes asszony? A vidék álomra látszott készülődni. A kihült, szelid tekintetű égbolt éppen csakhogy még mosolygott, honnan pedig még egy órával előbb tánczoló szikraszemerkék szóródtak szét az erdőkre, a barna falusi szalmafedelekre. Az alkonyat tompa nyugalma közelgett nesztelen lépteivel s a nap bágyadtan, aléltan ereszkedék a hegyek czikk-czakkos kék palánkja mögé. Nem volt az már az az előbbi izzó, tündöklő égitest. A melege nélkül, a fénye nélkül az is elvesztené a tekintélyét. Olyan haszontalan czifraság volna az égen, mint egy vándorló tojássárgája…

Jó félóra mulva újra mutatkozott a menyecske a boltíves kapu alatt, hol buzogányok, csáklyák és bőrvedrek lógtak a falakról. Künn a varini toronyban megkondult az esteli harang. Talán szándékosan ezt a perczet várta, mikor a strázsa imádkozik és rá nem ér incselkedni.

– Nem jön még az «asszonyka», bátyikák? Mert már nem várhatom tovább.

– Hát csak eredj isten hirével, fiacskám. Hátrahagyta az asszony, hogy gyere el reggel.

Szive hangosan dobogott a félelemtől. Jaj, ha valamelyik megtapogatja a zsákot!

Már künn volt, szabadabban lélegzett fel s nekibátorodott léptekkel ereszkedett le a várkaputól a keskeny gyalogösvényre, mely mogyoróbokrok és páfrányok között levezetett a Roch-erdőbe. Szeretett volna sietni, de a zsák nehéz volt, még neki, az akrobatanőnek is. Csak bent az erdőben, a fenyők közt, eresztette le lihegve, fujva.

– No gyere ki már. Oh, de borzasztó nehéz vagy.

A megoldott zsákból Behenczy Károly bujt elő. Legelső dolga volt az összekuszált haját, bajuszát megigazítani, aztán tele szívni tüdejét a málnaillatos erdei levegővel.

– Majd megfultam ebben az átkozott zsákban. No, csakhogy itt vagyunk, de már most hova, merre? Mit gondol a báróné?

Estella a szeme közé mosolygott, míg a kendőjével a verejtéket törülgette felhevült arczáról. Csurom-csap volt a szép rőt haja is.

– Amerre akarod, te czudar. – S tenyerével megveregette, megpaskolta szerelmesen, incselkedően a balpofáját.

Köröskörül mély csend volt. Az erdő költészetet lehelt. Néha egy madár mozdult meg a galyon vagy a fészekben, az erdő füvei között egy gyík suhant s újra csönd támadt. Mintha hallani lehetne a föld páráját… ha nem zavarná a lupuchnai kenderáztatókból idehangzó békakuruttyolás. Az az időpont az, mikor a természet ruhát vált. Kocsonyaszerű vonalak ereszkednek az égből alá lassan, szinte láthatlanul. A legszemérmesebb asszony se tudná annyira észrevétlenül átcserélni az ingét, mint a természet. A szinek jönnek, mennek, illannak gyorsan, mind-mind barnábbnak adva helyet. Mintha egy láthatatlan, óriás kéz a festékeit keverné ebben a nagy tégelyben (amit mi világnak mondunk) s addig vegyítene a fehérbe barnát, barnábbat, legbarnábbat, míg egyszer csak hopp – éjszaka van.

– Gyerünk, siessünk, báróné, mert hátha üldözőbe vesznek.

* * *

És most már térjünk vissza a bolond Pongrácz Istvánhoz. De hát igazán bolond volt-e?

Az isten tudja. Mi nem. Mit tud az ember, hogy itélkezni merjen egy koponya tartalma felett, a maga koponyájának az erejével.

Valóságos szemtelenség volna. A legbölcsebb ember is húzza meg magát szerényen. Mert miből áll a nagy bölcsessége? Talán abból, hogy legfeljebb egy félrőffel tovább lát a másiknál, a közönséges eszünél, egy félrőffel, egy olyan horizonba, amely egy billió mérföldre terjed. Az egész mély látás csak egy valamivel kisebb vakság. Hát érdemes ezért a csekélységért annyi hű-hót csinálni? Szétosztályozni az embereket, hogy ezek az okosak, emezek a nem okosak, azok a bolondok, mintha a mákszemeket szétraknák: kis mákszemek, nagy mákszemek.

Megállapodott határozatot akarnának hozni Pongrácz felett, hogy mi van a koponyájában; zürzavar van-e ott, a szerkezetben rendellenesség, vagy vízzel van-e elöntve az agyvelő?

Ugyan, – hát látunk mi oda? Hiszen ti bölcs emberek, nem hogy egy fejet belülről, de egy a fejről levett czilinderkalapot ha megnéztek, de jól megnéztek, (magam tapasztaltam akárhányszor) nem vagytok képesek a falon még körülbelül sem eltalálni, hogy az a kalap a földre téve meddig ér fel – s ti akarnátok meghatározni, mekkora nagy és mekkora kicsiny egy koponya belülről?

Könnyű kimondani könnyedén Pongráczról, hogy a bolondok házába való, de biztosak vagytok-e abban, hogy ma az lenne a véleményetek róla, akkor is, ha ezelőtt négyszáz esztendővel él s húszezer katonája lett volna?

Ugy-e nem? Ugy-e csak annyit lehet megállapítani higgadtan, hogy Pongrácz István egy visszamaradt bölény, egy későn született ember, mint ahogy vannak előre született emberek, akiket szintén hajlandók a bolondok házába küldeni szűkeszű kortársaik.

Íme tehát az a hübnere a ti óriási bölcseségteknek, hogy mindenekelőtt kívántatik pontos, alkalmas időben való megjelenés a világon. Ez a nagy archimedesi pont, ahonnan itélkeztek.

S még jó, aki előre születik – mert azt még megbecsüli egy eljövendő kor és szánón mosolyog felettetek, bolondokon, akik felfogni nem tudtátok, de mit tegyen egy elkésett lény, például a mi Pongráczunk; annak a kora vissza nem térhet tanuságot tenni a józansága mellett. Azért kell az elkésett embert nagyobb óvatossággal tárgyalni, nagyobb kimélettel elemezni.

Éppen lefeküdt volt már későn este és a lábait vakarta az apród, mikor Ferencz diák, hóna alatt a krónikával, azt a hírt hozta, hogy Estella délután kilovagolt és még mostanáig se tért haza.

«Hadd fújja ki magát a szabad levegőn» – gondolta a várúr, eszébe jutván az ebédutáni jelenet s nyugodtan intett a diáknak, hogy olvasson.

De még két-három lapot se fordított, mikor egyszerre csak megkondult a vártoronyban a lármaharang, szaggatottan, féloldalra verten: bim-bum! bim-bum!

Fürgén ugrott ki ágyából a várúr. Ez a veszély szava! A veszély gondolata gyönyörűséget okozott neki, visszaadta kedvét, ruganyosságát. Bezzeg a diák ijedtében még fület se csinált a könyvben.

Egy percz alatt felöltözött s künn termett a gyülekező, megriadt várnép között.

– Mi a baj? – szólott le férfias, csengő hangon.

– Megszökött a rab – hörögte Kovács várnagy.

– Semmi az – felelte a várúr hidegen, nyugodtan, – arra valók vagytok, hogy elfogjátok. Nyolcz «kozák» azonnal lóra üljön és visszahozza.

Egy percz alatt már nyeregben ültek a kozákok. Tetszett a gyorsaság István grófnak, a zaj, a harczias kép az éjben, a megcsillanó lámpások, a fegyvercsörgés, az induló paripák lábdobaja, mindez szinte visszacserélte a vígabb lelkét, jókedvűen petyegetett az ujjaival.

… De hogyan szökhetett meg Behenczy? Ez volt az első fölmerült kérdés. Nosza hamar törvényszéket ülni, vizsgálatot tartani, tanukat kihallgatni. Meg kell gyujtani a fáklyákat. Költsétek fel a káplánt, hadd hozza el a feszületet. Eskü alatt tegyen vallomást mindenki. Jaj a fejének, aki vétekben leledzik.

No ugyan nem volt nehéz az igazságot utólérni, fölismerni. Ott terpeszkedett, mint egy keresztbe tett gerenda a találgatás útján. Az őrök láttak bejönni egy parasztasszonyt, krumplis zsákkal a vállán, a várnagy látott a börtönben egy zsáknyi krumplit szétgurulva, az őrök újra láttak egy asszonyt kimenni teli zsákkal. Hát vagy az történt, hogy Behenczy átváltozott a börtönben burgonyává, de ez nem valószinű, vagy az, hogy őt vitte ki a zsákos asszony, aki nem lehetett más, mint Estella. Olyan világos ez, mint a napfény. Ilyen vakmerőség, ilyen furfang! Maguk az ördögök ringatták annak a personának a bölcsőjét.

– E leányzónál kettős bűntény forog fenn, ezredes – mondá István gróf Pamutkayhoz, megelégedetten simogatván a szakállát. – Egy az, hogy megszöktette a rabomat, hűtlenség és árulás; a másik büntény az, hogy ő maga megszökött.

– Ő nem volt rab.

– De a patvarba, az én tulajdonom volt. Pénzért vettem. Hatszáz forintot fizettem érte. Számítsa csak ki, Bakra barátom, mennyi volna az most hét év multán a kamatok kamataival.

Ferencz diák futott a kanczelláriába a számításokat megtenni, a várúr pedig másik nyolcz kozákot rendelt küldeni az elsők után, hogy ne csak Behenczyt fogják el, éppen úgy Estellát, visszahozván őt poklok-poklából is vasra verve.

– De jól megmagyarázza nekik kegyelmed, Kovács uram, mert ha most valamit elfelejtünk, nincs többé harmadik nyolcz kozákunk utánuk szalasztani.

(Tizenhat veres nadrágos «kozákból» állott az állandó lovasság.)

Majd Pruzsinszkyhoz fordult s barátságosan veregette meg a vállát.

– Tudtam, hogy történnie kell valaminek, éreztem, mert lásd, lengyelkém, már nagyon üres, szintelen volt a világ, egészen elposványosodva. Már azon gondolkoztam, hogy talán elválunk egymástól.

– Már hogy én tőlem? – kérdé a lengyel megriadva.

– Nem, én tőlem a világ.

– Ne beszélj így, István! – hebegte a lengyel elérzékenyűlve – mit csinálnék én nálad nélkül?

– Most már szó se legyen róla, hanem lefekvés előtt igyunk meg egy kupicza bort, Pruzsinszky. Mit szólasz hozzá vén czimbora?

– Hát bánja a szösz!

Bort hozatott a dolgozó szobájába s billikomokat; az elsőt ráköszönté Medicis Katalinra s kiüríté egy huzamra. A második billikommal felköszönté Lengyelországot. Pruzsinszky sirva fakadt a tószt alatt, mint egy gyermek. Istvánnak megesett a szíve rajta s elkezdte vigasztalni.

– Ne bőgj, te vén kappan, mert megharagszom.

– Szegény édes hazám, szegény Lengyelország – zokogta egyre keservesebben Pruzsinszky.

A várúr egy hatalmasat ütött öklével az asztalra és a szemei lázas fényben ragyogtak.

– No csak ne sirj hát… visszaállítom. Ha megharagszom, visszaállítom.

A kabát ujjait felgyűrte s hatalmas izmú ökleit meglóbázta. Ereiben a vér szilajan kezdett nyargalni s halántékai lüktettek. E perczben szentül hitte, hogy csak akarnia kell és visszaállítja Szaniszló kedveért Lengyelországot.

Pruzsinszky a nyakába borult s mennyre-földre esküdözött, hogy ilyen hősi, vakmerő szív még nem dobogott emberi testben I. Napoleon óta.

Igy ittak-iddogáltak egész hajnalig, akkora már egyenkint szállingóztak vissza a kozákok, hogy a szökevényeknek még a nyomát se találták.

– Pedig meg kell keríteni a leányt. Ha a föld mélyéből ásatom is ki. Szamarak vagytok kozákok.

Másnap Ferencz diákot küldte ki, mint kémet. Ferencz diák ügyes ficzkó, beutazza a szomszéd városokat és kiszimatolja, hol vannak.

A lengyel is erővel vele akart menni (gondolta, egy-két görbe napot csinálhat Zsolnán, Teschenben) s tíz aranyat kért a várúrtól kölcsön.

– Nem lehet – felelte István gróf nagy ravaszul. – Hová gondolsz Szaniszló? Ne légy kérlek, olyan könnyelmű. Minden garast össze kell raknunk a nagy czélra, ha vissza akarjuk állítani a hazádat.

Pruzsinszky azonban könnyelmű volt s sok rábeszélés és huzavona után (mert készpénzt nem szeretett kölcsönözni István gróf), akként lett meg az alku, hogy adjon hát legalább öt aranyat – és inkább ne állítsa vissza Lengyelországot.

Ferencz diák és Szaniszló egy egész hétig oda voltak, míg végre meghozták a hirt, hogy Behenczy Estellával Beszterczebányára ment és most ott éldegélnek, mint két turbékoló galamb.

– Nem soká éldegélnek – felelte nyugodtan Pongrácz István. – Irjon, domine, azonnal egy levelet a beszterczebányai magisztrátusnak, hogy a leányzót, mint tulajdonomat, ezen levelemet átadó emberemtől küldjék vissza. A stilusra nézve vegye mintául vitéz elődünknek, Szentmiklóssi Pongrácznak a pozsonyiakhoz írt levelét. Aztán hozza be aláirni.

Kerek, malaczfark módjára kunkorodó, ódon betükkel, vörös tintájú pompás initialéval írta meg a levelet ekképen:

«Óvári és Szentmiklósi gróf Pongrácz István Nedeczvár örökös ura üdvözletét küldi Beszterczebánya magistratusának! Báró Behenczy Károly nevű ifjú Estella nevű, tulajdonunkat képező leányzóval, kit hatszáz o. é. forintokért vettünk vala a zsolnai komédiásoktól, megszökvén, tartózkodása Beszterczebányán vagyon, ennek folytán tehát felszólítjuk a nemes várost, hogy a leányzót haladéktalanul letartóztatván, e levelet átadó megbizott hiveinknek, névszerint Szurina Pál őrmesternek és Komár György káplárnak kezeibe szolgáltassák. Kikhez is hajlandók maradtunk.

Gr. Pongrácz Istv.»

István gróf átnézte az iratot s megelégedetten bólintgatta fejét és csettentett a nyelvével:

– Jó, nagyon jó, hanem még szúrja be ezt: «egyébként kő kövön nem marad Beszterczén, mivelhogy a földdel tétetik egyenlővé.» Legszebb, amice, a világosság, az őszinteség. Nem illik zsákban macskát árulni.

A diák beirta a fenyegető passzust is, István gróf aláirta a nevét; beporozta, ráütötte aztán pecsétgyűrűjével a sigillumot, trombitát tartó kéz, fölötte egy csillag, s személyesen vitte le a már nyeregben ülő Szurinának és Komárnak.

– Adják ezt át kendtek a város polgármesterének, sehol se pihenve.

Egy harmadik lovat is vittek magukkal, egy kis szürke kanczát vezetéken, sárga asszonynyereggel; ez lesz az Estellának.

Érdekfeszülten várta a vár népe, míg visszatérnek; különösen a káplán volt izgatott. Az eléjök is ment titokban, várni őket másnap, egész a zsolnai hidig; mert hát a megtért bárány mindenha becses az úr előtt, illő, hogy a szolga is megbecsülje.

De sajnos, a lány nélkül jövének vissza a követek és csak harmadnapra. A torony-őr messziről tülkölt, mikor a két lovas alakja feltünt a varini úton.

A vár népe kicsődült a kapu elé, maga István gróf is ott várta a követeket.

– Hát a lány hol van? – kiálta eléjök zordonan.

Szurina leugrott a lováról és előadta remegő hangon, hogy megérkezvén Beszterczebányára, átadá a levelet a polgármesternek a városházán, aki is föltevén pápaszemét, elolvasá azt és ezt az üzenetet küldötte:

– Mondjátok meg az uratoknak, vigye szegény fejét valami hideg zuhany alá, ahelyett, hogy ilyen leveleket firkáljon.

Pongrácz István homlokán megjelentek a szokott piros foltok.

– Azt mondta? – hörgé tompán. – Igazán azt mondta?

– Szórul-szóra mondta és sorba adta a levelet a többi uraknak, akik hasukat fogták a kaczagástól. Mi a Komár komámmal nem akartuk ennyibe hagyni és kijelentettük, hogy a lány nélkül egy tapodtat se megyünk, mire aztán ránk rivalt haragosan: «Kikorbácsoltatlak benneteket a városból a hajduim által.»

Szentmiklósi Pongrácz ivadéka felordított, mint a sebzett oroszlán.

– Kikorbácsoltatja az én követeimet! Borzasztó!

Aztán felkiáltott a toronyőrhöz:

– Kongasd meg, Korenyák, azt a vészharangot! Kongasd! Kongasd!

Majd a várnéphez fordult:

– Mindenki készüljön! Köszörüljétek a kardokat, tisztogassátok ki a fegyvereket, az ágyúkat. Reggelre indulunk Besztercze ellen!

Teljes két óráig zúgott a harang, azalatt összegyűltek a katonakötelezett parasztok a környékről.

– Reggelre indulunk Besztercze ellen! Mindenki búcsúzzon el a családjától s hajnalra itt legyen fegyverbe öltözni!

Jaj neked Besztercze! Csak volt, többé nem lesz ilyen nevű város. Megehetik a mappáikat a könyvkereskedők! Szegény könyvkereskedők! (Pruzsinszky fogta fel erről az oldaláról a közelgő katasztrófát.)

Egész éjjel folyt a lázas hadi készülődés, egy lélek se hunyta le a szemét. Maga István gróf ügyelt, tett, rendelkezett, egy perczet se vesztvén. Zaj, elevenség, nyüzsgés verte fel az ősfalak csendjét a lobogó fáklyák fényénél. De készen is lett reggelre minden. A fölkelő nappal végigkigyózott a hadba induló tábor a budetini úton. Ha le nem csapták volna Marst az istenek közül (mert még az se állandó foglalkozás a gonosz földi férgek miatt), bizony élvezete lett volna az égből ezt a hadi népet látni.

Elől maga Pongrácz István lépkedett a Waterloo nevű fekete angol ménen, Zrinyi-nyakú magyar köntösben, kócsagos kalpaggal; villogó kivont kardján pajkosan futkostak a napsugarak.

Mellette balról Kovács várnagy ment széles fringiával, a «Palkó» remondán.

Utánok Mravák Mátyás vitte magasra emelve a Pongrácz-család zászlaját; játszi szellő vigan suhogtatta a finom selymet, hol begöngyölgette, hol kibontogatta negédesen a kéklő czimerpajzs kevély jelvényeit.

A zászló nyomában két apród poroszkált két zömök ponnyn, hosszú, szőke hajuk végighullámzott ezüstpaszomántos dolmánykáikon; kis gyíklesőt viseltek; azonfelül az egyik a várúr kulacsát vitte, a másik a rubinttal kirakott kötésű imakönyvet.

Métóságteljesen kidüllesztett mellel vitte a szép művü ezüst családi buzogányt az óriás termetű Kral Demeter.

Egy filozóf kinézésű szamár egy dobot húzott flegmával. Semmi indulat, semmi harag nem látszott rajta Besztercze ellen.

Mögötte két bocskoros tót ballagott gyalog, póznákra kötött lámpákkal, ezek voltak a lámpa vivők, éjjeli menetek esetére.

Egy szekéren ócska napernyő alatt ült balról a szakács, jobbról a káplán. Szemben velök két röhögő konyhaszolgáló.

Most következett a hires lapuchnyai banda trombitás hangszerekkel. Nyolczan voltak, csinos, fekete zsinórzatú halinákban, újdonatúj bocskorokban, kalapjaik körül madzagra fűzött közönséges csigák képezték a nagyobb díszt.

Jaj, de most kavarog rémséges porfelhő. Még a nap is mintha elbújna félelmében. Jönnek a kozákok! Hogy tánczol a lovuk… hogy csillognak-villognak a patkók. Hát még a lándzsáik! Tizenhat derék, válogatott lovas, egy-egy liliom mindenik. Piros leffentyűs kalpagjuk, piros dolmányuk, nadrágjuk miatt úgy néznek ki messziről, mintha egy csomó pipacs szaladna a buzák között.

Hej, a merre mennek, nyíljatok ki arra muskátlis ablakok!

A kozákok rendjét nyolcz muskétás ágyú váltja fel kis kerekeken, apró hegyi lovak által vonatva; mindenik ágyun egy beszkidi zsivány ül pipával az agyarán. Ez, úgy látszik, a tüzérségi uniformishoz tartozik.

Vidám kurjongatás, ének-szó, röhögés hangzik fel.

Az egyik gyalogos (mert az ágyúk után a gyalogosok masiroznak) egy békát látott a garádban és hirtelen a lándzsájára tűzte, torkaszakadtából kiabálván:

– Az első halott! Az első halott!

Szerencse, hogy messze a vezér, mert el nem engedné ezt a minden komolyságot nélkülöző tréfát.

A daliás Bakra vezeti a gyalogságot, számszerint száz és néhány embert. Itt vonul el az egész nemzeti történelem, az ősök katonái, fegyvernemei. Makovnyik nehéz pánczélba van öltözve, tollas sisakkal a fején, a mellén egy kereszt Bouillon Gottfried korából. Szurina a Mátyás fekete seregéből való, ott a halálfej a kalpagján. A Szlimak János uniformisát Csák Máté valamelyik katonája viselte, a Barinka Gyuró nagy fején egy szinehagyott sárga turbán ül, míg a hosszú kaftán leér a bocskor felkunkorodó hegyéig. A Kovács Pali izmos tagjaira hasított ujjú zöld attila símul. Kontopek Andráson a hajdani kék drabantok habitusa lötyög, – de győzné azt az ördög elszámlálni. Holta napjáig volna mit tanulni ezeken egy jóravaló szabónak.

Ahol a sereg véget ér, két sárga-fekete szekérnek vagyon kezdődése: ezek a kimustrált tölténykocsik, amiket a budetini honvédségtől vásárolt István gróf. A kocsi mindenik oldalán három-három lyuk van kivágva s ezek mindenikéből egy-egy mozsár félelemgerjesztő, sötét torka néz ki.

Minden szekér elé hat ökör van fogva, különös találmánynyal a szarvaikon. Ez egy a szarvra húzott vasgyűrű s abból csillagszerűen apró, éles lándzsák meredeznek. Az ökröket Besztercze kapujánál kifogják s ráeresztik öldöklésre fegyverzett szarvaikkal a lakosságra. De iszen nagy hadi talentum Forget uram, lévén ez az ő találmánya.

Leghátulra maradt az élelmezési társzekér, négy akós pálinkás hordóval, egy garmada czipóval és néhány zsák krumplival megrakva. A krumplis zsákok tetején Pruzsinszky Szaniszló szunyókál hanyattfekve. A kocsi minden lőcsére kívülről egy-egy oldal szalonna van akasztva. Vétek isten ellen, mert a hozzá súrlódó kerekek egész vályút ásnak a becses csemegében s útközben a kutyák egész falkában rohannak és ugatnak az «izletes» jármű mögött.

De azért a menet egészében méltóságteljesen, fönségesen kigyózik a budetini úton. A szűzies napfény nevetve tánczol a kopjákon, lándzsákon s átsiklik enyelegni a karabélyokra, a puskákra, a szél a hadi sisakok tollaival, forgóival pajkoskodik, a buzavetések ijedten futnak, futnak, a fenyveserdők, amerre mennek, azt látszanak huhogni-zúgni:

– Jaj Beszterczének! Jaj Beszterczének!

Míg az anyaföld remegve dobban az ágyúk és lovak dübörgésétől.

MÁSODIK RÉSZ.
KEDÉLYES ATYAFIAK

Az árkádos piaczú Zsolna városában élt sok-sok esztendővel ezelőtt egy Trnowszky nevü vaskereskedő, akinek három fia volt, Péter, György és Gáspár. Mikor a fiúk fölcseperedtek, a haldokló öreg úr pályaválasztásra szorította őket. Péter, a legidősebb, azt mondta: «Én a méhekre vetem magam. Ezek a derék, szorgalmas állatkák majd engem is táplálnak.» És lett Péterből viaszkereskedő. Egy egész országrészből ő vette meg a sejteket és a mézet. Egy egész országrész méhei voltak az ő rabszolgái.

A középső fiú, György, máskép okoskodott:

– Én orvos leszek, apám. Az én elementumom az emberek. A méheknek csak mézök van; igaz, hogy abból lehet pénzt csinálni, de az emberek harisnyáiban már készen állnak a szép lázsiás tallérok. Én ezekre utazom. Amikor beteg az ember, kutyába sem veszi a pénzt. S egyszer valamikor mindenki megbetegszik.

Erre az okoskodásra is helyeslően bólintott a vén Trnowszky. «Jó, hát tanuld ki a doktorságot!»

A harmadik fiú, a Gáspár, más nézeten volt, mint a testvérei:

– Az összes élő lények közül a legtiszteletreméltóbb, apám uram, a birka: húsa is van, gyapja is van, teje is van. És ha egy garast teszünk bele, visszaad helyette egy forintot. Hát én juhokkal fogok gazdálkodni.

Az apa mindenik fiának háromezer forintot hagyott, – mondván a halálos ágyán:

– Helyeslem a terveiteket, csináljátok! Én majd az égből nézni fogom.

Nézte-e, nem nézte-e, nem az én gondom, de hogyha nézte, hát láthatta, hogy az a fia is meggazdagodott, amelyik mézzel-viaszszal («vostyinával», ahogy a tótok mondják) dolgozott, az is, aki a birkákra vetette magát. – Könnyű volt ez, kivált azokban az időkben, mikor még a legelő nem volt elkülönítve.

A tót városokban és falvakban a szegény embereknek nem voltak birkáik. Néhány darab birkát talán szerezhetett volna egyik-másik, de azért nem érdemes juhászt tartani. Ha aztán valaki sok birkát összeszerzett, szabadon legeltethette a közös legelőn. A birkákat az egész város kosztolta, de a birkák azért csak Trnowszky Gáspárt jutalmazták.

Ami a méheket illeti, azok meg éppenséggel szoczialisták. Bliktri azoknak birtok-viszonyok, telekkönyvek. Ahol egy virágot találnak, legyen ebben vagy amabban a határban az útszélen, vagy a pap kertjében, vagy a Vietorisz-kisasszonyok nyitott ablakában, az az övék – s aki ezek kiélvezésében meg akarná őket karhatalommal akadályozni, abba egyszerűen beleeresztik a fullánkjukat és punktum; nincs ellene apelláta.

A két testvér egy idő mulva megtollasodott s jól elhelyezvén a pénzeiket, idők folytával Zsolna város leggazdagabb, legtekintélyesebb polgárai lettek – rettentő gyűlölséggel viseltetvén egymás iránt; nem volt az a piszok (a «Máticza» által kiadott szótárban), amit egymásra ne kiabáltak volna, – de a nagy antagonizmus daczára is mind a ketten inkarnátus pánszlávok voltak s mind a ketten eljártak Turócz-Szent-Mártonba a gyűlésekre, melyeket – zárjelben legyen itt megjegyezve – a mult évben akként zavart meg a nedeczi gróf Pongrácz István, hogy négylovas társzekeren állított be a főpiaczra, ahol a gyűlés folyt szabad ég alatt (éppen az ifjú Hurban szónokolt); lerakatott pedig az inasaival a szekérről húsz ebet, nyakukra, farkukra kötött csörgetyűkkel. Széteresztették azokat a szónoklatot hallgató tót hazafiak közé, melyhez fogható ugatást és csörömpölést tanuk állítása szerint még nem hallottak emberi fülek.

De bocsánat a kitérésért, mert nem a Pongrácz gróf kultur-missziójáról van itt szó (ahogy ő nevezte e rossz tréfát), sem arról, hogy az ifjú Hurban és a következő szónokok beszédjeit valóságosan a kutyák nyelték el (végre is, aki jobban győzi a szájával), hanem a két testvér egyenetlenségét volna feladatom kiszínezni, amely mindenben nyilvánult; követválasztásnál, ha az egyik Deák-párti jelöltet támogatott, a másik akkor okvetlenül Tiszáékra szavazott (akár megengedte Kubicza, akár nem), ha az egyik rétet vagy házat akart vásárolni és azt a másik megtudta, okvetlenül odament az eladóhoz, inkább ráigért egy csomó pénzt, csak hogy elkaparíthassa az orra elől.

Péter, a viaszkereskedő, sohasem házasodott meg, azt hozva fel indokolásul:

– Nem vagyok szamár, hogy amit keservesen szerzek, azzal az asszonyom az utczákat sepergesse (Péter selyem-rokolyákra czélzott).

Gáspár pedig szintén nem volt szamár, ámbátor háromszor házasodott meg, ekképen vélekedvén:

– Az asszony mindig hoz valamicskét!

Két asszonyt temetett el, de csak egyszer keresztelt (jó is, mert az efféle sokba kerül). Az első feleségétől, Petrás Zsuzsánnától maradt egy fia, akit úrnak taníttatott Selmeczbányán.

Hogy a harmadik testvérről számot adjunk, hát bizony a Gyuri szamár volt. Kitanulta a doktorságot, de el is költötte, amíg tanult, a háromezer forintnyi örökségét (elnyelték a könyvek és a nagy leczkepénzek az egyetemen) s azután se boldogult. Az emberek gyógyítása hálátlan mesterség Zsolnán. Micsoda idea is volt az tőle! Zsolnán, abban a jó hegyi levegőben, hol venné magát a beteg ember? S azonfelül is jó, szelíd nép a tót, ha jön a halál, nem kötekedik az vele, nem disputál, nem erősködik, hogy «nem megyek, maradni akarok, iszom azt, iszom ezt, még amazt is megpróbálom», nem szalajt orvoshoz, patikába, hanem megadja magát «pod szmrty!» (gyere halál!) és behúnyja szemeit az örökkévaló álomra. Ha éppen próbálna is valamit, hát legfeljebb áthajtat a rajeczi fürdőbe, hogy egy pár marasztaló köpölyt tegyenek a más világra kérezkedő testére.

Szomorú, végtelenül szomorú viszonyok ezek orvosi szempontból. A paraszt mindenekelőtt nem beteg, de ha mégis beteg, nem gyógyíttatja magát, de ha mégis gyógyíttatja magát, nem fizet, mert nincs pénze. Ami az urat illeti, az ugyan szokott beteg lenni és az néha gyógyíttatja is magát és pénze is van néha, de mégse fizet néha se, hanem inkább azt mondja a doktornak jutalom fejében:

– Legyünk, barátocskám, ezentúl pertu.

Dr. Trnowszky tehát szerzett sok jó pertubarátot egy életen át tartó praxis alatt, de olyan szegényen halt meg, hogy a temetés is alig futotta ki a vagyonkájából, hátra hagyván egy csomó czókmókot, nehány rossz bútort, orvosi szerszámokat és egy tizenegy éves kis leánykát, Apollóniát.

Gyönyörű leány-palánta volt, nemes, ovál arczán valami édes, szomorú kifejezéssel, hosszú pilláktól árnyékolt szemei üde, nedves fényben kéklettek; hát még az a szépséges kalászszín hajkoszorú a fején! Egy arra csatangoló híres festő meglátta, eszébe ötlött, hogy a Mi Asszonyunk, országunk patronája, körülbelül így nézhetett ki gyermekkorában, lefestette s képét (mely most egyik nemzeti gyüjteményünkben van) «Mária gyermekkora» czímen sokat magasztalták akkoriban a hírlapok.

A szegény doktor halála napján Blázy Miklós uram, a polgármester, találkozott az utczán Trnowszky Gáspárral s annyira ellágyította, beszélgetvén a gyászesetről, hogy az késznek ajánlkozott a kis Apollóniát magához venni s gyámságát elvállalni; amiért legott dicsérni kezdték városszerte. Lám, mégis van a fösvény kutyában egy szemernyi szív.

Nosza, meghallván ezeket, dühbe jött Trnowszky Péter, rohan a városházára lóhalálban, hogy ő akarja a gyámságot elvállalni, neki úgy sincs gyermeke, de meg annál a gazembernél úgy is tönkre menne a gyermek stb.

Mire Blázy uram megnyugtatta.

– No hát ön lesz a gyám. Gáspár úgyis csak immel-ámmal vállalkozott.

Hire ment Gáspárhoz a Péter lépéseinek. No iszen, az kellett, izében csörtetett a városházára, miután ő vállalkozott elsőnek a lánykáról gondoskodni, magának követeli a gyámi tisztet, különben vonja le ebből a konzekvencziákat a városi magisztrátus.

A polgármester, mint minden opportunista, zavarba jött, nem birta magát többé elhatározni. Mindakét Trnowszky egyaránt hatalmas oszlop volt Zsolna városában, ha ők neki dőltek egy-egy tiszti széknek a közgyűlésen, ugyancsak ropogott, ha össze nem tört.

Tehát egyszerűen érintetlenül, függőben hagyta a véletlen támadt, kínos ügyet. Sok mérges pattanás múlik el önmagától.

De ez nem múlt el – mert a temetési szertartás végeztével, visszajövet a temetőből, kézen fogta Gáspár nagybácsi a kis árvát ott az egész gyászoló gyülekezet szemeláttára.

– Jőjj velem, gyermek!

Még el se mondhatta az utolsó szót, már oda ugrott Péter nagybácsi vörös paprika-arczczal, vasvilla szemekkel s kiszakítá a gyermeket Gáspár kezéből.

– Ne érintsd a gyámleányomat, te farizeus! Szeretnéd a becsületes testvért játszani, ugy-e? Ez ni! (Fügét mutatott neki az ujjával.) Egy, kettő, három, lépkedj előre Apolka!

A lányka szemeiből zápor módra ömlöttek a könnyek. Hagyta magát rángatni érzéketlenül. Nem tudta, miről van szó, nem hallotta szavaikat. Még mindig azoknak a rögöknek a dübörgése zúgott a fejébe tompán, zsibbasztón, melyek a koporsóra zuhogtak.

– Add ide azt a leányt, mert összetörlek! – hörögte Gáspár.

– Azt szeretném én látni, hogy közelebb jőjj! A szemed közé köpök, te uzsorás.

– Huh, te tolvajok orgazdája! – ordítá Gáspár és rávetette magát Péterre s megmarkolva a fekete selyem nyakkendőjét, fojtogatni kezdte.

Nagy dulakodás támadt köztük, piff, paff, hullottak a pofonok és ökölütések, az istenfélő népek botránykozására.

Ilyen szégyen, éppen a temetés órájában! De jól járt az a szegény elköltözött lélek, beh jól járt, hogy kitette a lábát. Oh, hogy nem nyílik meg nyomban alattuk a föld!

– Hát nem kellene az istent is sequestrum alá vetni, – sopánkodott az istentelen vén eretnek Domák Mihály – hogy ilyen embereknek hajigál le vagyont, tekintélyt, szerencsét?

Egy szegény irnokné (akinek férje, Klivényi József, jogot formált az Apollónia elhalt anyjához), miközben a két összetépett ingű, kékre öklözött testvért szétválasztották a barátaik, czipelve őket erőszakkal külön-külön lakásaik felé, felkapta Apollóniát a kezébe.

– Ne sírj, kis rubintom. (Megtörülgette a lányka szemét gyöngéden, a saját ünneplő fekete kötényével.) Ne menj egyikhez sem. Mit keresnél, szegény pihegő galambka, gonosz ölyvek között! Gyere inkább hozzám. Szegény vagyok ámbár, mégis puhább ágyat vetek éjszakára, mert a szívem puha, kicsikém, te hozzád!

Megsimogatta a sárga hajú fejecskéjét, homlokán csókolta és a bámészkodó sokaság közül szinte észrevétlenül vezette el haza Apollóniát, míg a két nagybácsi mindenike dühtől zihálva, tajtékozva rángatta magát a békéltetők vasmarkától, hogy ujra egymásnak rohanjanak, éktelen szitkokkal, fenyegetésekkel fújva, élesztve a bosszú tüzét:

– Kutyák isznak még ma a véredből!

– Pozdorjává törlek, piócza!

– Megmutatom, hogy én leszek a gyám.

– Az ugyan én leszek, ha az ég összeszakad is.

De ezalatt persze a gyermek eszükbe sem jutott. Csak másnap sürgette meg egyik is, másik is a polgármesternél, hogy váltsa be a szavát vagy különben vele gyűl meg a baja.

– Akarom a gyermeket, punktum. Meg kell lenni – követelte Péter. – Nekem van megigérve.

– Ha Péter lesz a gyám – üzengette Gáspár – lelövöm a polgármestert, mint egy hazug kutyát. Én ajánlkoztam elsőnek.

Ily nehéz viszonyok között ült össze harmadnapra az árvaszék s tekintettel a Trnowszkyak versenyzésére (no de ilyen parádét csapni ilyen mihaszna lány-kölyökért), tekintettel továbbá arra, hogy a Trnowszkyak hatalmas emberek, akiket a város ügyeitől elidegeníteni kár volna s tekintettel végre azon körülményre (mely azonban nem említendő meg a jegyzőkönyvben), hogy a leányka hazafiatlan nevelésben részesülne a boldogult Trnowszky fivéreinél, magasabb motivumokra visszavezethető nemzeti szempontokból is határozatba hozatott, hogy inter duos litigantes egy harmadik személy, Trnowszky Apollónia anyai rokona: Klivényi József városi irnok neveztetik ki gyámnak, felkéretvén az árva nagybátyjai, hogy miután a gyám szegény ember, nemesszívű rokoni gondoskodásukkal járuljanak a gyermek neveltetési költségeihez és fentartásához.

Mikor megkapta Trnowszky Péter a végzést, mérgesen szakította szét száz darabra.

– Egy krajczárt se adok. Hát bolondnak néz engem az árvaszék? Süssék meg most már a gyermeket!

De haragja hamar elpárolgott; mert jól esett arra gondolni, hogy legalább Gáspár se lett a gyám.

Gáspár is éppen így gondolkozott és ő sem adott az Apolka fentartásához egy garast sem.

Klivényi irnok, ez a vén korhely, ki a gyámságot azért vállalta, hogy a két gazdag testvértől csurogni fog a jóság s abból neki is jut, csalódásában a gyermekkel éreztette bosszúságát. A szegény árvára szomorú napok vártak. Rongyokban járt, sokszor mezítláb, enni is csak lopva kapott néha a Klivényi nénitől, de a férjével, ezzel a vadállattal, ő se bírt.

A szegény kis Apolka, aki olyan szépen fejlődött az apja házánál, lesoványodott, elsatnyult; mert dolgoznia kellett napestig. Klivényi elbocsájtotta a szolgálóját s vele végeztette a ház körüli dolgokat.

– Hisz ingyen tartlak, te rongyos!

A sovány, vézna test tele volt kék foltokkal, mert az irnok, mikor este részegen jött haza, mindig megverte őt is, a feleségét is. S az irnok mindig részegen jött haza. A szűnnapok csak azok voltak, amikor nem jött haza és valahol a korcsmában aludt el az asztal alatt.

Két hosszú esztendeig nem történt az árvával semmi nevezetes eset; ki törődnék egy kis féreggel? Az emberek egy ideig szidták a két pogány nagybátyát, de azután másért szidták és a kis féregről mindenki elfeledkezett. Úgy elvegyült már ő a többi szegény gyermekek közé, akiknek a picziny lábai öreg emberek levetett czipőiben tipegnek-topognak a földgolyóbison, hogy már benne is mint csak homályos álom élt az apai hajlék. Azt még hallotta néha-néha, hogy ez meg amaz a gazdag ember az ő nagybácsija, de ez is csak egy közömbös fogalom volt neki, nem egy olyan forrás, amiből keserűséget merítsen a jelenre vagy reményt a jövőre. Tudta is ő, mi a nagybácsi és mi a jelen vagy a jövő. Semmit se tudott. Csak élt, mert még meg nem halt. Élt, mert reggel felrángatta Klivényiné: «Tisztítsd ki hamar, fiacskám, a bácsi csizmáját». Elaludt, mert elnyomta este a fáradtság. Sírt, ha megütötték, mert fájt neki. De az életről nem tudott semmit, azt hitte, így kell annak lenni, csak a halált sejtette, hogy az rejtelmes, különös. De hogy örök-e, arról nem gondolkozott. Talán ha Klivényi néni felránczigálná a halottat: «Tisztítsd ki hamar a bácsi csizmáját», az is fölkelne. Talán a szegény apa is fölébredt volna.

A gyermek egy napon a nagy piaczról jött, egy tököt czipelve, mikor a Volek csizmadia inasa (aki megfódott csizmákat vitt Buronka szenátorhoz) oldalba lökte.

– Eredj, Apolka, ott megy a bácsikád, csókolj neki kezet.

Csakugyan Trnowszky Péter jött a templom táján, jókedvvel lóbázva csontgombos sétabotját, mert egy jövedelmező üzletet bonyolított le a várossal, mikor eleibe kerül a leányka és az inasgyerek szavára, abban a hitben, hogy annak úgy kell lenni, elkapja a fütyürésző öreg úr gyűrűkkel rakott szőrös kezét és megcsókolja.

Az öreg ránéz a rongyos gyermekre s fölismervén Apolkát, hümmög egy darabig.

– No, no, hát te vagy? Ejnye adta, adta.

Keresgél a zsebében az aprópénzek között, de nincs egyetlen ezüst pénze se, pedig illenék ilyenkor egy fényes hatos. Kinyitja a tárczáját, hátha találna benne egy szép ropogós egyforintost. De csak ötösök vannak. Az sok, nagyon sok. Mit csinálna ez a gyerek egy ötforintossal?

Szerencsére éppen szemben van a mézeskalácsos bolt. Hopp! Ez jó lesz.

– Gyere utánam, te kis fruska!

Bementek, az ajtó tündériesen csengett s a mézeskalácsos a nagybácsi egyetlen szavára egy nagy paksaméta mindenféle formájú nyalánkságot összerakott, zsinórral összekötött és mindez az Apolkáé volt. Végtelen örömet érzett szívében. Azt gondolta, hogy mindjárt elájul a boldogságtól. Szemei meghomályosodtak és a homályban egy falka kutyát látott csörtetni maga felé, akik megrohanják, szétmarczangolják, kihúzgálják a kalácsokat a pakétból.

De mindez nem volt igaz, a nagybácsi hangja fölrezzentette:

– A kezedbe is válaszsz egy-kettőt, leányocskám, amit útközben megeszel.

Künn az ajtónál aztán elváltak. Péter nagybácsi a vendéglő felé ment, Apolka pedig hazafelé és mindenkinek eldicsekedett útközben, hogy a jó nagybácsi mit vett neki és ebből mindenki valami szerencsét jósolt, csak otthon Klivényi mondá sötéten:

– Mutasd, hogy mit vett a gazember.

Felszakította a spárgát, kibontotta a mézes süteményeket és elkezdte őket falánk étvágygyal ropogtatni, egyiket a másik után, minden falatnál felkiáltva:

– Óh, a gazember, a gazember!

Zsolna városában ez a nevezetes esemény csakhamar szájról-szájra járt azon megjegyzés kiséretében: «Kezd már a világ felfordulni», s eljutván Trnowszky Gáspár füleibe, nagy bosszúságot okozott neki. Egész éjszaka nyugtalanul hánykolódék fekhelyén s reggel korán a Klivényiék lakása előtt leste az árvát, kit is megkerítvén, vitte egyenesen egy czipészhez, egy szabóhoz s egy fehérnemű-árúshoz, összevásárolván annyi portékát, hogy két boltoslegény czipelte az Apolka után, mialatt Gáspár nagybácsi megelégedetten mormogta:

– Egyél most mérget, utálatos fösvény kutya. Ez aztán a tromf!

Hanem ’iszen nem könnyű lefőzni Péter urat sem, ha egyszer «virtusra» kerül a dolog. Alig hogy tudomására jutott a «tromf», felbizsergett a kevély, gonosz vére:

– Micsoda, te akarsz itt szuszogni? Egy pár rongygyal akarsz port hinteni a világ szemébe? Velem akarsz kikötni? No gyere hát!

Rögtön elküldött a leánykáért és elvitte egyenesen az aranymíveshez, összeválogatván gyöngyöt, smaragd-gyűrűt, arany násfát, karpereczet, függőket egy halommal, ami csak szép és drága volt az üvegszekrényekben. Egy kastélyos kisasszony sem kap annyit a kelengyéjében.

E fordulatok megjavították egy kicsit a leányka sorsát, de jobban a Klivényiét, mert az értéktárgyak többnyire folyékony anyagokká változtak át, de nem csódamódon, egyszerűen a zsidó közvetítésével, kihez a derék gyám rendre elhordozgatta zálogba.

Volt dinom-dánom az «úri-vendéglőben», bor, punch, muzsikaszó, forintos bankók a Gongoly czigánynak, akivel aztán éjjelenként bejárta a pánszláv házakat s elhúzatta ingerkedésül az ablakok alatt:

Cserveni kantár, bjeli kvon!
Predav szom ország, Bozse moj!

(Veres kantár, fehér ló! Eladtam az országot, istenem!)

Ez a merész czélzás Szvatopluk király ő felségének szomorú kalandjára, mindenha erősen boszantotta a zsolnai tót urakat. De éppen ezt akarta Klivényi, aki magyar érzésű volt és e magyarságból élt, táplálkozott. Mert már százszor is ki kellett volna tenni a szűrét (soknemű hivatali vétség és apró visszaélés terhelte Klivényit), de lehet-e egy nagy magyart elcsapni bünhődés nélkül? Klivényi ügye mindig a haza ügye volt. Klivényi nem volt ostoba; mindig jól tudta, hogy mitől döglik a légy. Annak a bizonyos «veres kantárnak» bizony több hasznát vette ő, mint Árpád vezér; ez volt az ő immunitása.

Az árvára most már nagyobb gondot fordított és iskolába is küldte. Egy napon, mikor a rubintos karpereczet adta a zálogba, hozott a kicsikének egy darab kókusz-szappant.

– Zsuzsanna – szólt a nejéhez – ma jól megnéztem a gyermek arczát. Tudod-e, hogy nagyon szép lesz, veszettül szép lesz, ha megnő. S végre is, miért ne lenne szép? Mondtál valamit, Zsuzsanna? Hogy semmit se mondtál? Okosan is teszed, ha hallgatsz. Mosdasd, fésültesd a gyermeket és járasd tisztán. Azt akarom, hogy csinos legyen. Az nem lesz nekem rossz, ha szép lesz, még talán neki se. Van valami átkozottul kellemes az arczában.

Aztán behítta Apolkát a konyhából, sokáig nézegette és átadta neki a selyempapirba göngyölgetett szappant.

– No, kutyamája – fordítá a hangját szelidre, enyelgőre – mit hozott a gyámapa az ő báránykájának. Ide hamar kezet csókolni.

A lányka kezet csókolt és kitakarta burkából a tárgyat; s amint megösmerte, hogy szappan, édesen elmosolyodott. Nem a gyermek mosolya volt ez többé, mely a mézeskalácsoknál hasadt volt ki arczán, hanem a szűzé. Ah, szappan! Szagos szappan. Arczra való szappan. Elpirult egész a füle hegyéig és elfutott. Az a kis szappan-koczka annyi mindent mondott, finom ingerlő illata szállt, szállt az orrán keresztül, betölté egész lényét, minden porczikáját, átszivárgott az erein a vérébe és dörömbözött a szivén, felkeltve, életre ébresztve azt a kis szörnyeteget, mely, mint a karikába tekergőzött kigyó, dermedten, élettelenül alszik még a bakfischban, – a kaczérságot. Éva leánya, kopogtatnak. A szappan beszél hozzád. Hallod-e, sejted-e?

Apolka a tizennegyedik évébe lépett és szemlátomást szépült, – midőn egyszerre még váratlanabb fordulat állott be életében.

A polgármester, látván egyrészről a nagybácsik jóindulatát, másrészről, hogy az irnok a Trnowszkyak ajándékait – a polgármester hivatalos megjegyzését idézve – a saját czéljaira fordítja, említést tett egy ízben a leány helyzetéről a főispánnak (kinek a megboldogult dr. Trnowszky háziorvosa volt); ő méltósága élénken méltóztatott érdeklődni és megigérte, hogy az árva ügyét szivére veszi s kiragadja a korhely irnok kezei közül.

A legközelebbi főispáni ebédre mind a két Trnowszky meghívást kapott s ebéd közben a pezsgőnél, mikor minden szív ellágyul, ravasz diplomácziával előhozván az ügyet, rávette a testvéreket, hogy a leánykát ne hagyják gonoszul veszni, vegyék magukhoz, még pedig egyenlőképen felváltva, mindenik egy-egy félévig tartsa és neveltesse.

Bezzeg lett ebből ismét világraszóló spektákulum.

Péter nagybácsi, akihez először került a leány, nyomban egy professzort hozatott hozzája Turócz-Szent-Mártonból, egy franczia leány játszópajtást Genfből, selyemruhákat, kalapokat, czipőket Beszterczebányáról, sőt képeskönyveket halomszámra Prágából s olyan fényben, pompában nevelte, mint egy herczegkisasszonyt, hogy az egész városnak elállt a szeme-szája. A félév elteltével aztán elküldte a professzort, meg a kis bonne-t, elcsukta a szép szalagos ruhákat, csecsebecséket a szekrénybe, ráadta a Klivényiéktől hozott foltos perkál szoknyácskát, a rongyos czipőt, a szinehagyott pepita kendőt és maga kisérte el a Gáspár házáig, egész a kis kapuajtóig, ott érzékenyen megölelte, megcsókolta.

– No eredj már most ahhoz a gazemberhez.

Gáspár nagybácsi még nagyobb káprázatba hozta a várost; nem csak ráliczitált Péter úrra, mert ő Bécsből rendelte a gyermek ruhaneműjét s egy ponny-fogatot vásárolt neki Galicziából, hanem azonfelül vérig megbosszantotta Pétert, egy olyan lépésre határozván magát, mely bár meggyőződésével ellenkezett, de sziven találta az ellenséget. Nem Turócz-Szent-Mártonból hozatta a nevelőt a leányka mellé, hanem Debreczenből egy tősgyökeres magyar tanítót, akire szigorúan ráparancsolt, hogy magyar szellemben kell nevelni a kis Apolkát. Egy elveszendő lélek ide-oda. Többet ér, hogy az a föld szemetje mérget eszik egy félévig.

A nevelő Szabó Pál el is követett mindent, hogy a gyermek szivét megnyissa a magyar rokonszenvnek s elutáltassa vele a tótokat.

Tromf tromfra. A harmadik félévre Péter nagybácsi megtudván Bécsben, hogy ott a komteszeknek egy kis szerecsenjök is van, nosza rögtön ő is kerített egy szerecsent, a mellé hátas lovat, társalkodónőt, divatos ruhákat Párisból és Turócz-Szent-Mártonból két nevelőt, akik belecsepegtessék a szláv szellemet és elutáltassák a magyarokat.

De ez még mind semmi ahhoz a pazarláshoz képest, amivel erre Gáspár úr visszafelelt a következő félévben. Ezt tessék aztán utána csinálni!

Gyönyörű női fogatot vásárolt a Csáky grófnőktől, kékselyem bélésű baldachinnal a kocsi tetején; a bakon magyar kocsis, a lovakon czifra, sallangos magyar szerszám. Társalkodónő, nevelőnő, két apró inas nyalka huszárruhában, mind magyarok s mind az Apolka szolgálatára rendelve. A nagy kertjében egy kis palotaszerű villát építtetett neki, locsogó szökő-kutak előtte. Rózsabokrok, pálmák, exotikus növények köröskörül; drága brokát selyemmel bútorozott szobák bent, melyekbe minden héten össze voltak híva az egész városka előkelő leányai játszó-társaknak. Csak egy királyleány ragyoghat, dúskálhat ilyen pompában. Ámbátor tetszett ez a Gáspár úr Miloslav fiának is, aki épen vakáczión volt otthon a prágai egyetemről s igen jól érezte magát a feslő bimbók, bakfischek között.

A jogász urat eleget ingerelték az ösmerősök az apja ellen: «Megőrült az öreged, mindenedet elveri arra a fruskára! Ki látott már valaha ilyen szamárságot a világon!»

De a kis fruska olyan szép volt! Karcsú, nyulánk, olyan előkelő úri volt a drága selymekben, csipkékben s olyan szépen tudott ránézni azokkal az édes szemeivel mindenkire, még a Miloslav gyerekre is, hogy csak helyeselni lehetett, ha nem hagyják szükséget szenvedni semmiben.

Az apát is váltig figyelmeztették a pánszláv barátjai, ismerősei:

– Ej, ej, Gáspár! Hová lett az eszed, vén Gáspár! Tréfa, ami tréfa. A leánykáért nem kár, de hátha a fiadra is ráragad az a veszedelem, amit a Péter boszantására a házadban összehoztál.

És csakugyan, a fiatal Trnowszky nagy barátságban látszott lenni mind Apolkával, mind a debreczeni nevelőjével, Szabó Pállal. Némelykor ott üldögélt a leczkék alatt a leányka szobájában.

De az öreg Trnowszky mégis csak makacsul rázta azt a nagy, kopasz fejét és vállat vont:

– Az mindegy. Ha az ember lő, hát lő. A serétekből oldalvást is eshetik valami… oldalvást is. De azért mégis csak lő. Hát én is csak lövök arra a zsiványra, míg csak el nem pusztul, meg nem pukkad a mérgében.

Az egész város kiváncsi volt, hogy mitévő lészen most Trnowszky Péter, ha újra hozzá kerül Apolka? És hogy mi lesz mindezeknek a vége? Meddig győzik ezt az oktalan liczitálást? Annyi egyszer áll, hogy alig következhetik magasabb skála. Rothschild kellene már ahhoz.

A jó isten tudja, mi lett volna, ha egyéb események nem jönnek közbe. Az példáúl, hogy a zsolnai pánszlávok az Apolka magyar szellemű neveltetése miatt orrolván, Péter által is felizgatva, egy este macska-zenét adtak Gáspárnak és beverték az ablakait. Mire dühbe jött Gáspár és másnap mingyárt folyamodott és nevét és törvényes örököseét Tarnóczyra változtathassa. (Jaj, megfordulnak sírjaikban a becsületes Trnowszky ősök csontjai.)

S így fokozatosan belekergetve a magyarságba, a fia pályáján is fordított egyet: ahelyett, hogy elküldte volna, mint előbb tervezte, még egy évig a szent-pétervári egyetemre, beválasztatta Zsolna városánál vice-jegyzőnek, mondván:

– Szagold meg egy kicsit itthon a közügyeket, fiacskám; két év mulva jön a követválasztás s te mégy fel Budapestre a parlamentbe, ha én mondom. S kevélyen ütött a mellének azon helyére, ahol a bugyellárisát tartotta, a mellény belső oldalán lévő zsebben.

Tarnóczy Miloslav tehát otthon maradt Zsolnán és hozzászagolt némileg a közügyekhez, de ki tehet arról, hogy a közügyeknél is édesebb illata volt az Apolka hajának.

Hát ott legyeskedett a lányka körül, lapdázott vele a pázsiton, a kertben, együtt lovagoltak ki a budetini erdőcskébe, segítette tanulmányaiban is, bogarakat gyüjtött, lepkéket fogdosott a gyüjteménye számára, kirándult a hegyek közé, hogy ritka növényeket hozzon lenyomtatni, megszárítani az Apolkának. A lányka rajongott a természetrajzért. Szabó Pál, aki nagy botanikus volt, csepegtette bele ezt a tudományt.

Miloslav úrfi pedig valóságos üzletet vitt a talált ritkaságokkal. Minden szokatlan kinézésű növényért kapott egy közönséges rózsát vagy szegfűt, ami éppen akkor a hajában volt Apolkának; egy hibiskus-virágért, minthogy az egy soha nem látott csoda-szépség volt, kapott egy szőke hajtincset. De én istenem, mennyi huzavonába, alkudozásba került ez, míg végre megtörtént a vásár.

Szinte nem tudott betelni örömében a sáfrányvörös virágfürttel.

– Hol jutottál hozzá, Miloslav?

– A nedeczi várkertben szakítottam.

– Jaj de nagy ördög vagy! (És rámosolygott hálásan arra a nagy ördögre.) Jaj de kár volt letépni szegénykét.

– No csak meg ne sirasd, hiszen nő majd a tövén másik.

– És mennyi idő alatt nő meg a másik?

– Esztendőre ilyenkor.

Apolka elkezdett tapsolni, ugrándozni széles jó kedvében az udvaron, mennykék köntösének hasított, bő újja libegett-lobogott két oldalt, mint két tündérszárny.

– Hiszen akkor én jól megcsaltalak téged, te Miloslav, te csacsi, mert az én hajam két hét alatt is kinő.

Miloslav mosolygott és nemsokára szerzett valami beszterczebányai professzortól egy amerikai skarabeust; egy akkora bogarat, mint egy csíz. Egy igazi óriást a bogár-világban; két fényes gránátszin szarva van; barna, kétfelé osztott felső teste olyanformán néz ki, mintha a mi cserebogarunk ükapja lenne, az pedig mellette csak szopós-gyerek.

Mikor Apolka meglátta a bogarat, oda lett szenvedélyében:

– Meghalok, Miloslav, ha ide nem adod.

Miloslav pedig játszotta a makacsot, sopánkodott, esküdözött, hogy oda nem adhatja, mert így, mert úgy, ő is bolondja a bogárnak, de meg olyan bogár kettő sincs Magyarországban. Amerikai bogár! Az ördögbe is, az nem tréfa. Mennyi ideig kellett annak utazni, míg ide került Zsolnába! Az igaz, hogy holta után tette meg az utat és ilyenkor kisebb fáradság, hanem azért mégis valami. Még ha esetleg odaadná is a bogarat Apolkának, bizony nem teheti olcsón.

– Hát mit kivánsz érte, Miloslav?

– Nem tudom én. (Pedig már tudta, mert mosolygott a selyma.) Hát mit adnál?

– Nem tudom én. (Pedig már sejtette, mert elpirult.)

Végre is aztán egy csókban történt a megállapodás, sok titkos, néha megzavart tárgyalások után.

Először csak elvben lett elfogadva az alku. Azután jött az első kérdés, hogy hol? A kertben. De hátha látják? No és ha látják is. Hát nem ér meg ez a bogár egy csókot, még ha látják is?

A skarabeus az Apolkáé lett. (Bolond ez a Miloslav, gondolta Apolka, hiszen talán ingyen is megcsókoltam volna.) S azontúl minden «régi pénz» kivétetett a forgalomból. Beállott a csókvaluta. A jelentéktelen bogarak és növények is, a miket Miloslav talált, csókokra váltattak fel. S az is mind kevés volt. Miloslav eleget sopánkodott: «De szegényes, de hitvány ez a felső-magyarországi flóra!»

Az öreg Tarnóczy nem sokat vett észre ezekből a dolgokból, mindössze a fia növénygyüjtő szenvedélyére tett néha egy-egy csípős megjegyzést:

– Gyerek vagy, nagy gyerek vagy, Emil. (Utóbb már a fiú szláv hangzásu keresztnevét is átfordította – hátha ez is boszantaná Pétert.) Milyen ostobaság! Egész nap bogarak és növények után mászkálni. Hát egyáltalán nem gondolsz arra, hogy innen-onnan képviselő lesz belőled s akkor nem növények, hanem helyiérdekű vasutak után kell futkároznod?

Nem, az öreg Gáspár semmi mást nem sejtett és csak az utolsó napon világlott ki minden. A félév utolsó napján. A mikoron is Péter emberei: egy társalkodóné, «szlecsinka Skultéty» (Skultéty kisasszony) egy vén talp, a már említett kis néger (azóta se láttak Zsolnán szerecsent) és egy angol komornyik nagy pofaszakállal, hosszú, vállig érő hajjal, megjelentek Gáspár házánál, hogy a kisasszonyt elvigyék a másik nagybácsihoz. Künn a régi ponny-fogat várt, a régi kocsissal, ki vigan pattogott ostorával, míg a kis ponnyk lesütötték okos fejeiket, mint tavaly ilyenkor. Semmi se volt új, csak a méltóságos, komor magatartású komornyik, csattos czipőkben, térdig érő harisnyákban. Csak olyankor látni ilyeneket Zsolnán a marquisek körül, ha valami franczia vígjátékot adnak a szinkörben.

Apolka elsápadt, midőn beléptek a tornáczra, lassú reszketegség fogta el a lábait, kénytelen volt leülni.

– A kisasszonyért jöttetek? Úgy van, válnunk kell – mondá Gáspár nagybácsi nyugodtan, egy gyülölt pillantást vetve a testvérbátyja cselédjeire. Hát eredj fiam, Apolka a szobáidba, vedd fel a legrosszabb gunyáidat, azután menj isten hirével és vigyázz magadra, gyermekem, hogy abban a zsivány-fészekben el ne pusztulj egy félév alatt.

Apolka lehajtotta a fejét az asztalra, zokogott és nem mozdult.

– No hát, miért nem mozdulsz? Mért sirsz? Hiszen majd visszajösz.

– Itt szeretnék maradni – lihegte a leány csendesen, tompán.

– Ejh, lári-fári – mondá keményen a nagybácsi, – menned kell, punktum. – Mire visszajösz, már hosszú ruhák fognak rád várni. Hallod-e, Apolka, hosszú ruhák?

Ezt azért mondta és tótul mondta, hogy a cselédek megértsék és elmeséljék otthon Péternek s hogy Péter, aki már megvarratta a félévre való holmit, új költségbe ugorjék, csakhogy őt megelőzze. Vidáman dörzsölte a kezeit e jó ötlet felett.

Apolka föltápászkodott, kitörülte szemeiből a könyeket, aztán odatántorgott a nagybácsihoz, kezet csókolt neki, az visszacsókolta homlokán, majd a Miloslavnak nyujtott kezet, aki az apja mellett állt, sápadtan, szótalanul:

– Ej, no, Miloslav – mondá és még mosolygott is, de fájdalmasan – most már úgyis tél van, nem szerezhetnél nekem növényeket.

– Hát persze – motyogta a fiú siri hangon.

Pedig dehogy volt tél, már éppen kezdődött a tavasz. A téli kertté alakított folyosó üvegein az első szűzies napsugarak mászkáltak kívülről, mintha bekéredzkednének a fűtött helyiségbe. Bent a sorjába rakott kaktuszok, fikuszok és leanderek álomból látszottak ébredezni. A külső melegtől mintha észlelni kezdenék, hogy egész eddig rá voltak szedve. Szegény hiszékeny virágok!

A macska kint az udvaron nyujtózkodott, a napfényen melengette öreg hátát. Egy gesztenyeszinü tyúk ma vezette ki először kicsinyeit s gangosan sétálgatott velök, a hó alúl kiszabadúlt különféle száraz kórók, csutkák között. Olyan egyformák most, a fehér hó mind sárgára festette. Ki birná megkülönböztetni, hogy melyik himbálta tavaly a tulipánt, melyik a basarózsát, vagy a pimpót. Szegény rövidéletű virágok!

Mindenütt a tavasz langyos lehellete suhogott, csak az Apolka szívében volt tél, azért mondta a Miloslavnak: «Most már úgyis tél van».

És azután indult, tántorgó léptekkel, elől eresztve a hosszú folyosón a Péter nagybácsi cselédjeit, csak az ajtóban fordult meg s nézett vissza még egyszer.

– Elfelejtettél valamit? – kérdé Gáspár úr közömbösen.

– Nem, semmit – susogta elhaló hangon s nyúlánk termete kígyószerüen meggörbült, mintha össze akarna törni. Szeme behunyódott, mintha két nap aludna el egyszerre és a két nap helyén két patak nyitódnék.

Oh, de szép volt így. Nem is birta ezt tovább megállni Miloslav; egyszerre felugrott s utána kiáltá:

– Megállj, gyere vissza, Apolka.

A lányka néhány lépést tett befelé, önkénytelenül, gépiesen, mintha egy láthatatlan, erőszakos hatalom kényszerítené:

– Mit akarsz?

Miloslav arcza égett, szemei fénylettek, hangjában soha nem hallott ércz csendült meg.

– Én felejtettem el valamit, Apolka. Elfelejtettem megmondani apámnak, hogy te nem mehetsz el többé innen.

Az öreg Gáspár megnyomkodta pipájában a hamut:

– Miféle beszédek ezek, te ficzkó? Hogy azt mondod, nem mehet? Hát hogyne mehetne?

Skultéty kisasszony, ki az ajtónál állt, meleg, czobolyprémes bundát tartva a karján, átadta a finom ruhadarabot a komornyiknak s maga Apolkához közeledve, megrángatta kissé a szoknyáját.

– Gyerünk már, kisasszonyka! a ponnyk fáznak odakünn.

– Mingyárt, mingyárt!

Miloslav odalépett az öreg elé, lehajolt és kezet csókolt neki.

– Apuka – mondá behizelgőn, azon a régi gyermekes hangján, melylyel mindent ki tudott vinni.

– No, no, ne érzékenyíts el, kölyök, mert pofonütlek, beszélj világosan, mit akarsz?

– Azt akarom, hogy az Apolka ne menjen el többé tőlünk.

Az öreg csodálkozó szemeket meresztett rá.

– Ne menjen? És ugyan miért ne menjen?

Miloslav lesütötte a szemeit, mint egy leányka. Hiszen csak huszonhárom éves volt, bajusz még csak most kezdett serkedni ajkai fölött. Zavartan keresgélt a feleletek közt, végre is ezt az egy gyerekes, makranczos mondatot találta:

– Hát csak.

– Ez nem felelet.

– Megmondjam?

– Meg.

– Igazán megmondjam, apuka?

– Természetesen.

– De igérd meg, hogy nem haragszol meg.

– Jó, nem haragszom.

– De látod, még neki sem mondtam meg.

– Kinek?

– Az Apolkának.

– Mit?

– Azt, hogy elveszem feleségül.

Mondjam-e, ne mondjam, hogy lett erre a szóra Apolka biborpiros s hogy rohant el egyszerre, feldöntve vázát, virágcserepet, futott-futott végig az üvegfolyósón, ki az utczára, kis kezét szívére szorítva, az öreg Gáspár pedig az indulattól hörgő hangon ordított fel:

– Hol a korbácsom, hol a korbácsom!

Hanem iszen nem várta a korbácsot Miloslav, futott ő is az Apolka után, kit éppen akkor emelt fel a kocsira Skultéty kisasszony. A komornyik is elhelyezkedett már a bakon, hanem jó szerencse, a szerecsen még nem kapaszkodott volt fel a kocsi hátuljára.

Miloslavnak volt még ideje megkérdezni suttogva, izgatottan:

– Mikor láthatlak, Apolka? Mikor válthatok veled egy pár szót?

– Jaj, minek volna az, Miloslav? Minek tettél olyat, te rossz fiú?

Apolka teste reszketett a meleg czobolybundában, melyet Skultéty kisasszony ráterített.

– Mikor, mikor? – sürgeté a fiú kétségbeesetten.

Apolka lehajolt hozzá és magyarul súgta, hogy ha hallanák is a cselédek, meg ne értsék:

– Tíz órakor este Péter nagybácsi le szokott feküdni, ekkor kinyitom az ablakot s beszélgethetünk, ha odajösz.

– Szeretsz? – lihegte vad szenvedélylyel.

– Nem tudom – felelte a leányka elhaló hangon, végtelenül szomorúan.

A kocsis megsuhintá ostorát s a két kis ponny megindult vígan koczogva, keresztül a piaczon, a Trnowszky Péter háza felé.

A kiváncsiak, az ácsorgók, akik meglátták útközben a fényes fogatocskát, a fejedelmi szolgaszemélyzettel, egymást figyelmeztették:

– Ni, ott megy a «herczegkisasszonyka», az egyik bolondtól a másik bolondhoz.

A főpiaczról betértek rézsút a Buza-utczába, átmentek a kis kőhídon, ahol már hallani lehetett a nyíló kapu csikorgását a Trnowszky-portán.

– Itthon vagyunk – selypíté Skultéty kisasszony.

Apolka szétnézett, hogy merre van Péter bácsi, de ezúttal nem várta az udvaron a cselédek között, mint máskor. Az angol komornyik segítette le a kocsiról, aztán elől eresztve, végigvezette a szobákon. Skultéty kisasszony utánuk tipegett s kesernyés arczczal szórta az útbaigazításokat.

– Ez az ön lakosztálya, kisasszony.

– Tavaly is ez volt.

– De most szebb.

Csakugyan remekül volt bútorozva a boudoir; piczi rococo-székek, faragott apró asztalkák, szekrények. Minden oly kedves, olyan liliputi volt. Babának való szobák.

– Ezekben a szekrényekben vannak a kisasszony ruhái.

– Jó, jó, a ruhákat ráérek megnézni, de hol a bácsika, édes Skultéty kisasszony?

– A bácsika? Nem tudom, kisasszony.

– Keresse fel, édes Skultéty néni. Talán nem tudja, hogy már megjöttünk. Vagy talán nem akar engem látni?

Az öreg kisasszony elcsoszogott, csak a hosszú hajú, zordon angol komornyik állott ott némán, miután szépen lerakta a kocsiról lehozott plaideket.

– Ön is elmehet már!

– Nem gondolnám, te kis kígyó – szólalt meg dörgő hangon s egy rántással letépte magáról álhaját, fekete pofaszakállát.

– Szent isten, – sikoltott fel Apolka, elfehéredve, – maga az, Péter bácsi?

– Nos, igenis én vagyok, kisasszonykám. S gúnyos alázatossággal hajtotta meg magát. – Persze, én vagyok, a jó bolond Péter bácsi vagyok. És a jó bolond Péter bácsinak az az ötlete támadt, hogy csinál egy rossz tréfát és megnézi az ő szeretett öcsécskéjének a háztartását színről-színre, úgy, hogy azt soha senki se tudja meg. A testvéri szeretet vonzott. S azonfelül gondoltam magamban, a hugocska fészkét is megnézem, a szegény ártatlan gyermekét. Látni, hallani akartam egyet-mást. De nem ennyit, nem ennyit.

Apolka egy székbe roskadt.

– Csak kelj fel, leány – förmedt rá, a gúnyolódó hangból egyszerre átcsapva a haragosba. – Ebben a házban nincs helyed többé!

A «Dudu» papagály a mennyezetes nyoszolyácska feletti kalitkából rikácsolni kezdte e perczben: «Jó, napot, Apolka, jó napot.» Az óra csendesen, kimérten ketyegett.

– Hát azért hizlaljalak én itt könyörületből, hogy azé a gézenguzé légy, a halálos ellenségem fiáé? Láttam, hogy sirattad, hallottam, mikor az ablak alá hittad. Szégyen, gyalázat! Az utczán nem akartam botrányt csinálni. De nem tűrlek itt egy perczig sem, hálátlan teremtés. Fel is út, le is út, takarodj rögtön a házamból!

A szegény Apolka keserves sírásra fakadt, még összetette a kis kezeit, még ráemelte könyörgő tekintetét, de szólni nem bírt; hasztalan is lett volna, az öreg kegyetlen kézintéssel mutatott az ajtó felé.

Mit tehetett, ment, ment úgy, amint jött, ki az ajtón, ki az utczára egy szál kendő nélkül, egyetlen szó nélkül. Még a koldus is visz valami kis batyut, de neki semmije nincs. Elfogta a bizonytalanság rémülete. Lábai megcsuklottak, alig bírt lépkedni. Mintha még mindig várná, amint végigment az udvaron, hogy visszahívja az öreg. «Gyere no vissza, Apolka, ne bolondozz», hiszen csak kell szívének lennie. Zsibbadt piszmogással nyitotta ki az utczaajtót, még mindig figyelt, de semmi hang se szólította, csak a papagályé: «Jó napot, Apolka, jó napot!»

Künn volt az utczán, a széles, nagy világban. Hogy háborgott, hogy zajlott az a szegény szíve. Úgy érezte, hogy mindjárt meghasad.

Az utczaajtó félig nyitva maradt. Visszanézett önkénytelenül, talán minden utógondolat nélkül, vagy talán remélte még, hogy kinyílik az ablak s a nagybácsi inteni fog. De egy lélek sem mutatkozott az ablaknál, a nyitott ajtón is csak a Garam kutya sompolygott utána nagy lomhán, hozzá ért, körülszaglálta és visszafordult morogva. Ez a morgás volt a búcsuztató.

Hát már most hová menjen? Azok a többi házak két sorjában olyan ismeretlenül, idegenül meredtek rá. A kémények hogy füstölögnek. Mindenik házban főznek ilyenkor a városban. Hát neki hol főznek? A füst vidáman szállt, szállt a felhők közé. Minden kéményből oda szállt a füst, minden füst tudja az útját, csak ő nem tudja, hová menjen.

Hova egyebüvé, ha nem a másik nagybácsihoz?

Meggyorsítá a lépteit, mert fázott, didergett. Vékony májszín ruhácska volt rajta s bár a napfény nyájasan nevetgélt, még annyira nem vitte, hogy elkergette volna a telet. Makacs kutya az, kivált itt a felvidéken, harapdál, incselkedik, nehezen jön, még nehezebben megy: vissza-visszafordul s mikor már a tavasz azt hiszi, hogy ő az úr s zöld selyembe öltözteti a vidéket, még akkor is megteszi azt a hóbortos tréfát, hogy bekukkan s nagy hirtelen bemeszeli fehérre.

Futva érkezett a Tarnóczy Gáspár házához s megrántotta a kapuajtón a csengetyűt.

Gáspár nagybácsi épen künn az udvaron őgyelegvén, maga jött ajtót nyitni s óvatosságból kinézett előbb a kémlő lyukon. Csodálkozva pillantotta meg Apolkát, de csak félig nyitotta ki az ajtót.

– Mit keresel itt? – kérdé haragosan, de egyszersmind csodálkozva.

– Ereszszen be, bácsikám, ereszszen be!

Halk, nyöszörgő hangja szívrepesztő volt.

– Mondd meg előbb, mit akarsz?

– Könyörögni akarok, hogy fogadjon be; a Péter nagybácsi elkergetett a házából.

Gáspár úr méregbejött, a szemei szikrákat szórtak.

– Úgy? Elkergetett a zsivány? És most ide akarsz jönni végkép az én nyakamra? Persze, persze. Hát olyan nagy szamárnak tartasz te engem? Ugy-e jó volna, még jobban behálózni a fiamat? Nagyon korán kezded a mesterséget, kis pondró. Elpusztulj innen, mert a kutyákat uszítom rád. Hallani se akarok többé felőled.

Ezzel becsapta az ajtót s Apolka künn maradt a hidegben.

Még egy óra előtt irigyelt kisasszony volt, a két testvér gyülölködő szeszélyének eszköze. Még fényes fogaton robogott az imént, most félénken lapul meg a házak mellett, amint a mellék-utczákon át egyenesen Klivényiék felé tart. A korhely irnokban van egyetlen reménye. Talán befogadja. De hátha az sem fogadja be? Több rokon, ismerős már nincsen, csak még a Vág, az örökké siető vén folyam. A Vág befogad mindenkit, a Vág nem válogatós. Akiknek föld-anyánk azt mondja: «Nem kellesz itt, mit keresel itt, nincs számodra semmim» – vízanyánk sokkal jobb, gyöngéden odainti: «Hát gyere hozzám!» s ezüst-fodros ágyat vet az elfáradtnak.

Klivényi otthon volt és amint megösmerte Apolkát a küszöbön, elébe futott, összecsókolta, a néni sírva fakadt örömében.

– No hát eljöttél – szólt Klivényi. – Meglátogattál. Szép volt tőled. Kutya mája, de megszépültél. Hallod-e Apolka, olyan vagy, mint egy feslő liliom. Hát mit hoztál nekünk, édes galambocskám?

A leányka szomorúan rebegte:

– Bizony csak magamat, csak magamat.

S aztán elbeszélte egész terjedelmesen, hogy bántak el vele a nagybácsik. És irulva-pirulva bevallotta azt is, hogy a Miloslav az oka mindennek. A szegény Miloslav, aki azt mondta az apjának, hogy feleségül veszi; ezért haragudott meg Gáspár bácsi s a komornyiknak átöltözött Péter bácsi. Jaj, olyan gyerekes ez a Miloslav; micsoda bajt csinált, istenem, istenem.

Az írnok csak hallgatta, hol összeránczolt homlokkal, hol fölkaczagva. «Oh a zsiványok, a zsiványok», – azután így szólott nyájasan:

– Okosan tetted, fiacskám, hogy derék gyámatyádra gondoltál. Nagy szatiszfakczió az nekem. Ezentúl megint a mi leányunk leszel, punktum.

Szép agátköves ékszert pillantott meg a fülében. Vígan dörzsölte meg a kezeit, míg ellenben szemeit az égre emelte:

– És így minden nélkül eresztettek el a zsiványok, így minden nélkül!

– Dolgozni fogok, bácsika.

– Ugyan ne izélj! Dolgozni, ezekkel a te remek fehér kezeiddel. Hiszen csak ösmerek talán istent, hogy ne hagyjam.

– De hisz a bácsika szegény és nem tarthat el ingyen.

– Szegény az ördög, gyerekecském, mert lelke nincs; de nekem van lelkem s meg tudom becsülni, mi mire való. A csizmatalpba a király se veret arany szögeket. Az volna, fiacskám, a nagy pénzpocsékolás, ha dolgoznál s kemény munkában rontanád a karcsú derekadat, finom varrásokban a ragyogó szemeidet. Az volna a nagy pénzpocsékolás, kutya mája!

A lányka csak hallgatta, de nem értette meg, mosolygott is hozzá.

Apolka Klivényiéknél maradt és most a korhely sokkal szelídebben bánt vele, mint két év előtt. Miloslav mingyárt másnap kiszimatolta hollétét és sokat őgyelgett a ház körül, hogy egy-egy perczre láthassa, hogy egy pár szót válthasson vele titokban, mert Klivényi ellenezte a találkozásokat.

– Meglövöm a fattyút, ha itt látom, sóval lövöm meg – fenyegetőzött minduntalan. – Nem hozzád való, ha mondom. Vigyázz, vigyázz, Apolka, ez nem úr, ez tolvaj, ez lopni akar.

– De bácsikám, hiszen unokatestvérem – és szemérmetesen elpirult.

Klivényi fölemelte ökleit s ajkai rángatóztak.

– Nem engedem, hogy engem meglopjanak, azaz hogy téged, azaz hogy engem is. Nem, nem! Ha még egyszer látlak azzal a tacskóval beszélni, Apolka, abból baj lesz.

De a szerelem leleményessé teszi az embereket. A szerelemhez ravaszságot is ad az isten. Az Ámor nyila mézzel van megkenve, de e mézbe az égiek egy kis rókazsírt is csöppentenek.

Klivényi szívéhez könnyű volt hozzáférni és Miloslav csakhamar eltalálta ezt az utat. Ez az út egy pompás kiszívott szivarszipkán keresztül vezetett. Az irnoknak ugyanis többféle mellékkeresete volt. A város fösvény, nem ad elég fizetést, de az embernek van esze, hogy használja. Klivényi az átírt bélyegekből ki tudta venni valami vegyi szerrel a tintát s ez is hozott valamicskét a konyhára, de a főjövedelmét a tajtékszipkája képezte. «Körülbelül annyit hoz, – szokta mondani, – mint egy kisebbfajta falusi birtok». A szipkát minden hónapban kijátszatta száz ötvenkrajcáros numerusra. Ez ötven forint havonkint, csinos kis összeg és nem verheti el a jég, nem moshatja el a víz. Biztos jövedelem. Mert aki nem tesz, az egyszerűen pánszláv és komisz ember, abban egy egész hónapig turkál a Klivényi gonosz nyelve.

Ami a szipkát illeti, azt gondolnátok, valami műtárgy, valami remek. Dehogy; hisz akkor nem érne semmit, mert aki megnyerné, zsebre vágná és vége lenne, de a Klivényi szipkája egy koromfeketére szítt, török pasát ábrázoló locskos, szutykos jószág, amit úri ember utálna a szájába venni. A nyerő tehát ősidőktől fogva mindig visszaajándékozza a szipkát Klivényinek, mert mindig valami kényes, finnyás úr nyeri.

Egy nap Miloslavhoz került az ív, ez az örök vándor s a viczejegyző úr ötven numerusra írta rá a nevét. Ötven numerus nagy dolog! Hisz akkor kétszer is ki lehet játszani a szipkát ebben a hónapban! (Éppen a szép május volt.) Klivényi ezen szipka szerint osztályozta az embereket; aki két számot tett, arra már azt mondta, hogy jó ember, a három szám azt jelentette: «ritka becsületes ember». A négy számból nagy jövőt jósolt az illetőnek, de ötven számot megtenni olyasvalami volt, ami elkápráztatta, ami minden haragját, epéjét elsöpörte.

– Ohó! – kiáltá – hisz ez egy fenomenális ficzkó, egy aranylélek! – s mikor este meglátta az úri vendéglőben, nyakába borult elérzékenyülve, «pertu» lett vele. Természetesen Miloslav fizette a borokat.

És azután mindennap találkoztak. Elválhatatlan barátok lettek. Néha most már elmehetett Miloslav az irnok házához is s beszélgethetett Apolkával (ámbár Klivényi Argus-szemmel figyelt). Apolka teljesen beletörődött az új állapotba s ha kérdezték, elfelejtette-e már az elmult fényt, mosolyogva vont vállat: «Hisz az csak komédia volt».

A nyár elejével szinészek érkeztek Zsolnára, Lengefi Elemér kitűnő társulata, kik egy deszkából összetákolt nyári szinkörben játszottak. A város megélénkült általuk, a vidékről be-bejöttek az előadásokra az előkelő urak, a budetini honvédtisztek meg éppen mindennaposak voltak.

Klivényiné már hetek óta beteg volt, negyven fokos lázban feküdt, midőn egy délután fütyörészve jött haza az irnok a hivatalból.

– Apolka, – szólt – egy derék, finom úrral ösmerkedtem meg a napokban. Egy igazi főúrral, aki az utczán látott téged és nagyon megtetszettél néki. Azt mondja, hogy olyan vagy, mint Tündérszép Ilona. Egy kedves, jó bácsi az, aki két jegyet vett a mi számunkra a szinházba. Csinosítsd fel magad, Apolka, mert elmegyünk. És légy nyájas iránta, gyermekecském.

Apolka szabadkozott, hogy a nénit kell ápolnia.

– Igaz-e, néni?

De a néni nem felelt, a szegény, kiaszott asszony átlátszó sárga arczbőrrel, öntudatlanul feküdt vánkosain.

– Csitt, egy szót sem, meg kell lennie – felelte Klivényi keményen. – A szomszédasszonyt, a Kubiknét elhívjuk, az fog vigyázni a betegre. Mi haszna volna annak, ha itt zörögnénk az ágya mellett? Ha az Isten akarja, hát nélkülünk is meggyógyítja. No, hát nem igaz?

Kubikné, egy bagolyképű özvegy tímárné, eljött este.

– Vigyázzon, Kubikné – rendelé az irnok – és ha vizet kérne, adjon a betegnek, ha pedig egyebet kérne, azt is adjon, ha talál.

Aztán karon fogta Apolkát és elmentek.

– Szépen, magasan tartsd a fejedet, délczegen lépkedj, szívecském, hogy lássanak, hogy bámuljanak. Kijebb dülleszd egy kicsit a melledet… Hm, értem azt a selyma Ádámot, hogy ilyen nagy étvágya volt az almákra. Igy ni. Igy vagy te gyönyörü.

Zártszékjegyeik voltak, mingyárt az első sorban. Az idegen úr már várta őket; finom arczú, előkelő magatartású férfiú volt, már egy kicsit idős, de élénk és ruganyos. Nagyon, nagyon kedves úr volt, minden szava ropogott és olyan édes volt, olyan kellemes volt, mint a czukor.

Felkelt, mikor az Apolka jött és bemutatta magát:

– Én báró Behenczy Pál vagyok.

S mindez olyan előkelően, finoman csengett, a czipője talpa recsegett, a monoklija fénylett, ragyogott a szemén s a zsebkendőjéről, az egész ruhájáról rezeda-illat áradt szét a környéken.

A leányka félénken húzódott el tőle, lopva tekintett rá és megborzongott, ha megszólította, pedig egyre megszólította; összerezzent, felelt kurtán, idegenszerű hangon, olyan furcsának tetszett neki a saját hangja, hogy rá nem ösmert, aztán figyelt, figyelt a darabra, melynek az volt a czíme: «Mátyás király lesz». Ah, milyen szép volt a kis Mátyás virágos, szoknyás köntösében, hát még anyja, a fölséges Szilágyi Erzsébet, ki egy közönséges paraszthalinát viselt, mely arany papiros-szalagokkal s apró, szintén papirból kivágott csillagokkal volt díszítve.

A második felvonás utáni közben eltűnt a báró és csakhamar egy csomag bonbont és czukros mandolát hozott Apolkának.

A leány Klivényire nézett, hogy elfogadhatja-e, az beleegyezően hunyorított a szemével. Apolka azonnal ropogtatni kezdte a mandolákat, fogacskái az alabástrom fehérségével ragyogtak a sötét-piros színű ajkak között.

– Ah! – sóhajtott fel minduntalan. – Haza kellene már mennünk, bácsika. A néni talán nagyon is rosszúl van.

Klivényi bosszúsan felelt rá:

– Ugyan ne prézsmitálj örökké! A néni olyan szívós, mint a macska; nem lesz semmi baja, ha a házon hajítod is át. Ha már itt vagyunk, nézzük végig a darabot. Sőt tovább megyek; ha a néni beteg, az annyit jelent, hogy nincs otthon vacsora, vacsorálni tehát elmegyünk a vendéglőbe.

– Én is, bácsika? – kérdé félénken.

– Te is, fiacskám.

A szinházban ott volt Miloslav is, aki a felvonás között átjött beszélgetni; előre mondott egyes részleteket a darabból, hogy negyvenezer ember fogja kikiáltani a kis Mátyást királylyá a Duna jegén.

– Oh, de gyönyörű lesz! – kiáltá Apolka elragadtatva, ki együtt érzett a rabságban levő Hunyadi-gyerekkel.

Azt is megujságolta Miloslav, hogy a primadonna miatt holnap párbaj lesz a Szmialovszky Antal és Kalina Gyuri között és hogy ma az egész szinész-trupp ott fog vacsorálni az «úri vendéglőben».

– Mi is oda megyünk, Miloslav. Reménylem, velünk tartasz?

– Természetesen.

– Ha megengedik, – szólt közbe Behenczy Pál – én is önökhöz csatlakozom.

– Nagy szerencse lesz, – felelte Klivényi és bemutatta Tarnóczy Miloslavot a bárónak.

Előadás után négyen foglaltak el egy sarokasztalt. Behenczy franczia pezsgőt hozatott és «Zsolna legszebb virágáért» ürítette poharát.

– Istenemre mondom, szeretnék még egyszer huszonötéves lenni. Mit szólana hozzá, szépséges kisasszonykám?

Apolka semmit sem szólt, csak a szemeit sütötte le.

– Annyi idős az ember – mondá az irnok vidáman – amennyinek érzi magát. Igyunk, urak. Szervusz, Miloslav! Te is kóstold meg, kis egérkém, legalább a szájacskádat nedvesítsd meg. Ugy-e jó? Mi? Hop, nini, lebomlott a frizurád, Apolka.

Egy fél hajkéve hullt le a vállaira, az irnok megfogta és megdörzsölte az újjai közt, mint a szövetet szokta a kereskedő, aztán jelentőségteljes pillantást vetett Behenczyre, a nyelvével csettentve mondá:

– Finom dolog!

Miloslav felugrott indulatosan:

– Klivényi, pofon ütlek!

Ez a szó vérig fölháborítá Klivényit; olyan vörös lett, mintha karmazsinbőrből volna az arcza.

– Te? Engem? Egy Klivényit? Egy tejfelszájú ficzkó egy Klivényit? És miért? Hát mi közöd neked a leányhoz? A leány az enyém, én tartom, azt teszem vele, amit akarok. (Felgyűrte a kabátja újjait.) No, gyere hát, ha mersz!

E feleselést csak részben hallotta Behenczy, mert a budetini honvédparancsnok elmenvén asztaluk mellett, megszólítá:

– Jó estét, Pali! Hol veszed itt magadat?

Behenczy fölkelt az asztaltól és udvariasan rázta meg kezét.

– Eljöttem egy kicsit szórakozni Zsolnára.

– Úgy? – tréfálózott a parancsnok, egy oldaltekintettel a pezsgős üvegekre. – Te már, amint nézem, benne vagy a juliusban.

– Nem még. A julius érintetlen. Jó gazda vagyok. Most csak a várharangokat adtam el. Abból tart még. Mert csak rátában fizetik azok a gazemberek.

– Az ördögbe is – kaczagott a parancsnok – erről már hallottam valamit a fiadtól.

– Ah – szólt czinikus mosolylyal, néhány lépésnyire kisérve a parancsnokot, ki a tükör alatti asztalhoz tartott, ahol a tisztek ültek – hol találkoztál a pulyámmal?

– A nedeczi várban van, az unokatestvéremnél.

– A bolondnál? Haragszik?

– Mulat. De úgy látom, te is azt teszed, vén selyma. Ej, no, hol szedted fel azt a kis virágot?

– No, ugy-e, fölséges egy csirke. Úgy véletlenül bukkantam rá.

– Olyanféle?

– Az lesz. És istenemre mondom, ha most a kezemben volna az ötezer forintom… De nézd meg csak jól, milyen termet, milyen arcz, milyen idomok…

Oda tekintettek, de már akkor az egész közönség is oda bámult az ádáz jelenetre, mely már-már harcziassá kezdett kifejlődni. A fiatal Tarnóczy felkapott egy poharat és a Klivényi arczába vágta, erre Klivényi se rest, felhorkant mint egy megvérezett bika, fölemelt öklökkel rohanva Miloslavra. «Jaj, ne bántsa, ne bántsa!» – kiáltá elhalványodva Apolka és Miloslav elé vetette magát.

– Agyon taposlak, te béka! – ordítá az irnok s feldöntvén széket, asztalt, megragadta a lány haját és a saját keze körül fonva a csillámló arany fonalat, ellódítá a szegény gyermeket, ki zokogva tántorodott a falnak, a másik kezével pedig fojtogatni kezdte a fiatal embert.

A korcsmáros, a csaposlegény és a vendégek közül is néhány ismerős odaszaladt, a verekedést megakadályozni, mikor egyszerre felrántotta a vendéglő-ajtót az öreg Kubikné, a timárné s utat törve magának Klivényihez, lihegő hangon kiáltá:

– Meghalt a nemzetes asszony, meghalt, meghalt.

Rögtön megösmerte a Kubikné huhogó hangját s eleresztette zsibbadtan a Miloslav nyakát. «Meghalt», motyogta és bambán nézett maga elé.

Látta képzeletében a kiaszott hullát, a sovány kezeket, a vékony arczot, mintha egy jégcsapot húzgálnának keresztül a derekán, eszébe jutottak a temetési költségek s elkáromolta magát. Aztán Miloslav felé fordult s ujra kigyúlt szemeiben a düh. «Szerencséd, hogy meghalt», hörgé.

Majd lehajtotta a fejét, alázatosan, mint egy keresztényhez illik, s lassú léptekkel ment a ruhafogashoz a kalapjáért.

– Menjünk, Kubikné! (Kihúzta lófejekkel mintázott zsebkendőjét, megtörülgette izzadt homlokát, mintha hirtelen eszébe jutna, a szemeit is.) Isten akarta így! Bizonyára ő akarta. Jer, Apolka!

A leányka keze után nyúlt, de az hidegen húzta el a magáét.

– No ne haragudj, ne okoskodj, hiszen nem akartalak bántani.

Megfogta a vállát és erővel vonszolta, nem bánta, mint egy fadarab, nem érzett, nem gondolkozott, csak sirt, sirt, hangosan, keservesen. A szegény Miloslavnak majd a szíve szakadt meg miatta.

Behenczy utánuk szaladt az ajtóig.

– Igen sajnálom, Klivényi úr, igen sajnálom. A viszontlátásig, szép Apolka.

Apolka nem felelt, hanem az irnok visszafordult s egy pillantással két pezsgős palaczkra a hütőben, fájdalmasan felsóhajtott:

– Szegény Zsuzsanna, szegény Zsuzsanna, de rosszkor haltál meg!

Künn sötétség volt, barna felhők úsztak az égen, az eső lába lelógott és minthogy a naptár szerint holdvilágnak kellene sütnie, még a piaczon se voltak meggyujtva a petróleumlámpák; de a levegő langyos volt, majdnem fülledt, egy levél se zizzent a fákon. A toronyóra tizenegyet ütött vastag, kongó hangon. Ilyenkor semmi élet nincs Zsolnán, csak ahol betegnél virrasztanak, ott ég a gyertya. Az utczák néptelenek, csak egy-egy egerésző macska suhan el világító fényes szemekkel, kinyujtózott testtel.

– Nem ártana egy lámpás, Kubikné! – szólt az irnok a vén asszonyhoz, ki minduntalan megbotlott a hepehupás talajon. – Te pedig, Apolka, kapaszkodj a karomba, mert én úgy tudom az utat, hogy bekötött szemmel is haza futnék, olyan gyakorlatom van.

(Hogyne, húsz év óta mindennap megteszi ezt az utat holtrészegen is.)

Apolka félt. Még soha se látott halottat és a nénire gondolt, aki most halva fekszik, de a lelke elröpült. Úgy érezte, hogy amint lép, mindenütt mellette huzódik egy árnyék és az is lép egyet: a néni lelke. Ösztönszerűleg oda kapaszkodott a férfi karjába.

– Így, így – mondá az irnok lágyan – ragaszkodj hozzám, hiszen már nekem sincs senkim. A Zsuzsanna itt hagyott. Jó asszony volt, türelmes asszony volt, de úgy látszik, mennie kellett, hát elment. Talán, ha tartóztatom szegénykét, ha orvos lett volna kéznél, ha megboldogult apád életben van, ki tudja, talán maradt volna. Egyébiránt mit tudnak az orvosok? Semmit se tudnak. És végre is, mit ért volna Zsuzsannának a maradás? Semmit. Szinte azt mondhatom, hogy jól járt és ha meggondoljuk a dolgot, Apolka, még talán te is jól jártál, mert… mert…

A leányka karját közelebb szorította magához és megállt a Wurda-ház előtt, mint aki valami fontosat mond, titokzatos lassu szavakkal.

– Mert, látod, azelőtt semmit sem adhattam, nem volt semmim, de most már, ha akarom, nevet adhatok neked.

Apolka, bár nem igen figyelt a szavaira, mintegy ösztönszerűleg meghökkent s szinte akaratlanul kérdé:

– Mit tesz az, nevet adni?

E pillanatban a Wurdáék kőrisfáján, melynek ágai áthajlottak a szomszéd utczába (ahol Klivényi lakott), egy halálmadár kezdte kiáltozni borzalmasan: «kuvik, kuvik». Az irnok a ruháján keresztül is érezte, hogy a leányka reszket. Lehajolt hirtelen és egy követ vett fel a földről, aztán a fára hajította:

– Hess, gyalázatos! Ne ugass! Hiszen már elvitted!

De a leányka nem a kuviktól reszketett, attól az előbbi egy szótul fázott, annak a rettenetes magyarázatnak az előszelétől, ami következett.

– Hogy mit tesz az: nevet adni? Hát az azt teszi, szivecském, hogy valaki légy a világban. Hogy állásod, rangod legyen. Mi vagy te most? Egy porszem, egy semmi, akit eltaposhatnak. De ha én nevet adnék neked, akkor volnál nemes Klivényiné és az már valaki. Hát érted-e már?

– Nem értem, bácsika – dadogta a leány, – mert hiszen csak a felesége lehetne Klivényiné.

– Hát persze. Hiszen éppen arra gondoltam, kis bolondom, ha már te veszed ki a szájamból.

– De az nem lehet… nem lehet – rebegte fojtott, elhaló hangon.

– No ugyan miért? – pattant fel az irnok. – Beszélj őszintén.

Egy hangot se volt képes Apolka kiejteni, melle zihált, levegő után kapkodott.

– Hát mégse szólasz? Akarom, hogy felelj…

– Hát azért, bácsika, hát azért, mert én még nem vagyok nagy leány. Hiszen még én kicsi vagyok és… és…

– Értelek, azt akarod mondani, hogy én meg öreg vagyok. Persze, hogy persze. De iszen én ezentúl is csak apád maradok, te kis csacsi. Apád, aki rólad gondoskodik. Miattam azt szeretheted, akit akarsz, én csak a nevemet adom, én csak egy áldozatot hozok neked… Jó lesz-e igy?

Egy-két lépést mentek szótlanul, éppen a halottasház kerítéséhez értek már, a néni árnyéka még mindig ott lépkedett, ott suhogott a leányka balján.

– Nos, jó lesz-e? – kérdé újból Klivényi türelmetlenűl, míg elől Kubikné a kapuajtócskát nyitogatta, – mi a feleleted, Apolkám?

– Ez! – kiáltott fel hirtelen elhatározással.

De már akkor kirántotta karját a Klivényiéből s rohant, rohant lélekszakadva az éjszakában. Kip, kop! dobogtak a kövek kis czipői alatt, a merre futott.

Az irnok alig birt szóhoz jutni meglepetésében. – Megállj, megállj! – ordítá azután. És ő is utána iramodott. De poczakos teste nem volt a futásra berendezve, meg-megállt kifújni magát, biztató szavakat hangoztatva utána:

– Hiszen csak tréfáltam! Semmi se igaz. Becsületemre mondom, nem igaz. Gyere vissza, kis rozmaringom!

Majd ujra szaladt egy sort és ujra kiáltá: «Hiszen csak tréfáltam, nem igaz semmi sem!»

A karcsú alakot elnyelte a sötétség, sehol se látszott, sehol se hallatszott már semmi nesz. Ki tudja, hol fut már! Vagy talán meghúzódott valahol a kapuk alatt, a sövények mellett.

– Gyere, gyere, Apolka!

Hallgatódzott minden felhivása után. Mély csend volt. Semmi válasz sem jött, csak a Trnowszky Péter udvarából felelte gúnyosan egy kakas: kikiriki!

* * *

Rebernyik János, a Blázy polgármester úr hajduja, vidra-fogásra indult az éjjel. Ő találta meg Apolkát elájulva a Vág partján. Mikor fellocsolta, a leány rimánkodott neki, hogy hagyja beugrani a Vágba.

Rebernyik azonban nem engedte.

– Nem hagylak, kis lányom, mert én keresztény katholikus ember vagyok s ezt a vallásom tiltja. Te tán lutheránusnak néztél engem? Nem, nem, haza jösz velem. Jobban szerettem volna egy vidrát vinni haza, de így is jó. Hogy nem jösz? No azt szeretném én látni! Hát tudod te, hogy kivel beszélsz? Rebernyikkel, a hatalom emberével.

Elvitte erővel a városházára és a polgármester úr szobájában terített Apolkának ágyat a hajdúköpenyegekből.

Mikor aztán reggel a mai vásár miatt a szokottnál is valamivel korábban döczögött be hivatalos helyiségébe a polgármester, ezüst gombos botjával ütögetve maga előtt a földet és garádicsokat, hogy előre érezzék, ki jön, bezzeg felette elcsodálkozék vala, hogy valaki fekszik a diványon. Talán valamelyik szemtelen korhely irnok? Hanem, amint jobban odanézett, látta, hogy ilyen gyönyörű irnokot isten még nem pingált erre a világra; de meg a csapadékos, nedves perkál szoknyácska is kilátszott lent a pokrócz alúl. A formás, keskeny lábacskák egymáson keresztbe téve pihentek. Az egész szobát betöltötte a szűz, üde test kilehelése, a frissen szűrt tej illatához hasonló.

A polgármester becsengette Rebernyiket és halkan kérdé:

– Ki az ott, te? Nem merem felkölteni.

Rebernyik aztán elbeszélte, hogy az bizony a Trnowszky doktor árva leánykája, az Apollónia, hogy s miként találta meg és miként akarta magát elölni a Vágba.

A polgármester lelkiismerete megmozdult: «Egy kicsit könnyelműen vettük a sorsát», mormogta, majd megdicsérte Rebernyiket:

– Derék ficzkó vagy, öreg, hogy megmentetted. Ne, itt van egy szivar!

Kihúzta a tárczáját, de szivarjai közt hiába keresett kurtát, hát egy portorikót volt kénytelen adni, de hozzátette: «Ilyet a király se szí».

A beszélgetésre felnyitotta szemeit Apolka. Nagy, fényes szemek voltak azok, mosolygók, frissek, édesek, mint a hajnal, arczán fényes, szelid pir ömlött el, mint a hullámokból kelő Aphroditeén, – mert ő is a hullámokból jött ragyogó álmok közül. A «tegnap» csak egy régmult volt, messze az álmok mögött. S amint a rózsás álmok oszlottak, szálltak, még ott csillámlott visszaverődésük arczán, ajkai körül; csak midőn végkép elillantak, kapcsolódék össze hirtelen a «tegnap» a mához és Apolka elkezdett egyszerre hangosan sirni.

A polgármester odaült hozzá s gyöngéden kikérdezte élete sorját. Apolka mindent elmondott őszintén. A becsületes öreg úr meg volt hatva és fel volt háborodva.

– No, semmi az, – vigasztalá. – Minden jóra válik, még ma gondoskodom, hogy elhelyezzelek valahová, valami becsületes emberekhez, ahol jó dolgod lesz. Tudsz-e dolgozni?

– Senki se tanított – felelte szomorúan.

A polgármester nagy fejvakarások között vette a kalapját, botját (mint mindig, ha halaszthatatlan dolga volt).

– Hát csak maradj itt, míg nem intézkedem. A Rebernyik majd reggelit hoz a kávéházból. Én meg addig nyakamba veszem a várost.

Lement mély gondolatokba merülve, kavargó tervekkel fejében, a piaczra. Az úri vendéglő előtt néhány úr sörözött és a budetini tisztikar. A honvédparancsnok megszólította. Éppen panaszkodni kezdett, hogy milyen furcsa eset történt vele, egy szép leány hogy akarta magát a vizbe ölni, akit most már el kellene helyeznie, (így van az, ha az embernek nincsen családja; mingyárt magamhoz venném), mikor egyszerre csak óriási csapat gyerek, asszony és ember kezd futni Budetin felől a piacznak, őrült lármával, jajveszékléssel:

– Jaj, jön a muszka! Jön a muszka!

– Megbomlottatok! – kiáltott rájok a polgármester.

– Nyakunkon az ellenség! – csörtetett most elő egy városi hajdú és jelenté: – Egy egész tábor jön!

S valóban e perczben a toronyban is elkezdte félrekongatni a harangot a vén toronyőr, Hrubcso Pál.

A polgármester bosszusan intett fel neki a kendőjével, hogy hagyja abba.

– Nem szégyenlitek magatokat, szamarak! Bizonyosan egymást bolondítjátok el.

Egyre több-több ember jött futva, némelyek batyuban czipelve hátukon a holmijukat, síránkozó nőket szétszórt hajjal, megrémült gyermekeket, mankóval szaladó aggastyánokat lehetett látni. A gyolcsosok, vargák és mézeskalácsosok, akiknek a budetini úton voltak a sátraik, kezdték portékáikat nyakra-főre behányni a ládáikba.

– Nézzen csak oda, polgármester uram!

S im, a fölkavart porfelhőből csakugyan kezdett kibontakozni egy magyar ruhás vitéz, ágaskodó paripán, kivont villogó karddal. Utána valaki egy zászlóval s a háttérben beláthatatlan barnaságban gomolygott valami tömkeleg. Ágyúszekerek nehéz, tompa dobaja lüktetett messziről…

A honvédparancsnok felkiáltott:

– Macska legyek, ha ez nem az én rokonom, gróf Pongrácz István, a hadaival!

HARMADIK RÉSZ.
A TÚSZ.

Igen, ő volt s utána huzódék gazdag színpompában, hadias mozgalmasságban az egész tábor; gurultak a nehéz szekerek, ficzánkoltak a paripák, csillámlottak a dárdák és lószerszámok s pergett a dob, felharsantak a lapuchnyai híres trombiták.

Minden lélekemelő volt és zordon, csak az élelmezési szekér lőcseiről csüngő oldal-szalonnákban tett kárt a ragyogó verőfény, mert azok megolvadva csurogtak, két egyenletesen futó zsirvonalat hagyva az út porában.

Pongrácz gróf a vendéglő elé érve, kardjával tisztelgett a honvéd-parancsnoknak, aki már messziről integetett neki.

– Hová, hová, István? – kiáltá rá vidáman a honvédparancsnok, ki hozzá volt szokva, hogy a gróf hadgyakorlatokat tartson. De hogy egész Zsolnáig eljött, ez mégis feltünt neki.

Pongrácz István megállította szép fekete lovát s kemény, ropogó hangon felelte, amiképen illik egy haragvó hőshöz, villámló kardjával megfenyegetvén a messze kéklő zólyomi hegyeket.

– Besztercze ellen megyek, rokon.

– Ne beszélj!

– És vissza sem jövök, míg kő kövön marad, míg nem lesz egyenlő a földdel s míg a területét sóval be nem vetem, hogy még fű se nőjjön az egykori helyén.

A honvédparancsnok megijedt, mert szerette István grófot, de megütközését elárulni nem volt czélszerű; egykedvüen látszott hát simogatni agyagsárgás harcsabajuszát.

– No, ez komoly dolog, de miért haragudtál meg annyira Beszterczére?

– Megsértettek, vérig sértettek – felelte István gróf – és még egyéb is van a dologban.

– Egyéb is? – kérdé rendkívüli érdeklődéssel. – Ugyan no, szállj le egy kicsit, igyunk meg egy pohár sört és beszéld el a sérelmeded.

István gróf hüvelyébe dugta a szablyáját, azután lepattant a nyeregből és odaszólt Kovács uramnak, az adjutánsnak:

– Nyargaljon végig kegyelmed és közölje a hadakkal a parancsot, hogy legyenek veszteg egy darabig és mivelhogy békességes városba érkeztünk, harácsolni, zsákmányolni nem szabad. Senkinek se bántsák se ökrét, se szamarát, se szolgáló leányát és semminemű jószágát.

Ezzel kezet fogott sorba a tisztekkel, a jelenlevő Blázy polgármesterrel, aki régi barátja volt és akit most is legott biztosított, hogy Zsolna városának semmi bántódása nem történik, majd karonfogta és mindnyájan megindultak a vendéglő külön szobájába. De bár a hátulsó szekeren guggolt Pruzsinszky Szaniszló, hamar észrevette éles sas-szemével a történendőket s nem sajnálta elindítani lábát, hogy ő is odaérjen s hozzájuk csatlakozzék. Nemsokára jött Kovács várnagy is jelenteni, hogy a parancsot kiadta, úgy, hogy az extra-szoba küszöbénél még elcsiphette a budetini parancsnokot egy bizalmas, suttogó szóra.

– Jaj, beszélje rá méltóságos uram valahogy az urunkat, az isten megáldja, hogy ne menjen, hogy mondjon le az eszeveszett tervéről (de istenem uram, hogy is ragadhat meg ilyesmi az eszében), mert isten úgy segéljen, megfogdosnak bennünket Beszterczén és egyenesen Budára visznek a bolondok házába.

– Magam is azon töröm a fejemet, Kovács uram. Majd meglátjuk, hogy mit csináljunk.

Utánuk nyitott. Egy nagy tágas szoba volt ez, egyetlen óriási asztallal: a vendéglős, Jágovics Bogdán, egy lelógó bajuszú, fényes olajbarna arczbőrű örmény, egészben olyan kinézésű, mint egy szurokba mártott patkány, ezt a feliratot csinálta rá: «Úri söröde».

Jágovics úr élelmes ember volt, ami már abból is kilátszott, hogy a szokásos Gambrinust (a legismertebb királyt a földgolyóbison) úgy «gazdálkodta» meg, hogy a saját édes apját festette le egy habzó sörserleggel a falra, így érvén el kettős czélt az öreggel, aki amellett, hogy mint tiszteletreméltó ős tündökölt a falon, örömére az unokáknak, egyszersmind fia üzletét is szolgálta, mint sörivásra ingerlő agent provocateur. De, minthogy a néhai Jágovics úr hires kereskedő volt Zsolnán, meghagyta a piktornak, hogy kereskedői volta is okvetetlenül meglátszassék, ami aztán akként oldatott meg, hogy a nyakába egy mérő serpenyő volt akasztva, az ölében pedig egy váltó-ürlap. No már nagy kópé lehetett az a piktor.

De még nagyobb volt Pruzsinszky, mert a míg a sört elhozták («Ex frissibus!» – kiáltá az élő Jágovics úr a nagy urak láttára a pinczéreinek), addig egy széket húzott magának, hogy a magasan lógó néhai Jágovics urat elérje s kihúzván zsebéből a czeruzáját, egy hirtelen ötlettel oda irta a váltó-ürlapra: «Elfogadom: Pruzsinszky Szaniszló.»

Lett nagy derültség, István gróf hahotázott, mint a zuhogó patak, még a könnyei is megeredtek s mire a friss csapolású sört behozták, egész vidáman kezdte elbeszélni Estella szökését a Behenczy fiúval, akik Beszterczére menekültek, de a város nem akarja őket kiadni, meg kell tehát fenyíteni stb.

No ez úgy volt elmondva, hogy lehetetlen nem inni egy pohár bort a Pongrácz-fegyverek győzelmére. A sör csak a németnek való, koczczintani se lehet vele. Hozassunk egy kis vörös bort! Finom vágújhelyi van a Jágovics pinczéjében.

A villogó, szikrázó, gránát-piros bornál aztán szó szóba fűződék. «Ej, ej, az a gonosz Estellácska!» A honvédparancsnok az asszonyokról kezdett mesélni. Egyik nagyobb pillangó, mint a másik. Nagy théma ez. Kivált ha a honvédparancsnok kezeli, kinek kapitánykori híres kalandjait roppant szerette hallgatni István gróf. A velenczei esetet a Canale Grande-n, mikor a férj léptei közelednek a comtesse boudoirjához s a kapitány kénytelen kiugorni mezítláb az ablakon a kanálisba. Hanem ehhez hozzá kell képzelni legalább is – az olasz eget.

A tisztek sokszor hallották, Isván gróf is, de azért mégis tetszett nekik, Pruzsinszky meg épen el volt ragadtatva.

– Bravó! bravó! – mondá István gróf és koczczintott. – Világéletedben nagy lurkó voltál, édes rokon! Hanem most már halljuk a pozsonyi asszony történetét.

– Restellem a polgármester ősz haja miatt – évelődött a parancsnok bajuszát pödörgetve.

– Hagyd el bátya, vágott közbe István, – jól esik a mellének. – Igaz-e, Blázy?

Blázy ráhagyta mosolyogva.

A kedv nőttön-nőtt, a palaczkok ürültek, a poharak csengtek, István gróf az ablakhoz ment és kikiáltott valamelyik emberére, hogy küldjék a lapuchnyai bandát.

A parancsnok azalatt odahajolt Blázy fülébe súgni:

– Itassuk le mindenáron. Van egy jó tervem.

Az visszahunyorított a becsületes macskaszínű szemeivel.

– Hollá, urak, halljuk már azt a pozsonyi asszonyt!

– Halljuk, halljuk!

– Bogdán, bort! A legénységnek egy hordó pálinkát. De már most igazán halljuk a pozsonyi asszonyt!

– Adjatok előbb egy czigarettát! Igy, már most jól van. Pozsonyban feküdtünk, nem is emlékszem már, hányadik esztendőben. Gyönyörü huszár voltam. Pruzsinszky megmondhatja. Igaz-e, Pruzsinszky? Mert Pruzsinszky ösmert akkor. Ösmert, mert sok pénzem volt. Elég az hozzá, egy tisztességes családnál voltam beszállásolva, bizonyos Vinkóczynál, ha jól emlékszem. A vámnál hivataloskodott a szegény ördög. Szép, fiatal asszonya volt, karcsú, mint az őzike, fitos orrú (az orroknak ez a fajtája mindig ingerlően hatott rám), de olyan szende, ártatlan és szemérmetes, mint egy madonna. Már hetekig voltam ott s alig láttam, de ha láttam is, észrevétlenül tudott elsuhanni előlem; ha köszöntöttem, biczczentett a fejével s lesütött szemekkel menekült megszólításom elől… Rá sem gondoltam többé, midőn egy nap Bécsbe rándulok. A kupéban egy gyönyörű asszony ült, teljesen kifejlett szépség, a hervadás bizonyos poézisével. A Balzac asszonyaiból egy kedves darab, a harmincz és negyven közt, a tudás minden bájával megkent asszonyka. Higyjétek meg, fiúk, hogy nagyon beleszerettem. Pedig az nagy szó, ha én mondom, abból az időből, mikor úgy szálltak rám az asszonyok, mint a legyek a mézre. – Hiszen te ösmertél, Pruzsinszky.

– Tovább, tovább!

– Elkezdtem neki udvarolni, egyre tüzesebben, hevesebben. Csak fogadta, fogadta eleinte és maga is visszakaczérkodott egy kicsit, de mikor aztán látta, hogy nem tréfálok, bevallotta, hogy ne fáradjak, mert ő neki egy imádottja van Bécsben, éppen most is ahhoz megy. S olyan ügyesen tudott lehűteni s átterelni a beszélgetést közönyös dolgokra, hogy csoda. Megkérdezte, hogy hínak, mint vagyok megelégedve Pozsonynyal s hol, kinél lakom. Megmondtam, hogy ki vagyok és hogy valami Vinkóczyéknál lakom. «Vinkóczyéknál? – szólt meglepetve – hiszen ott igen csinos asszonyka van». «Mit ér – feleltem bosszúsan – az egy szent, azzal semmit sem lehet kezdeni.» A szemem közé nevetett: «No no, csak próbálja meg, kapitány!» A fejemet ráztam, hogy hasztalan, de ő csak egyre mosolygott hamiskásan és midőn kiszálltunk Bécsben az indóházban, odasúgta fülembe: «Jobban tudom én azt, kapitány, mert az én leányom a Vinkóczyné».

– Pompás história! – lelkesedett Pruzsinszky.

– Rosszabb vagy Boccacciónál! – vélte nagy hahotával István gróf.

– De hát a folytatása! – sürgették a tisztek.

Mire a parancsnok leöblíté a torkát egy pohár borral, megtörülgette óvatosan a nagy bajuszát; csillogó, kékes szemei kialudtak, mintha egy bántó szó koppantaná el lángjukat, homloka redőkbe gyűrődött, széles tenyerét szívére tette bűnbánón, s méltóságteljesen, de mégis szemrehányón förmedt a tisztekre:

– Uraim! Én tetőtől talpig gavallér vagyok.

Erre a mondásra megint koczczintani kellett s István gróf intésére ráhúzta a lapuchnyai hadi banda a Rákóczi korából maradt híres nótát, magyarba vegyített tót szöveggel:

Mikor még én kurucz voltam Rákóczi vojnában,
Jártam szattyánból varrt cserveni csizmában.

Ilyen vígadozás közben elmult a dél és megéhezének mind az urak, mind a hadak. Kovács jelentette, hogy a hadsereg enni akar.

– Hát vonuljanak valami térségre és főzzenek gulyáshúst a katlanokban. Egy ökröt ki kell fogni valamelyik társzekérből és meg kell enni.

A Vág mellé vonultak a hadak, annak a hancsikos, hompos partján gyujtottak tüzeket s ütöttek tanyát. Az urak pedig a vendéglőben ebédeltek, megoldott nyelvekkel folytonos rózsás humorban, mely csak fokozódott ebéd után. Aranyos köd szállott alá a dib-dáb földi bajokra, keservekre, mikor a feketét is behozták és rágyujtottak a Jágovics által megnemesített szivarokra. Jágovics ugyanis rendesen megvette a Motesiczky úrfiaktól a finom havanna szivarok dobozait, tíz krajczárért darabját s e dobozokban, melyek évekig tele szedték magokat a drága havanna-illattal, kassai négyeseket nemesített… (Ilyet is csak egy örmény eszelhet ki.)

Ha a bor gőze sírásó, a jelen bánatát elföldelő, piktor a szivarfüst, a jövő képét verőfényesen színező. Csak úgy bugyborékolt a jókedv. Pruzsinszky ledobta dolmányát és egy ingújjban kezdte járni a «Podza-bucskit». Hip-hop! Hip-hop! A parancsnok egyre biztatta a tisztjeit: Hajrá, mulassunk, bajtársak! S egyre tartotta szóval, adomákkal Istvánt, ki, mint otthon a várában minden ebéd után, most is lehozatta a társzekérről a pénzeszsákot és az ablakon kihajolva, szórta a járó-kelők közé a kétgarasokat, ami itt még jobban ütött ki, mert a talaj a fogadó ezen ablaka alatt csátéval, csalánnal és «Mária koronájával»1) volt benőve s ugyancsak mulatság volt nézni, hogy a pénzre rohanó pórnép mint szurkálja össze magát a harapós növények között.

Ebben a pompás hangulatban kezdte Blázy is, a parancsnok is, nagy diplomácziával rávenni, hogy mondjon le a jóravaló bányaváros lerombolásáról. Végre is egy olyan fehér személy, mint Estella, nem érdemes arra, hogy egy várúr felczihelődjék a seregével. Olyan perszónáért bizony nem való Beszterczéig menni, piros vért ontani, dúlni, pusztítani. Hiszen minden nyomon akad olyan száz is.

De István gróf csak a fejét rázta gúnyos mosolygással:

– Nem az Estella kell. Útálom a nőket. Soha életemben egyet sem csókoltam, egyhez se vonzódtam (mert úgy van az, urak, Zrinyi Ilonával eltemették az utolsó asszonyt), de a jogomat nem hagyom a nyakukon, a sértést nem tűröm a czímeremen; meg kell aláznom Beszterczét.

Összehordtak aztán hetet-havat, mindent, hogy az okosabb enged és arra is gondoljon István gróf, hátha Besztercze talál lenni erősebb, milyen szégyen éri a Pongráczok pajzsát.

Addig-addig beszéltek neki, egyik nagyobb elokvencziával, mint a másik, hogy lassankint elnémult. Kifogyni látszott az ellenvetésekből, mintha meglágyulna, mintha kezdené magát megadni, de csak a végén látták, hogy biz az szép csendesen elaludt. Elnyomta a sok bor, meg a sok beszéd.

– Makacs koponya – mondá Blázy. – Ezzel nem boldogulunk.

– Szép spektákulum lesz belőle, mondhatom, ha meg nem akadályozzuk – sopánkodott a parancsnok, ki Pruzsinszkyt is odaszólítá egy szögletbe tanácskozni. – Ki kell valamit gondolnunk, urak. Okvetlen tennünk kell valamit. Hátha sikerül.

A polgármester hitetlenül rázta a fejét:

– Én rátok bízom, urak. Bennem úgy sincs lelemény. És időm még kevesebb van; gondoskodnom kell a lánykámról. Ebédet küldtem ugyan neki, de most még el kell valahová helyezni. A kánya vigye a dolgomat, kis városban a polgármester még helyszerző is. Nemsokára visszatérek, uraim!

Blázy uram kicsoszogott az ajtón, piros, mosolygós arczával, apró, húsos lábaival és sorra vette a jobb házakat, Apolkát ajánlgatva, csak estefelé tért vissza a vendéglőbe bosszúsan. A tisztek még mindig ittak, István gróf még egyre aludt.

– No, hát sikerült? – kérdé a parancsnok.

– Dehogy! hiába koptattam a csizmámat. Egy helyen nem kell, mert már nem elég kicsi a gyerekekhez játszópajtásnak, más helyütt nem kell, mert még nem elég nagy a munkára. Kurka fiskális a Róza lánya mellé keres társalkodónőt, de az Apolka nem alkalmas, mert – úgymond – nagyon konfidens lenne, minthogy idáig barátnők voltak. Luby uraméknál nem fogadják be, mert nagyon szép és a fiok már lányok után nézeget. Egy ötödik helyen (Sztraka Györgyéknél) az asszony féltékeny. Egy hatodikon a férj kikapó. Szegény gyerek, no, azt ugyan megverték az istenek azzal a nagy szépségével.

– Tehát nem adtál túl rajta? – kérdé a parancsnok.

– Mindenütt kikosaraztak.

– Hála Istennek!

– Hogy-hogy?

– Mert a leány a tervünkhöz kell.

– Nem értem.

A parancsnok kihítta Blázyt a mellékszobába.

– Nagy dolgot fundáltunk ki azóta. Ez a Pruzsinszky nagy mester. Istvánt meg kell menteni. Istvánnak vissza kell fordulnia, de ezt nem teszi meg máskép, ösmerem a dölyfét, hacsak Besztercze egy hódoló küldöttséget nem meneszt elébe és nem hoz Estella helyett túsz gyanánt egy másik leányt; hogy ez addig nála legyen, míg a másikat visszaadják.

– De hisz ez lehetetlen! István gróf lehet bolond, de Besztercze nem az. Hol vegyünk mi neki beszterczei küldöttséget.

– Hol? Nagyon egyszerű. Magamra vállalom, rendelni egyet estére.

Blázy nagy szemeket meresztett.

– Küldöttséget? Még ha ma belemenne is a város a tréfába, ide nem érhet már estére.

– Csak bízd rám. Este tizenegy órára itt lesz.

– Küldöttség Beszterczéről?

– Nem éppen Beszterczéről, de az mindegy.

– Nem értelek. Hát hol veszed?

– Egyszerűen megrendelem a színigazgatónál, Lengeffynél. Öt tagból állhat, tehát bele kerül huszonöt forintba. Ámbátor három szinész is elég lenne. Az egyik füvet hoz tálczán, a másik földet, a harmadik lesz az orátor. De csak hadd legyen mégis öt. A hatodik lesz a túsz, az Apolka.

– Nem, nem, az Apolkát nem adhatom – kiáltott fel, kellemetlenül érintve Blázy. – Kegyetlen játék lenne az ártatlan gyermekkel.

A budetini parancsnok kelletlenül vágta rosszul szelelő szivarját a falhoz, melynek semmi nemesítés se használt, azután megfogta a polgármester kabátgombját.

– Ne okoskodj, Blázy. Azt szeretném én látni, hogy nem adnád a leányzót. Ha a Szent Erzsébet kötényébe esne, jobb helyre akkor se esne. Tudod, milyen István; erkölcsben szigorú, lélekben tiszta. Ételben, ruhában nem lát nála szükségét, nevelteti, még férjhez is adja. Jobban fog rá vigyázni, hidd el, mint a tulajdon szemefényére, hogy a hadi túsznak baja ne történjék.

– Hiszen igaz, igaz, – hagyta rá Blázy, – de mikor mégis bolond. Bolondoktól sok bolond telik.

A parancsnok a fejét rázta:

– Nincs az ő elméjének más baja, csak a vesania; gyakran találkozol idős asszonyokkal is, akiknél egész betegességgé fajul a cziczomázási ösztön. Átmegy a szertelenbe. István agyvelejét az ősök életmódja és fényességge inpregnálja. Káprázatok uralkodnak fölötte. De ebben mi végre is laikusok vagyunk; csak egyet mondok neked, Blázy, hogy például a keresztes hadjáratok után mint ragály mutatkozott Európában e hadjáratok eszméje, levegője, fanatizmusa. Aachenben száz meg száz ember kapta egymástól a Szent Vitus-tánczot. Ami valamikor ragály volt, hogy azt ne mondjam, divat, az ma sem lehet őrültség. Ne félj te Istvántól, nem bolond az!

– Jól van, jól – mosolygott Blázy, – a kedvedért most már nem félek attól, hogy bolond, de mit nyertél vele, mert most már attól félek, hogy nem bolond. S ha nem bolond, előbb-utóbb rájön, hogy megcsaltuk.

– Nem fog vele törődni, mint a hogy minden maniatikus ember tenné. Ott vannak a kleptomania betegei. Ha megakadályozzuk a kleptomanikust valamelyes módon a lopásban, utána már nem bánja, mert nem az ellopott tárgyat akarta, hanem a pillanatnyi élvezetet, hogy lop. A rábeszélésnek nem enged, hogy ne lopjon, ha alkalom nyilik rá, de a lopás meggátlásáért nem haragszik, ha utólag tudja meg. Ösmertem egy püspököt Beszterczén, akinek az anyja lopott, bár maga az öreg asszony is jól tudta, hogy minden boltban lopni engedik a püspök meghagyásából s hogy az ellopott tárgyakat egy óra mulva visszahordják az inasok a kereskedőknek. Lopott, mert egy csodálatos kényszer ösztökélte. Istvánt is egy csodálatos kényszer vezeti Besztercze ellen.

– Úgy beszélsz, parancsnok, mint egy doktor. Én végre is nem bánom, de semmi felelősséget se vállalok.

– No, én elvállalom. Hiszen okvetlenül bezárnák a bolondok házába, ha Besztercze alá eresztenők. S hogyan akadályozzuk meg egyébbel? Az okos beszédre nem hederített, hát szóljunk hozzá a saját nyelvén.

– A hódoló deputáczióval?

– Azzal; te pedig, édes öregem, eredj haza, és tanítsd ki a szép Apolkát, akit természetesen fehér ruhába kell öltöztetni, nemzeti-szín pántlikákkal.

– Igen, de hol vegyük a fehér ruhát?

– Azon te ne búsulj. Majd mindent elvégez Pruzsinszky. Nagy lurkó az. Már azóta ott jár a színi-direktornál és nyilván nyélbe ütötte az egész parádét.

* * *

Míg vidáman fürdött a nyári délután verőfényében a szelíd Garam partján a szép öreg Besztercze város, nem is sejtve, nem is álmodva a feje fölé tornyosuló veszedelemről (talán csak most én tőlem fogja megtudni), addig Pruzsinszky Szaniszló mindent elkövetett a megmentésére. (Isten küld barátokat a szorongatottaknak.)

Lengeffy Elemér (hajdani nevén Nawratil Samu), kalandos természetű ember volt, aki még maga fizetett volna azért (ha pénze lett volna), hogy valami nevezetes csíny elkövetéséhez jusson, mert örökösen ilyenek után szomjazott, természetesen örömest vállalta a feladatot, Besztercze város magisztrátusát eljátszani, de amint látta, hogy itt valami haszon is lehet, föltette zwikkerjét, összeránczolta a homlokát és így szólt:

– Van-e hozzá valami szöveg?

Ha azt mondta volna Pruzsinszky, hogy van szöveg, ő azt felelte volna: «Hja, az nagy baj, mert azt meg is kell tanulni, az nehéz dolog, az sokba kerül, mert a többi négy szinésznek is fizetnem kell, minthogy proporczióra dolgozunk.»

De Pruzsinszky így szólt:

– Szöveg nincs, de minek is? Mindössze egy pár szót kell mondani a szónoknak, hogy a nemes város meghódol, kegyelmet kér s addig is, míg az onnan elmenekült Estellát megkeríti, ezt a másik leányzót hozza túszul.

A Lengeffy szemöldökei felszaladtak egész a homloka közepéig.

– Tehát nincs szöveg. Hja, az nagy baj, mert akkor komponálni kell. Hiszen ha legalább szöveg volna. Aztán a négy szinésznek is fizetnem kell, minthogy proporczióra vagyunk.

– Hiszen a többi négy szinésznek egy szót sem kell szólniok. Azok csak szenátorok lesznek, átnyujtják a vizet, a földet és a füvet, meg a leányt.

A kis eleven, vézna emberke méltatlankodva terjesztette az ég felé a kezeit.

– Az Isten áldja meg, kedves uram, egy szót se szóljon többet. Ön nem ismeri a szinészeket. Hiszen ha én azt mondom az embereimnek, hogy egy-egy szerepet kell eljátszanotok, amelyikben egyetlen egy szó sem fordul elő, hát meglinchelnek és felrúgnak, hogy minek nézem én őket. Az émelygésig gőgös nép ez! Jupiterre mondom, halálos veszedelemben forgok, uram. Vagy pedig fizetnem kell, mint a köles, legalább öt-öt forintot egynek-egynek. De még a kellékek beszerzése is pénzbe kerül.

Pruzsinszky dühbe jött:

– Ne prézsmitáljon annyit, Lengeffy, hanem mondja meg egyszerűen, mit akar. A kellékek megszerzése? Ne tegye magát nevetségessé! Földet, füvet és vizet. Ön egy fiskálisnál is rosszabb, Lengeffy. És azonfelül együgyű, mert azt hiszi, hogy egy balekkal van dolga. Pedig tudja meg, hogy már én is voltam komédiás. Nézzen csak meg jól.

Lengeffy csodálkozva meresztette rá a szemeit, azután egyszerre felordított és a nyakába borult:

– Oh, no! Jaj no! Az ördög ismert volna rád, czimbora, Tarcsay László, ha nem szólasz. Persze, húsz éve, hogy elváltunk a Pataky József társulatától. Sok felhő vonult el azóta Albion felett. Egy tenger feküdt közöttünk és egy szakáll. Mert szakállt növesztettél, czimbora. Oh, én azóta is szerencsétlen vagyok. A természetben nincsen más vesztes, csak én, csak én.

– Jól van, jól, öreg – mondá Pruzsinszky, kibontakozva az ölelésből és elfogadva a pertut – de térjünk a dologra, vállalod-e a dolgot vagy nem?

– Vállalom, hogyne vállalnám, de bizonyos föltételek mellett.

– Hadd halljam őket.

– Hát igen olcsón csinálnám meg a komédiát, sokat engednék az árból, pedig szabott ár, barátom, szabott ár, ha az a súlyos föltétel nem volna, hogy az árva lánykát viszszük a Pongrácz grófhoz túszul. Tudod, az emberben mégis van valami, ami megmozdul, van egy kis lelkiismeret. Én ugyan nem ismerem a hajadont, de a szívem fáj, igazán fáj. Nem lehetne-e mással pótolni?

– Például?

Lengeffy elgondolkozott, hegyes borostás állát nyomkodva, azután behúnyta apró szemeit és szelíden mondá:

– Például a feleségemmel.

Pruzsinszky kirúgta maga alól a széket és elkezdett kaczagva keringeni a szobában.

– Jaj, üss hátba, hamar üss hátba, Lengeffy, mert asztmatikus vagyok, mindjárt megfulok. Óh akasztófára való kékszakáll. Hát a feleségedtől akarnál megszabadulni a mi révünkön? Nos, lássuk, mennyi esztendős és csinos-e? No, már nagy zsivány vagy, Lengeffy. De reménylem, nem igazi feleséged.

– Tudod, amint nálunk szokás; most harmincz éves, elég csinos, de…

– Te megúntad és már más van kinézve; értelek, Lengeffy.

– Látni akarod? Behíjjam?

Felugrott és kikiáltott: «Katharina!» – de Pruzsinszky a szájára nyomta a kezét.

– Nem, ne bántsd! Maradjunk egyelőre az eredeti terv mellett. Meglehet, hogy reflektálni fogunk ajánlatodra, meglehet, de most még a kis leánynyal együtt megy az alku. Hát mit kérsz?

– Ötven forintot.

– Egy garast se többet harmincznál.

– Becsületemre mondom, nem lehet.

Pruzsinszky megfogta a kilincset:

– Hát ördög vigye, legyen harminczöt.

– Lesz negyven – szólt a direktor, a Pruzsinszky tenyerébe csapva.

– Harminczötnél nem mehetek tovább, csak annyira hatalmazott fel a budetini parancsnok. Így is öt-öt forint jut a szinészekre, neked magadnak tíz s mondjuk, hogy apró költségekre öt, összesen harminczöt forint.

– Hát a titoktartásért? – vágott közbe Lengeffy. – A titoktartás se lehet ingyen; azért is számíts öt forintot.

Pruzsinszky a fejét rázta.

– A titoktartásért semmit se fizetünk, hékás. Majd bolond vagyok én, ugy-e? Bátran beszélheted a dolgot holnaptól kezdve.

A lengyel (aki szinész is volt valamikor) ravaszul mosolygott, jól ösmerte ő a maga emberét: olyan általános hazug hirében állott Lengeffy, hogy annak a fecsegése nem veszedelmes. Csodaszerű kalandjaival azon időkből, mikor mint szerződésnélküli vándor-szinész végigkóborolta az országot, azon táplálkozván egész nyáron, hogy ahol legelő tehenet látott a mezőn, alája kuporodott és megszopta: úgy elrontotta örökre a szavahihetőségét, éppen csak az szükséges, hogy ő mondjon el valamit, arra nézve, hogy azt senki se higyje.

Megállapodván a részletekre is, Pruzsinszky vígan sietett a vendéglőbe. Éppen jó szerencse, hogy az ébredő István gróf ott látta a környezetben.

A nap már alacsonyan járt, a Jágovicsék óráján kijött a kakuk és hetet kiáltott egymásután.

– No ez bolond dolog, – káromkodott a gróf, kitörölve szemeiből az álmot, – átaludtam az időt; de a «menetelés» végre is kellemesebb éjjel, mint nappal. Eredj, Pruzsinszky, add ki a parancsot, nyergeljen a tábor!

A honvédparancsnok közbeszólt:

– Megálljatok! Megállj, Pruzsinszky, nem mehettek! Nem eresztelek.

István gróf felugrott és a kardja után szaladt, mely egy szögletbe volt támasztva. Aztán felfortyanva kérdé:

– Mit akarsz ezzel mondani? Erőszak ez, vagy mi?

A honvédparancsnok ünnepélyes pose-ba vágta magát:

– Üdv a fegyvereidnek, kedves rokon! Nem arról van itt szó, hogy én akadályozzalak, csak a hadi szokásokra akarlak figyelmeztetni, a lovagi erkölcsökre. Biztos forrásból jelenthetem, hogy Besztercze város táviratilag értesülvén haragodról és hadaid közeledéséről, még azon órában hódoló követséget menesztett elédbe Zsolnára. A követség útban van, azt tehát itt kell bevárnod.

Szemlátomást gömbölyödött arcza, majdnem olyan pufók lett, mint a Báthory Istváné a Matejko képén s a szemeiben is megcsillant valami zöldes, diadalmas zománc.

– Megszeppentek hát a gyávák! Tudtam. Gondoltam. Nos tehát bevárjuk őket a hadi szokások értelmében.

Egészen felvillanyozta a hír; mintha kicserélték volna, tett-vett, rendelkezett, legott összehívta Bakrát, Kovácsot és hadnagyait, haditanácsot ülni. A honvédparancsnok is részt vett a megbeszélésekben, ahol is sok szó és még több bor ontatott, a körül forogván az eszmék, hogy hol és miként fogadják a hódoló követeket. Pruzsinszky a hricsói dombot mondta a legalkalmasabbnak, ott a festői várromok mellett, lobogó fáklyák fényénél impozánsan venné ki magát a sereg, mert úgy lehetne elhelyezni, hogy nagyon soknak látszassék. Kovács uram a Vág partját ajánlotta (ahol most fekszenek a hadak) és ahol az égő fáklyák kisérteties fénysávokat vetnek majd a Vág tükrére.

Végre is szavazattöbbséggel a Kovács indítványa győzött, azon indokolással, hogy ez már azért is alkalmasabb hely, mert ha a követek netalán illetlenül viselnék magokat, mingyárt ott be lehet őket hajigálni a folyamba. De felmerült ott sok más kérdés is, a czeremóniára nézve. Csatarendben legyen-e a sereg, lovon üljön-e István gróf, vagy valami fatönkön? Igen ám, csakhogy a fatönkhöz tigrisbőr kellenék, amivel be lehetne teríteni. Az pedig nincs, hát csak hadd üljön a vezér nyeregben. Meghányták, megvetették a legapróbb részleteket. István gróf előre megy, seregét elrendezi és élére áll, míg ellenben Pruzsinszky és Kovács uram a vendéglő előtt várják meg a beszterczei követeket és elvezetik a táborhoz.

Úgy elröpült az idő, mintha madár volna, leszállott az éj csendesen, andalogva, kaczérkodón, nem a nagy, nehéz, sűrű fekete palástját hozta, hanem lenge fátylát, melyen átlátszanak a föld bájai, a buja fák, fűvek, virágok.

A Vág kéklő vizén ott szaladgál egy ezüst emberi képmás, a hold. Mintegy odalehelve reszket a fűzek árnyéka a fodros habokon. A parton lobogó tábortüzek égnek. Néha egy-egy paripa nyerít fel. A tábortüzek körül marczona alakokra veti fényét, amint kékszegélyű piros lángra lobban a megbolygatott zsarátnok. Csend, nyugalom ül azonkívül a tájon, csak egy-egy tovaúszó, fával rakott tutaj hallat csobogást, mintha selyem vásznat hasogatnának suhogással, midőn egyszerre lódobogás hallik, megcsillan a lópatkó szikrája az éjben. A város végére kiállított őrszem lihegve hozza István grófnak a hírt.

– Méltóságos gróf úr, érkeznek a követek.

– Nyeregbe! Rendbe! – kiáltja a gróf. – Meg kell gyujtani a fáklyákat.

Egy percz alatt talpon van a sereg, kozákok, gyalogosok, két sorjában a muskétáságyuk. István gróf paripájára pattan; a két apród fogja a lova kantárját.

Azután, mintha kétfelé hasadna a sötétség, egyszerre kibontakozik a beszterczei küldöttség, elől egy vézna, fürge alak, a nagy kucsmájából alig látszik az arcza, csak az ősz hajából lengedez ki néhány fürt. Mente lóg a vállán panyókásan; lehajtott fejjel jő, lassú méltósággal, fringiáját hóna alá fogva, hogy a csapadékos fűben be ne sározódjék.

Utána két hosszú szakállas aggastyán lépdel, ezüst korsót hoz az egyik (voltaképen a Trnowszky Péter kölcsönkért theás-kannája) vízzel megtöltve, a másik fűvet tart egy tálczán; közönséges réti lóhere, de egy kis lúdnyelvű fűvel és ördögczérnával2) keverve.

A negyedik követ is fehérhajú öreg úr volt. (Már jó levegője lehet annak a Beszterczének, hogy ilyen sokáig élnek benne az emberek.) Rókaprémes csurapét viselt, rezes végű egyenes kardot, mint a katonaorvosok és ezüst tányéron egy maréknyi földet hozott, de olyan meggörnyedve, mintha egy házat czipelne maga előtt.

Mi több, még az ötödik ember is egy megtört, megtöpörödött, ránczos agg volt. (Ejnye, talán már nem is szülnek az anyák Beszterczén hetven év óta.) De bezzeg megfejtődött a rejtély, mihelyt a fáklyafény oda vetődött a sugár leányalakra, akit az ötödik követ vezetett a kezénél fogva. Világos dolog az, hogy ez a gyönyörű teremtés csak aggastyánokra volt bízható. Van ám ész a beszterczei magisztrátusban!

Istenem, de szép volt azzal a leeresztett hajával, mely mint az olvasztott arany, csurgott le hátul végig a derekán, végig a szoknyáján, majdnem egész földig. Hát még az a finom arczocska, azzal a szomorú homlokkal, azokkal a nagy szempillákkal. Őzike tekintetében ijedelem és elszánás, szoknyája suhogásában varázslat volt, mintha egy hűs fuvalom jönne és illanna el. Minden szív megdobbant szorongva. Így visznek egy mesebeli királyleányt a fekete posztóval bevont városokban a sárkánynak.

Az utolsó sorban a mieink jöttek, a honvédparancsnok, Pruzsinszky, Kovács uram és egy kicsit kótyagos állapotban a zsolnai polgármester, ki egyre biztatta a leánykát, nyájas szeretettel:

– Csak ne félj semmit, Apolka. Csak ne törődj semmivel, fiacskám. Mindenben úgy tégy vakon, ahogy mondtam, meglásd, jóra fordul a szomorú sorsod.

István gróf lova egy pár lépést tett előre, amint az apródok vezették, azután megállt, csak a fejét hányta nyugtalanul és az első lábaival kapálózott, túrva fel a földet, úgy, hogy szerteszét frecsegett a közelállók szemei közé.

– Jőjjenek kegyelmetek közelebb – mondá a várúr emelt, méltóságteljes hangon, kivont kardjával is intve. – Mit kivánnak tőlünk?

A követek közelebb jöttek és meghajoltak.

Az apró, öreg emberke egyet köhintett és elkezdé szavalni kopott jambusokból összeállított dikczióját, nagy páthoszszal, stentori hangon:

Hatalmas várúr! Nagy s nemes vezér!

Vizet, fűvet, földet hozánk neked,

Előtted hódolók. Kegyelmezz Beszterczének!

A kivánt hölgy helyett, míg kicseréljük…

– Mert nem lehet kérem alásan megtalálni! – szólott közbe az ezüstkorsós aggastyán.

A vezérszónok dühösen fordult hátra: «Ej, ugyan hallgasson, szenátor uram!» s aztán zavartalanul bömbölte odább:

A kivánt hölgy helyett, míg kicseréljük,

Fogadd e mást, az istenek remekjét

Túszul s kegyelmezz városunknak!

Ezzel leoldá kardját a szónok, hogy a ló lábaihoz tegye a földre, a többiek is azonkép kezdték lekötözgetni, de Pongrácz intett nekik, hogy nem szükséges, látható módon meghatotta e néhány mondat, középkori emlékeken élődő lelke megittasodott a daliás idők e kirívó ügyetlenséggel mázolt képétől is. A káprázatok közt, amelyekben fiatal kora óta élt, ez volt neki az első valóság. Igen, ez. Ez a nagy hazudozás. Szíve tombolt a diadalérzettől, szeme kevélyen siklott végig a hódolókon, míg hirtelen rajtaveszett az utolsó látományon, Apolkán. Hah, mi ez? Csoda ez! Mintha Besztercze város bűbájos czímere lenne megelevenedve. A négy folyamos pajzsból kiemelkedő szent női arcz. Ő az, ő. Csak a pajzs hiányzik alúla és a szárnyak a vállairól…

– Hogyan – szólt mintegy felocsúdva, szeliden, csendesen – Estellát nem tudták kegyelmetek megtalálni?

Lengeffy (mert ő volt a vezérlő szónok) újra meghajolt a földig és felelt:

– Nem, nem, uram, pedig kerestük éjjel és nappal. Leskődve rá, mint űzött vadra.

– De hát hová lett?

– Ég tudja azt!

– Pedig szeretném tudni, hová vitte onnan az a pernahajder Behenczy.

– Előkerítjük, bár a föld alól.

– S addig e gyermek marad nálam túszul, ha jól értettem?

Lengeffy erre is keresett egy feleletet, hirtelen végigfutott esze az összes szindarabokon, de nem talált egyetlen illő mondatot sem, hát csak fejével bólingatott alázatosan.

– Ám jól van – felelte Pongrácz István jóakaratú korholással, – bár az a sértés, ahogy levelemmel bántak, példás büntetést érdemelne, én mindamellett kegyelmet adok ez egyszer városuknak és hadaimat visszavezetem.

Lassan, ünnepélyesen bedugta kardját hüvelyébe és leszállt a lóról, hogy a hódolati jelvényeket átvegye.

A kancsó után nyúlt, megizlelte a benne levő vizet; rossz, poshadt víz volt, csak éppen hogy a száját nedvesítette meg vele, a többit kiönté a gyepre; Lengeffy rémült tekintetet vetett rá, hogy hátha az ezüst kancsót elviszi zsákmánynak. Minden hajaszála égnek meredt. Teremtő úristen! Ennek a meggátlására aztán csakugyan nincsen idézet a világirodalomban. De a győztes vezér visszaadta a kancsót és a füvet vette el a tálczáról, odatartva azt a harczi paripájának; a lovacska tenyeréről falta fel és megelégedetten majszolta, ropogtatta, jobbra-balra csapkodván a farkával. Most már rákerült a sor a beszterczei földre, melyet leszórt és a lábával megtaposott a legyőzetés jeléül. Mire távolabb, a hídfőnél eldördült három mozsár és a lapuchnyai legények megfujták a harsonákat.

Végre a túszhoz lépett; az remegett fázékonyan, mint széltől meghimbált liliomszár, mikor maga felé látta közelegni és behúnyta a szép, szomorú szemeit, talán egy imádságot is rebegett halkan, titkon; úgy érezte, hogy az utolsó pillanata jött el, talán fejét vágja le most mindjárt az a fényes ruházatú vezér, akihez kerűlt, azt se tudja, miért, azt se tudja, hogyan; mindez valami megfoghatatlan volt előtte; de a különös hadvezér éppen nem bántotta, csak a fejét simogatta meg gyöngéden.

– Hogy hínak? – kérdé.

Kinyitotta a szemeit és csodálkozott, hogy semmi baja se történt; amint lopva ránézett a vezérre, már nem talált rajta semmi ijesztőt. Hiszen ez is csak olyan, mint más ember. S amint körülhordozta álmatag tekintetét a festői csoportokon, a fényes jelmezekbe bujtatott alabárdos katonákon, mintha megannyi királyok állnának ott, ama hamupipőkék egyikének képzelte magát, kikkel most egy mese történik. Csak mikor már ezt mind elgondolta, azután jutott eszébe felelni:

– Apollóniának hivnak. – Úgy mondta ki, mintha restellné, hogy így hivják.

És a hogy látta az aggastyánoktól, ő is épp úgy meghajlott, olyan mélyen, de mégis máskép; mennyi kecs, mennyi gráczia volt abban. És amint meghajlott a baltérde, milyen szemvesztő vonalakat nyomott ki a láb a harmonikás-ránczokra szedett szoknyácska szövetén.

– Szép neved van, báránykám – felelte István gróf. – Ne félj semmit. Nem haragszom rád. Ki meghoztad az áldozatot városodért, leszel a váramban illő tiszteletben.

Pongrácz István most újra a követekhez fordult, kik még mindig ott állottak félkaréjban, üres edényekkel, mereven; kezének egy királyi mozdulatával mondá:

– Vigyék a békét és jóakaratomat küldőiknek!

Mire az apródok poharakat hoztak fehér borral töltve és megkinálták a beszterczei urakat is, mert úgy volt a programmban, meg kellett inni a a békepoharat.

Lengeffy fölemelte a magáét és így szólott:

– Uram, uram, tekintetes Blázy polgármester uram, szállok az úrnak.

– Állok elébe!

Lábait szétvetette, karjait kiterjeszté befelé görbítve, úgy nézett ki most a derék beszterczei vezérszónok, mint egy kinyitott olló, aztán elkezte mondani a toasztot:

Lement a nap. De csillagok
Nem jöttenek. Sötét az ég.
Közel, távolban semmi fény nincs,
Csak mécsvilágom s honszerelmem ég.
Szép csillag a honszeretet,
Gyönyörűségesen ragyog.
Szegény hazám, szegény hazám te,
Neked kevés van olyan csillagod…

mint gróf Pongrácz István úr ő méltósága, akit az úristen az emberi kor legvégső határáig éltessen!

– Gyönyörű! – kiáltá elragadtatva az odafurakodott káplán s majdnem a nyakába borult a szónoknak.

Felhangzott lelkesen a «vivat». István gróf összeütötte a poharát az övékkel.

– Nagy szónok, roppant nagy szónok! – bólingatott álmosan a fejével Kovács uram.

Az apródok újra töltöttek, most Pongrácz Istvánon volt a sor, viszonozni a felköszöntőt.

– Emelem poharamat Besztercze város békés fejlődésére és jólétére.

Kitört a rivalgás: «Éljen Pongrácz, éljen!» A mozsarak újra megdördültek, a banda megszólalt s miután előbb egy kirendelt csapat elkisérte az elbúcsúzott követeket fáklyákkal, zeneszóval a város szélső házáig, tánczra kerekedett az egész tábor s lett széles jókedv, olyan dinom-dánom, győzelmi lakoma, hogy a Kinizsi Pálé is csak azzal különbözött hajdan a Kenyérmezőn, hogy ő két törököt tartott a kezében és azokkal tánczolt, míg ellenben Makovnyik két oldalszalonnát tartott és azokkal tánczolt, – már pedig, ha úgy veszszük, két holt töröknél testvérek között is többet ér két oldalszalonna.

Bezzeg emelgette a szíveket a győzelmi mámor, mint fazékfödőket a gőz. István grófba is beleszállott a heje-huja kis ördöge, erőnek erejével le akarta inni Blázyt és a parancsnokot, aki nagy csoportnak mesélte a tűz körül az olaszországi kalandjait, asszonyok csókjáról, csapodárságáról.

– Eredj, kis Apolka, ne hallgasd ezeket. Vessetek neki valami ágyfélét a kocsiban.

A káplán szintén jól ki volt «készítve» – világi nótákat énekelt. «No abból se lesz soha püspök!» – vélte Bakra Ferencz és ivott ő is, szalonnát pirítva a parázson.

De ki győzné leírni az egészet? Annyi tény, hogy a legjobban mulatott a Krizsán Katka, a pirospozsgás gömbölyű szolgálóleány, aki a szakácscsal és a káplánnal jött a kocsiban; egymaga lévén a szépnemből, képzelhetni, a megindult tánczban mennyire kapós volt, minden katona megforgatta egyszer: elég volna ennyi szerencse, ha fel lehetne osztani, otthon Varinban húsz farsangra. De az is tény, hogy a legrosszabbul mulatott Szlimák János (a Csák Máté-korabeli vitéz), kit fényes egyenruhája és a pálinkában lakó kigyó bujtogatása arra a vakmerőségre vitt, hogy a szép Apolkát kérte tánczra, átcsipve őt derékon, – amiért aztán ott vasra verette ő kelmét Pongrácz István. (Úgy kell, Szlimák, úgy kell; a macskának is körmére koppintanak, ha az egér helyett a kanárira pislant.)

Száz szó is csak annyi volna, mint egy; valamennyi csillag pislákolni kezdett álmosan, már a hajnal, ez a hű futár is előjött jelenteni, hogy Nap úr közeledik, mikor végre a várúr megfuvatta az indulót, előre küldvén nyargoncznak Strecso Miklós kozákot az otthon maradt Pamutkayhoz, hiradással a győzelemről s hogy mihelyt feltünnek a varini dombon, húzassa meg a vártoronyban a harangokat.

Így indultak vissza, ugyanolyan rendben, amint tegnap jöttek; csakhogy az egyik ponnyn most az apród helyett Apolka ült (vittek volt női nyerget is az Estella részére), elmélázva, álmodozva nézte a tájékot, a suhogó kukoriczákat, a rozsvetéseket nevető pipacsaikkal; míg a lovacska csendesen lépkedett, gondolatai zürzavarosan nyargaltak. Mi lesz belőle? Hová viszik? Miért viszik?

Egyelőre csak annyit tudott, hogy valami várba mennek. Igen, egy várba! Még soha se látott igazi várat. A kiváncsiság elűzte a félelmét. Hiszen még gyerek volt. Egy várat fog látni. Vajjon milyen lesz? Kacsalábon fog-e forogni, vagy lúdlábon? És türelmetlenül kérdezgette csengő hangján a mellette lovagló Rátky Pál apródtól: «Messze van-e még a vár? De nehezen várom.»

* * *

Nagy harangzúgás közt vonult be Pongrácz István a nedeczi várba, magával hozván a szép túszt. A felvonó-híd előtt örömtüzeket gyujtatott Pamutkay uram, ő maga a kapuban levett föveggel üdvözölvén a vár urát szép latin oráczióval, melynek az volt a magva, hogy valamikép Caesar ment, látott és győzött, azonkép ment Pongrácz István és győzött, még pedig erősebben mint Caesar, mert ő neki látnia sem kellett Beszterczebányát.

István gróf megköszönte vidám fejbiczczentéssel; üdvözletet intett a szintén ott várakozó Forget őrnagynak, aztán a várudvaron leszállott a lováról és a kis ponnyhoz lépve, saját karjaival vette le arról Apolkát.

– No, most már itthon vagyunk, kis «hadizsákmánykám». Fölvezetlek a szobáidba.

A kulcsár előre ment csörgő kulcsaival és az Estella volt lakását nyitotta ki.

– Nem, nem – ellenveté István gróf összerázkódva. – Nem akarom, hogy azt a levegőt szíjja.

S szeretetteljes pillantást vetett a hadizsákmányra, akinek a képét rózsapirosra marta a csípős reggeli levegő. Diadalának élő jelképe volt most ez a gyermek.

– Keveset aludtál kicsike – mondá gyöngéden, aztán a kulcsárhoz fordult: – Balra tarts, öreg Matykó, nyisd ki a Pongrácz comtessek szobáit.

– Sok por van ott, méltóságos uram.

– Tisztogassátok meg azonnal, addig pedig elvezetlek az én szobáimba, Apolka.

Egész napi gondja a leányka körül forgott. Minduntalan eszébe jutott valami s jött új rendeleteket kiadni.

– Vigyetek fel virágot a szobáiba. Rezedát, rózsákat, de mégis inkább sok rezedát…

Barokk fénynyel berendezett szűzi szentélyek voltak ezek, hófehér mousselin függönyökkel, filigran selyem székek, öltöző asztalkák, arany czirádás szekrények, szentképek, bársony imazsámolyok, velenczei tükrök s a sok mindenféle csecsebecse közt imakönyvek szétszórva az asztalokon, beléjük nyomtatott levendula-levelekkel. (Talán minden ilyen száraz levél egy-egy édes regény.) A falakon szöszke, barna grófkisasszonyok arczképe, vagy négy generáczió sorjában. Ezekben a szobákban éltek egykor. Ebből a fészekből repültek ki a világba. Még talán itt suhog mostan is a lelkük.

Apolka úgy érezte magát, mikor bevezették, mintha templomban lenne (még oltár is volt az egyik szobácskában), szinte félt itt, de a fáradtság mégis elnyomta, elaludt.

István gróf nem győzte figyelmeztetni a cselédeit:

– Lábujjhegyen járjatok, ti marhák. Úgy kopogsz te, Jutka, mintha egy medve lépegetne. Hadd aludjék a hadi zsákmány. El van fáradva szegényke.

Estefelé ébredt fel. A szakács beküldte neki az ebédet a kulcsárnétól. A kulcsárné volt szolgálatára rendelve.

Apolka jóizűen evett, azután kijött a folyosóra és félénken nézegette a komor falakat, a puszta udvart, az ismeretlen embereket, akik az udvaron járkáltak. Minden olyan idegen, hideg volt. Csak fent az északi négyszög fedelén mászott a torony felé egy iromba macska. Apolka szinte megörült neki. Olyan ismerős volt ez a macska. Trnowszky Gáspáréknál is éppen ilyen macska volt. A macska is ránézett, mintha ösmerné. Apolka a kendőjével integetett neki üdvözletet.

– Hogy érzed magad Apolka? – rezzenté fel e pillanatban egy hang.

István gróf állt a háta mögött.

– Jól – felelte tétovázón, elpirulva.

– Mégis olyan szomorú vagy. Nem akarom, hogy szomorú légy. Tudod, nem akarom.

Apolka szeliden hajtotta meg fejét.

– Nem leszek szomorú.

– Hiszen még a hangod is az. Talán unatkozol, Apolka?

– Meglehet – mondá kurtán, – de mindez talán azért van, mert még nem szoktam meg a helyet és hogy olyan egyedül vagyok…

– Hát nem leszel egyedül.

István gróf egy pár nap alatt összeszedett Varinból, Lapuchnyáról, Podzamekról nyolcz egykorú leánykát játszópajtásoknak. Elhozatta Trencsénből a női szabót, Kotlányi Sámuelt három legényével, két láda mindenféle kelmével; azok azután ott varrtak négy hétig éjjel-nappal, míg minden elkészült az utolsó öltésig s meglett az Apolka udvara.

Gyönyörűség volt elnézni, mikor a szobából kivonult sétálni a kertbe, vagy a térre s mint egy kis királynét, nyolcz kicsiny udvarhölgy követte egyforma ruhában; csak az övé volt még finomabb kelméből, aranyos csipkéjű, módosabb szabású. Egyik a kendőjét vitte, másik a labdát hozta, harmadik a labdaütőt.

István gróf most már igazán csendesen éldegélt, a lányka nevelésével bajlódván. (Bakra és a káplán felváltva adtak neki a tudományokból órákat.) A nedeczi várra nyugalmas epocha látszott kezdődni. Az volt az ambicziója István grófnak, hogy a túszt kicsiszolva adja vissza Beszterczebányának.

– Milyen kiköszörült gyémánt lesz ebből, – mondogatta, – elcsodálkoznak majd a beszterczei urak, ha érte jönnek.

Szokott hóbortjaival alább hagyott (hosszú szabadságra hagyván hadi népét), e helyett természetesen másutt ütöttek ki az elmebeli pörsenések. Hozzáfogott a gazdálkodáshoz, mert a nyomasztó adósságok sarkantyúzták, de sajátságos észjárását ide is áthozta. Durvasága csodálatos gyöngédséggel volt összekeverve. Az állatokhoz való nagy vonzódása egész betegességgé fajult néha. Az volt a vesszőparipája, hogy az állatokat össze kell hozni és egy állat-társadalommá fűzni; különösen a háziállatokat. Azért minden eke elé egy lovat, egy szamarat és egy ökröt kell fogni. Hadd szokjanak össze az állatok.

Pruzsinszky, aki minden ideáját támogatta, még egy tehenet is javasolt, de arra dühbe jött Pongrácz István:

– Pfuj, Pruzsinszky! Nálunk a tehenek nem dolgoznak. A tehenek nőnemű állatok, tejet adnak, borjút szoptatnak. Elég az tőlük. A magyar paraszt gavallér arra, hogy a tehenet dolgoztassa.

Az állatok magasztalásában kifogyhatatlan volt.

– Látod, milyen szép az, hogy a tyúk kikölti a kacsa tojásait és felneveli a kis kacsákat, anélkül, hogy valami haszna lenne belőle. Ingyen teszi a beleoltott becsületességnél, jóságnál fogva. Az ember sokkal hitványabb, mintsem megtenné.

De bár valószinűleg jobbak az állatok az embereknél, még ezek is rászedték István grófot és visszaéltek jóságával.

Két szamara volt, Juczi és Rebeka, akik a sajtot szállították be a várba a közelfekvő aklokból minden pénteki napon. Fölséges úri dolguk volt, éppen megfordítva az emberekével; hat napon legelésztek, pihentek a várkastély melletti pagonyban és csak a hetedik napon dolgoztak. Meg is tették ezt a kis robotot egy ideig becsületesen, hanem azután nem tudni, hogy hol kerítettek kalendáriumot, hol nem, egyszer csak egy pénteki napon nem voltak találhatók sehol sem. Elvándoroltak a nagy makkos erdőbe és csak másnap kerültek újra vissza, mikor a sajtot már behordták az igás lovak. A következő pénteken és azután is minden áldott pénteken újra megtette Juczi és Rebeka ezt a csinyt István gróf nagy mulatságára, aki összecsapta kezeit álmélkodásában.

– Mennyi eszük van, mennyi eszük! A szamarakat okvetlenül rehabilitálni kell a világ előtt.

Ekkor fogant meg eszében nagy munkája, melyet esténkint tollba mondott Bakrának: «A szamarak talentumáról».

De igaz is, talentumos állat a szamár, sokkal különb a lónál, mert a ló ostoba; ha a kovács beleveri a szöget az eleven húsába, mikor patkolják, azért csak szépen odább megy a megnyilazott lábával s jár, fut vele a kocsi előtt, míg csak meg nem gyülik, de a szamár makacsul megköti magát s a herkópáternek se mozdul a kovács-műhelyből, okos szemeivel mintha csak mondaná: «Nem megyek, dehogy megyek addig, míg ezt a szöget a kovács ki nem húzza, mert máskép, isten úgy segéljen, baj lesz a lábammal».

Aztán amilyen egyszerű, szürke, igénytelen állat, józan az életben, minden képmutatás nélkül való (nem játszsza ő magát se gyorsra, se erősre), épp oly tapintatos a halálban. Minden más állat szeret valami nagy éclat-val kimúlni. A beteg oroszlán bőgésétől reszket az erdő, az eb fájdalmas vonítása kisértetiesen veri fel az éj csöndjét, a hiú hattyú egyet énekel a halála előtt a nagyobb parádé végett (azokról az állatokról nem is szólok, amelyek nem szoktak természetes halállal kimúlni, mint az ökör, a birka stb.), de a tapintatos szamár senkinek sem akar kellemetlenséget, bánatot okozni s úgy elmegy, úgy eltünik haldokolni erdők sűrűjébe, hegy-hasadékok közé, emberi lábnyomoktól messzire, hogy igazán finom dolog tőle. Innen van aztán, hogy ritka ember látott holt szamarat.

István gróf művében egy egész külön fejezet volt szentelve a szamarak tapintatosságának.

– Tegye oda, jegyzet alatt, amicze Bakra, hogy az emberek társadalmában is a szamarabbak erénye a tapintatosság.

Ilyenforma mulatságnak élt ezentúl a nedeczi várúr. Csendesebbé, szelidebbé vált egész lénye. Vadászott, lovagolt s látogatásokat tett a szomszédos kastélyokban.

Apolka ezalatt gyönyörű, nyúlánk hajadonná fejlődött. Szépségének híre messze eljutott, túl Trencsén határain, még a gazdag Nyitrában is sokat emlegették a «nedeczi rózsát». Fiatal emberek sáskaszámra környékezték a várat. De Pongrácz István gróf olyan féltékenyen őrizte, mint egy nagy gyémántot, alig lehetett hozzáférni. Legfeljebb az ebédnél láthatták egy perczre. A fiatal embereknek nővéreik voltak, a nővéreiket rávették (mert a nővér jó közbenjáró), hogy azok is látogassanak el Nedeczre, a leányaik kedvéért eljöttek a mamák is és a nedeczi vár, mint azelőtt régen, újra megtelt a környék előkelő nemességével, selyem topánkájú kisasszonyokkal, délczeg, kevély tartású matrónákkal. Nagy tivornyák helyébe vidám bálok jöttek és a lapuchnyai banda feje elfelejtette lassankint a harczias indulókat, bocskortalpak alá valókat; – csárdásokat és négyeseket tanult meg játszani, a podzameki vén czigánytól.

Honnan került a várba Apolka, hol vette Pongrácz, senki se tudta bizonyosan.

Ködbe veszett az igazság fele, a sok fecsegésbe fúlt a másik fele. Igazi mithosz támadt belőle. S ez a sejtelmes homály még csak ingerlőbb volt a fiatal nemeseknek.

A kényes, csinos gavallérok, akik ott legyeskedtek a várban, könnyű kalandot reméltek. Nem nehéz a galambot kivenni a duczból, ha magasan van is, – csak meg kell vele előbb kóstoltatni a búzát. Az első szem édes belőle, a második kivánatos, a harmadikért már leszáll és a tenyeredről eszi meg.

Az egyik Ordódy-fiú, huszártiszt, próbálta megkóstoltatni Apolkával a szerelmet, az első szem búzát.

Egy keringő alatt szerelmet vallott neki, a leány fehér lett, mint a hó, az ifjú izzó lett, mint a tűz és öntudatlanul lehajolt a vállához, ahhoz az almavirág-színű vállához és megcsókolta.

Apolka fölszisszent, mintha kigyó marta volna meg, kiszakította magát a táncosa karjából s István grófhoz rohant reszketve panaszkodni.

– Mi bajod? – kérdé ijedten a várúr. – Mi történt veled?

Apolka a fülébe súgta:

– Jaj, nagy bajom történt. Az a katona megcsókolt.

István gróf nem vette valami tragikusan a dolgot, mintha közönyös lenne egészen, megsimogatta a gyémánt-diadémmal leszorított haját.

– Ej, ej, te kis árulkodó! No lássa meg az ember. De csak nem csókoltad vissza, mi?

– Hogy gondolhat olyat felőlem? Hiszen nem szeretem.

– Látta-e valaki? – kérdé csendesen.

– Nem tudom – felelte a leányka bizonytalanul.

– No semmi az. Gyakran történik ilyesmi fiatal leányokkal, ha egy kicsit csinosak.

Egy szót se szólt többet. Apolka ujra a mulatók közé keveredett. Vége is lett a bálnak, szét is oszlottak a vendégek, még se vett észre senki semmit, csak hajnalban kerekedett aztán nagy lárma a várban, amikor véresen hozták haza István grófot a pagonyból egy saroglyán.

Apolka felriadt álmából a zajra s felnyitván az ablakot, leszólt:

– Mi történt?

– Az úr meg van lőve, megsebesült.

Hirtelen magára rángatta szoknyácskáit, a papucsokat sehol se találta, rohant ki mezitláb s gyertya helyett (mert még sötét volt a folyosón) ijedtében felkapta az ezüst álló-órát, azt vitte maga előtt, ámbátor annak sehogy sem akaródzott világítani.

Szembe találkozott a kulcsárnéval, aki a kezeit tördelve siránkozott.

– Oda van, vége van! Már az isten se jó, hogy mindent megenged.

– Hogyan történhetett a szerencsétlenség? – kérdé Apolka és ő is elpityeredett.

– Jaj, ne is kérdezze kisasszonyka, mert maga miatt volt a dolog.

Mintha leszögezték volna, rémült tekintettel meredt a kulcsárnéra.

– Én miattam? – motyogta. – Hogy én miattam?

A kulcsárné megröstelte, hogy kiböffentette, mentegetőzni kezdett:

– A Pruzsinszky úr mondta, lelkecském. Ne ijedjen meg azért. Hiszen nem mindjárt igaz minden, amit a Pruzsinszky mond. De ha úgy volna is, bizony maga sem tehet róla. A nagy urak bolondsága is a szegény emberek bűne legyen? Ha úgy tetszik neki, hogy kiáll az Ordódy-fiúval életre-halálra, gyilkos golyóbisra: hát itt van ni az eredmény, itt van a pecsenye. Jaj istenem, csak bele ne haljon. De bizony minek is emésztené magát szívecském emiatt, hát tehet-e arról, hogy olyan csinos, olyan takaros és megtetszett az urunknak? Hja, mondtam én mindig, hogy minden élő palánta előbb-utóbb kinyílik egyszer; ha nyáron nem, hát őszszel. Lássa, galambocskám, még az a vén áloe is kivirágzott a kertésznél, pedig még a mostani kertész öregapja ültette s azóta nem mutatott semmi kedvet a fakadásra. Tudtam én azt kisasszonyka, mihelyt magát ide hozták, hogy ez lesz a vége. De nem így gondoltam, jaj, dehogy így. Verje meg az Isten azt az Ordódy-gyereket.

Apolka szédülni kezdett attól a világosságtól, mely a fejébe áradt. Azért az egy csókért történt. Azért az egy csókért volt ez.

A kulcsárné csak egyre sírt, vinnyogott és a garádicsok piros foltjaira mutogatott.

– Ehol ni az áloe virága!

Frissen hullott vércseppek voltak; ezen vitték István grófot.

Apolka feje zúgott, kusza gondolatok nyargaltak bele és a szívét összeszorította valami titkos félelem. Újra előtte állt végzete. Mikor már azt hitte, hogy megtalálta a nyugalmat, íme a nyugalom egyszerre leveti a hófehér köntösét és a veszedelem áll előtte fekete ruhában, mintha fény és árnyék vívna fölötte folytonos csatát és mindig az árnyék győzne.

Tehát semmi kétség, hogy szereti István gróf. Életét is koczkára tette érte a párbajban.

– Istenem, de szerencsétlen vagyok – rebegte.

De mindezeken alig gondolkozhatott, még egy-két lépés és ott volt a sebesültnél, akit már akkor a vár összes léhütői körülálltak. A budetini katonaorvos, dr. Breke Nep. János éppen akkor keresgélte bent a jobb bordák közt, ahol a lövés a léket ütötte, egy kutacscsal a golyóbist. Az öreg Kovács sírt, Pamutkay uram pedig mérges szemet vágott a közeledő Apolkára, a káplán egy vizes tálat tartott az orvosnak, míg ellenben Pruzsinszky izgatottan járt fel s alá, egyre ezt hajtogatva:

– Mi lesz belőlünk, mi lesz belőlünk?

Az orvos végre is megsokalta, csunya nyelvű, goromba ember volt (s ennél a mesterségnél a gorombaság kisegítő eszköze a tudománynak), Pruzsinszkyra förmedt:

– Az ördög bánja az urakat, inkább azon töprengenének, hogy mi lesz a sebesülttel? Hopp, itt vagy, kutya!

Ott volt a golyó, végre ráakadt és kihúzta.

Apolka lábujjhegyen közelgett, de Pamutkay nem bocsátotta a sebesült ágyához, aki hörgött, ordított, káromkodott és azzal fenyegette a doktort, hogy pallos által végezteti ki, ha valamikor fölépül.

– Menjen a szobájába, kisasszonyka, nem magának való látvány ez. Minket kemény férfiakat is megrendít.

– Hiszen megyek, uram, de legalább azt mondják meg, nincsen-e veszedelem?

– Soha se kellett volna ezt a kis békát idehozni – morogta Pruzsinszky.

A sebesült meghallotta a leány hangját.

– Te vagy, Apolka? Nem, ne küldjétek el. Gyere ide, Apolka, tedd ide a kezedet a homlokomra (hideg verejték gyöngyözött azon a kíntól). Így ni. Jaj, de jó puha kezed van. Szorítsd fiacskám a homlokomat, még jobban, még jobban…

A leányka megtett mindent, amit parancsolt s a beteg csodálatosan lecsillapodott, hagyta a sebét nyugodtan kimosni, bekötözni.

– Megél-e? – kérdék az orvostól, mikor eltávozott.

Mire dr. Breke Nep. János a maga széles, fontoskodó modorában felelt:

– Az Isten sokat hagyott tudni az embereknek, szétosztogatta köztük a tudást, a mérnök ezt tudja, az építész azt tudja, az orvos is tud valamit, a pap is… azaz, hogy a pap semmit sem tud, egyszóval, az Isten sokat elosztogatott, de ő is gondolt a maga tekintélyére és magának is meghagyott egyet-mást a tudásból. Nos, ez az ügy éppen azok közé tartozik, amik ő nála vannak.

– Tehát nem lehet tudni.

– Csak reményleni lehet, ha jó ápolása lesz. Ha, teszem azt, a kisasszony meghozza azt az áldozatot…

– Örömmel! – felelte Apolka.

Estefelé bekövetkezett a láz, elvesztette eszméletét s három álló hétig hányódott élet-halál közt. Apolka híven, ernyedetlenül ápolta, virrasztott felette, tűrte a szeszélyeit. A huszadik napon kijelentette az orvos, hogy a beteg túl van a veszélyen.

Apolka reszketett attól a naptól, mikor teljesen felgyógyul és esetleg bevallja szerelmét és mégis szerencsétlen lett volna, ha sebébe belehal. Ragaszkodott ehhez a hóbortos emberhez, mint jóltevőjéhez s mindig erősebben, jobban, pedig gonosz és kegyetlen volt betegségében. Az orvosságos üvegeket hozzávagdalta a környezetéhez. Egyszer odaintette magához az őrültek álnokságával Pruzsinszkyt, megfogta a kezét, simogatta és hirtelen beleharapott, de oly erővel, hogy vér buggyant ki a fogak helyén, még most is be van kötve a keze. A katonadoktort hasba rúgta, hogy elájult; csak az Apolka simogatására szunnyadt el benne a vadállat. A doktor nem titkolta, hogy István gróf, úgy lehet, teljesen elborult elmével lábbad fel.

A huszadik napon elmult a láz s a beteg mély, jótékony álomba merült. Az orvos megparancsolta, hagyják magára, hadd aludjék, hadd gyüjtsön erőt.

Ez volt az első eset, hogy Apolka elhagyta. De a beteg, aki megszokta szabályszerű lélegzését hallani maga mellett, ennek a kimaradásán fölébredt.

A szokatlan csendesség megdöbbentette. Azt hitte, már a sírban van. Szétnézett és megösmerte a szobát. Élek tehát, gondolta magában. De nagy fantáziája egy perczig se pihent, az a sajátságos gondolata támadt, hogy be van itt zárva és éhen kell elvesznie. (Éppen akkoriban volt friss a befalazott apácza: Ubrik Borbála története.) A várbeliek összeesküdtek ellene és elpusztítják.

Felvánszorgott az ágyból s gyenge, ingadozó léptekkel, a bútorokhoz fogózkodva botorkált az ajtóhoz, kinyitotta nesztelenűl és a másik szobában ott látta térdepelni Apolkát a szűz Mária képe előtt, amint a kezeit összetéve hangosan imádkozik:

– Óh, szent anyám, aki az égben vagy s édes anyám helyett én rám is vigyázol, köszönöm neked szívemből, hogy a szegény István grófnak már visszaadod az egészségét, de ha egészséget adsz neki, add vissza kérlek az elméjét is. Mert látod, ő jó ember és én úgy szeretem, mintha tulajdon apám volna.

A napfény beömlött a nyitott ablakon s igazi glóriát font a leány feje körül, éppen olyan volt most, szinte megdöbbentőn hasonlított hozzá az a szelid, szent arcz a falon, amelyhez imádkozott, csak valamivel idősebb, mintha a mamácskája lenne.

– Apolka! – nyöszörögte egy gyenge hang kimondhatatlan lágy érzéssel.

Összerezzenve fordul hátra és elpirul a hangos imádságért, megpillantván István grófot, ki dideregve állt egy szekrényhez fogózva s szemeiben könyek csillogtak.

A bibliai legenda ismétlődött, Apolka vizet fakasztott a fénylő, piros erekkel befuttatott szürke kövekből.

– Az istenért, mit csinál? – kiáltott fel halálos aggodalommal. – Hogy mert fölkelni? Ezért most én kapok ki az orvostól. Lássa, milyen engedetlen! De ilyet tenni! Szent isten, az ablak is ki van nyitva.

Csípős, nyirkos őszi levegő özönlött be s a betegen nem volt semmi felső ruha. Hirtelen hozzá ugrott s visszavezette a szobájába olyan szeretetreméltó duruzsolással, mint egy kedves fecsegő mama az ő elégedetlen gyerekét.

– Menjen! Milyen bánatot szerzett most nekem. Nem is tudom, mit csináljak magával? Támaszkodjék hát a vállamhoz, hiszen olyan gyenge, hogy nem tud menni. Lássa, lássa, mit tett.

A beteg pedig nem bánta ezeket a szemrehányásokat; mosoly jelent meg viaszkszínű arczán. Olyan boldog volt, de olyan boldog, hogy őt valaki szereti. Ilyen se történt vele még soha.

Apolka visszafektette az ágyába, a beteg megfogta a kezét.

– Ülj te is ide. Nem, nem a székre, ide az ágy szélére.

– Leülök, de csak úgy, ha megigéri, hogy elalszik, mert az orvos azt mondta, hogy aludnia kell. Oh, istenem, ha megfázott.

– Nem lesz kutyabajom sem. Nem akarok meghalni. Tudod-e, mit tesz az? Ha én nem akarok meghalni, szeretném tudni, ki kényszeríthetne rá? Dolgom van, most már dolgom van a világon, te miattad.

Az ablak-üveget egy fehér pillangó verdeste kívülről.

Hess. Mit keresel itt? Mit kéredzkedel be? Tán valamit hoztál?

Az óra kisértetiesen ketyegett a falon. A pillangó pedig csak egyre kopogtatta kopott szárnyaival az ablakot.

– Én miattam? – kérdé a leányka bágyadtan, haloványan és bársony tekintete rémülten siklott végig a beteg arczán.

– Úgy van, miattad. Komolyan akarok veled beszélni. Már eddig is hiba volt tőlem, hogy halogattam, mert mi lett volna belőled, ha például meghalok, ha teszem azt, lelőtt volna az a gazember… Vagy hova is beszélek. Oh, hát nem vagyok én futó bolond? Álmodtam valami bolondságot és most összekeverem a valósággal. Magam vigyázatlansága okozta a sebemet, mert ügyetlenségből sült el a fegyverem, de betegségem alatt azt képzeltem a lázban, hogy lelőtt valaki.

– Mindent tudok – szólt a leányka tompán.

– Ne beszélj, ne beszélj! No hát mi az, amit tudsz?

A leány lehajolt, megcsókolta azt a fonnyadt, aszott kezet. Ebben volt a felelete.

– Jó, jó, hát mindent tudsz. Ugyan eredj, ne csókold a kezemet, mert megütlek.

S csakugyan ütésre emelte fel a kezét, de bizony csak megsímogatta vele azt a gyönyörű állacskáját. Följebb már nem bírta emelni.

– Bontsd ki a hajadat, Apolka. Az egyik varkocsot aztán add ide, terítsd szét a paplanon, hadd gyönyörködjem benne, hadd babráljam. Így ni, de ki ne nevess… Azután beszélgessünk, mert nagyon fontos mondani valóm van, nagyon fontos.

Hiszen éppen ettől fázott Apolka.

– Meg kell állapítani a jövődet, férjhez kell menned, punktum.

Szavak tolakodtak fel a leány vonagló ajkaira, de nem bírta elmondani. Leesett a feje, mint egy letört liliom-virágé.

– Ugorj csak fel, fiam és csengess – folytatá a beteg, – hogy jőjjön azonnal Pamutkay.

Csengetni sem kellett, hiszen ott pikettirozott az előszobában Pruzsinszkyval; rögtön bejött.

– Ezredes! – szólt hozzá István gróf, – fogasson be kegyelmed azonnal és hozzon Zsolnáról egy fiskálist.

– Melyiket?

– Mind egyforma ördög – felelte a várúr és a sok beszédtől kimerülve dőlt a fal felé.

Úgy aludt el, hogy az Apolka haját a kezében tartotta; az aranyszálak csillámlóan folytak ki az ujjai közül.

Mély, üdítő álomba merült. A lány kötött mellette kis kosárkájával az ölében, melyben ott volt a pamutgombolyag, a gyűszű és a szabadító fegyver, az olló. És elgondolta, hogy nem jobb volna-e, míg a beteg ember alszik, hozzá nyúlni ahhoz a fegyverhez, elvágni vele azt a szép hajkévét, hogy föl ne ébredjen, ott hagyni a markában emlékül és elmenni, elfutni innen, amerre a két szeme viszi és a két lába bírja. Hiszen nagy a világ, csak elférne benne valahogy, de hát mit szólana hozzá ez a szegény beteg, aki csak őt szereti. Talán bele is halna.

Érezte, hogy nem hagyhatja el álnokul, csalfa módon, hálátlanul, hanem inkább megmondja a szemébe őszintén, hogy nem tud, nem akar a felesége lenni. Úgy van, megmondja. Már miért ne mondaná meg? «A macska fél, nem én» – ismételgette magában a bátorító mondatot. «Behúnyom a szememet és megmondom neki, történjék velem akármi.»

Hanem mikor aztán arra gondolt, hogy Pamutkay már valahol Zsolna felé jár, vagy tán már vissza is fordult és hozza magával a fiskálist s hogy a fiskális bizonyosan az ő jövendő sorsával van összeköttetésben, – szorongató érzések marczangolták. István gróf furcsa ember. Hátha rögtön ideparancsolja a káplánt, mihelyt az ügyvéd megjön és meglesz az esküvő. Vajjon lesz-e ereje ellentmondani? Lesz, lesz! – kiáltá egy hang a szívéből, egy buzgó, érczes hang, mint a harangé.

A beteg sáfrányszínű selyem paplanján apró ördögöcskék tánczoltak, pajzánkodtak, vigyorogtak az Apolka szeme közé: Hahaha, hahaha! Ne henczegj, Apolka, mert gyáva vagy. Elfakadsz sírva és nem fogsz mondani semmit. Bizony semmit.

Hosszú órák mulva ébredt fel a beteg és enni kért. Apolka el akart sietni, de nem bocsátotta.

– Csak maradj te itt, mert únnám magamat nélküled. Majd behozza a szakács vagy a kulcsárné, vagy a leánykáid. Igaz, mit csinálnak a leánykáid?

– Tánczolni tanulnak.

– No az szép lesz, szeretném őket látni.

– Majd ha jobban lesz.

– Nem; mindjárt most ebéd után.

Egy kis csirke-becsináltat evett és egy pohár vörösbort ivott meg.

– Most pedig hozz nekem hamar egy szivart!

– Nem hozok.

– Parancsolom neked – mondá haragosan.

Apolka a lábával toppantott:

– Nem kap s vége.

A beteg nagy szemeket meresztett rá s aztán nyöszörgő, szelíd hangon szólt:

– Hozd ide, kérlek alássan, a tükröt, hadd nézzem meg magamat, én vagyok-e Pongrácz István, hogy így mertek velem beszélni.

– Bizonyára ön Pongrácz István, a hatalmas Pongrácz István, de most a doktor parancsol és az nem engedte meg. Mit szólna nekem a doktor?

– Ejh mit a doktor! Hiszen mondtam már, hogy lefejeztetem a gazembert; nagyon megkínozott.

– Hálával kell lennie iránta, ő gyógyította meg.

– Jó, hát hálával leszek a kedvedért, de adj akkor egy szivart.

– Nem.

– De ha nagyon kérlek.

– Akkor se.

– Ne légy olyan zsarnok, kis férgecském.

Végigment a gyerekes könyörgések minden skáláján, de szivart még sem kapott. S ez az eset, hogy egyetlen-egyszer nem történt meg az akarata, egészen félénkké, szelíddé tette. Ezentúl semmit se követelt, hanem bizonyos félénkséggel fejezte ki a legtermészetesebb kívánságait. Mert, mint a betegek rendesen, minduntalan kívánt valamit.

Ahogy az Apolka kis udvarhölgyei eljárták fehér ruhában a tánczot, az az ötlete támadt, hogy a kedvencz paripáját, a «Waterloo»-t szeretné látni. Hozzák fel neki a Waterloot ide a hálószobájába. Hasztalan próbálták lebeszélni, hogy a paripa nem szereti a garádicsokat. Azután Pruzsinszkyt kívánta és Kovácsot, kikkel a gazdaságról és a vagyoni viszonyairól beszélgetett, mindenféle rózsás terveket eregetve a jövendőkre nézve.

– Szeretnék gazdag lenni – sóhajtá, – nem magamért, hanem e miatt a kis zsivány miatt, aki nekem szivart sem adott. Hidd meg Pruzsinszky, ő miatta. De hiszen majd meglátjátok. Még ma meglátjátok. De miért is ne lehetnék én még gazdag? Hozd ide csak fiam, Apolka, a «pénzügyminisztert», hadd lássuk, mit operált azóta.

Apolka elszaladt a negyedik szobába és elhozta a «pénzügyminisztert», az egyetlen komoly faktort, akire István gróf anyagi helyzete javításánál számított.

Egy üvegedényben, melyben valamikor befőttek lehettek, volt a pénzügyminiszter bezárva, t. i. egy keresztes pók, kinek az volt a hivatása, hogy a hólyaggal betapasztott üvegben remete-életet élve, unalmában hálót kössön s abba az üveg aljára szórt kilenczven parányi papirkoczkából, melyek mindenikén egy szám volt felírva, felhúzzon spekulativ észszel ötöt, amit aztán Zsolnán vagy Trencsénben a lutriba lehessen tenni.

István gróf megnézte a pókot, ki az üveg felső részére szőtte a finom hálóját, melynek láthatatlan szálain nagy himbálózást, futkározást vitt végbe.

– Szorgalmasabb is lehetne – motyogta. – Még csak két számot húzott fel a lusta kutya.

Valóban, mindössze két kis papir-koczka fityegett alá a hálóból.

E pillanatban kocsirobogás hallatszott künn.

– Pamutkay uram érkezett meg a fiskálissal – vélte Kovács uram.

– Hadd jöjjenek be – szólt felvillanó szemekkel a beteg s eltolta egykedvűen a pók üvegpalotáját a mediczinás üvegek közé. – Hídd be kérlek, Pruzsinszky, a káplánt és Bakrát is… Legyetek itt mindnyájan. Mert fontos lépés az, amit most akarok elkövetni, illő, hogy mindnyájan tanui legyetek. Te pedig, Apolka, ülj ide mellém a székre. De mért sápadtál úgy el, miért reszketsz? Valami bajod van, férgecském? No, ne ijeszsz meg, mosolyogj, hiszen mosoly való most, majd meglátod.

– Hát nem látja, hogy már mosolygok.

De nem volt már ideje se mosolyogni, se reszketni, a mosolyt, a rémületet egyszerre elfujta a meglepetés, megnyilott az ajtó és belépett rajta Pamutkay uram, elől bocsájtva Trnowszky Miloslavot.

Az ám, a Miloslav az, – ha nem álom. De már azért sem lehet álom, mert a bajusza is nagyobb, a szakálla is megnőtt, úgy, hogy már mégsem a régi Miloslav, akit az álom rajzol, hanem egy másik, csinosabb.

Apolka rögtön megösmerte, csupa láng lett az arcza, fel akart ugrani, de azért mégis csak ülve maradt, mohón falta a kedves, ismerős vonásokat a szeme, de azért mégis behúnyta. Csak a szive ugrált, dobogott olyan hangosan, hogy megijedt, talán mások is meghallják, leszorította a kezével, meg akarta állítani. No iszen jóval kezdett ki. Lehet is a szivet megállítani! Józsua is csak a napot tudta.

Ezenközben előre tuszkolta Pamutkay a jöttet, bemutatván őt illőképen.

– Dr. Tarnóczy Emil köz- és váltó-ügyvéd.

A fiatal ügyvéd meghajtotta magát és csak most pillantotta meg Apolkát, sietve lépett hozzá.

– Jó napot, édes húgocskám! Ejnye, de megnőttél!

A gróf különös szemeket meresztett rá, félkönyökre emelkedve. Apolka halkan, elfátyolozott hangon felelte:

– Régen láttuk egymást, nagyon régen…

Volt valami fájó szemrehányás ebben a csengés nélküli, szürke hangban.

– Úgy? – kérdé a beteg a leányka felé fordulva. – Valami ismerősöd a fiskális, Apolka?

– Rokonok vagyunk – felelte helyette az ügyvéd. – Közeli rokonok, együtt töltöttük a gyermekévek egy részét.

– Hát úgy is jól van. Üljön le, kedves fiskális. Melyik Tarnóczyakból való ön?

– Az ötforintosakból – felelte az ügyvéd mosolyogva.

Valóságos rémület ült ki a főúr arczára.

– Csak talán nem…

– Nem, nem – sietett az ügyvéd felvilágosítani. – Nemes ember vagyok, azelőtt Trnowszkyak voltunk.

– Hála istennek! (Nagy kő látszott leesni a szívéről.)

– Az a nevünk volt, ami Apolkáé, de a megboldogult atyám megmagyarosította.

Apolka élénken kiáltott közbe:

– Hát meghalt a szegény Gáspár bácsi? Istenem, nem is tudtam. Engem nem is értesítettek…

S egyszerre megeredtek szemeiben a könnyek. István gróf fitymálólag intett a kezével.

– Ugyan ne pityeregj. Ha meghalt, meghalt. Mi közöm nekem az atyafiaidhoz, nem szeretem, ha a szemedet rontod miattuk. Hát kedves fiskális, tudja-e, miért hívattam? Ámbár iszen nem is hívattam. Jobb szerettem volna, ha Pamutkay uram valami öregebb embert hoz. Mert az öreg róka mindig többet tud, mint a fiók róka. De ha már itt van, maga is jó.

– Parancsoljon velem a méltóságos gróf.

– Irt-e már maga valamikor instáncziát a királyhoz?

– Irtam.

– No az derék, akkor hát tudja a módját, mert képzelem, hogy sok hókusz-pókuszszal jár.

– Ügye válogatja, gróf úr.

– Hát arról van szó – mondá ünnepélyesebb, emeltebb hangon, Apolkára mutatva – hogy én, szentmiklósi és óvári gróf Pongrácz István, ezt a leányt a magamévá fogadom, ősi nevemet reá ruházom és a többi, meg a többi. Érti-e a fiskális úr?

A jelenlevők ajkáról a csodálkozás elnyomhatatlan moraja szakadozott fel. (Oh te nemes lélek! – kiáltott fel Pruzsinszky, szemeit az égnek fordítva.) Az ügyvéd arczán egy felhő húzódott, csak az Apolka pattant fel székéről örömteljesen s térdre vetette magát a gróf ágyához, úgy csókolta a nagy lelógó kezeit, ahol érte, majd az egyiket, majd a másikat.

– Mivel érdemeltem én meg ezeket, mivel, mivel?

A beteg kiszabadította az egyik kezét és megsimogatván vele a fejét, szeretetteljesen mondá:

– Keljen fel, Apollónia grófné. Csak semmi érzékenység, semmi érzékenység…

De bizony mégis elfakadt Apolka sírva a nagy örömtől. Ezt a megoldást meg se merte volna álmodni, mert nemcsak a veszedelemtől szabadult meg, hanem még grófkisasszony is lesz belőle. Ez már csakugyan sok volt. Kicsordult a szíve, nem bírt tovább vele, oda borult egész önfeledten az ügyvéd nyakába.

– Látod, látod Miloslav, milyen jó az isten.

– Micsoda modor ez, Apolka? – kiáltott rá ingerülten a gróf. – Nem szeretem, ha csak egy perczre is elfeledkezel ezentúl, hogy ki leszel.

Az ügyvéd hamvas barna arczát elöntötte a pír s némi hevességgel emelkedett fel székéről:

– Méltóságos uram, mindenekelőtt sziveskedjék engem kihallgatni.

– Hát beszéljen, amicze. Hiszen éppen azért hivattam, hogy beszéljen.

– Amit én akarok mondani, ahhoz nem kell annyi tanu.

– Az ördögbe is, mit akarhat mondani? Nos tehát, menjetek ki, Pruzsinszky! Apollónia, menjen be ön is a szobáiba.

– Nem, ő itt maradhat.

Mind eltávoztak, csak a leány maradt.

– Hát már most mit akar?

– Azt akarom tudtára adni méltóságodnak, hogy nem csak mint ügyvéd vagyok itt.

– Hanem?

– Hanem mint kérő is.

– No, no – kérdé a gróf csodálkozva – és mit kér?

– Az Apolkát.

– Az Apolkát és mi végre?

– Hát feleségül – felelte egyszerűen.

Apolka a kezeivel fedte be az arczát. Azt hitte, mingyárt összeomlik ez az egész nagy vár a fejük felett ettől az egy szótól, szakadt is már a bolthajtás és hullani látszott a vakolat… A beteg pedig felugrott dühösen, meg akarta ragadni torkánál fogva az ügyvédet, de visszatántorodott az ágyba.

– Hát megbolondult maga? – rikácsolá. – Honnan veszi azt a vakmerőséget?

Tarnóczy egy csöppet sem ijedt meg, egykedvűen játszott a kalapja pántlikájával.

– Egyszerűen szeretem őt, ez az én bátorságom forrása és azt hiszem, ő is szeret.

– Az lehetetlen! – hörögte Pongrácz Isván. – Felelj neki, Apolka!

Apolka leejtette a gyűszűjét és elkezdte keresni mindenfelé, mintha nem lenne annál most fontosabb dolog a világon, az ágy alá is lehajolt, nagy sopánkodva: Ugyan hova is gurult? Ej, ej, te csúf gyűszű!

– Hát te nem felelsz, Apolka? Hagyd a pokolba azt a gyűszűt, ne bujkálj most utána! Hiszen csak nem ment el az eszed! Itt hagynál engem, kis férgecském? (és egészen elérzékenyedett, meglágyult a hangja). Egy fiskális vegyen el? Oh, dehogy adlak, dehogy. Ha adlak, egy herczegnek adlak. Az se valami apró oláh vagy német herczegnek, legalább is egy Esterházy legyen, aki a kezed után nyúl. Még az is köszönje meg. Hát még se felelsz, Apolka?

Bizony nem jött ki annak a torkán egyetlen hang se, csak egyre kereste azt a gyűszűt a lesütött szemeivel a padlón.

– Apolka, – szólítá meg az ügyvéd fájdalmas, szívbe lopózó hangon – hát csakugyan nem szeretsz többé? Légy bátor, mondd meg az igazat.

A leányka megrázkódott, fölemelte azt a szép fejét és így szólt megdicsőülve, szinte mámorosan:

– Szeretlek, mindig szerettelek. Mindennap te rólad gondolkoztam, felhőtől, fecskétől neked üzengettem.

Miloslav édesen, boldogan bólingatott:

– Felhőtől, fecskétől mindennap megkaptam.

– Szamárságok! – mordult bele István gróf. – Ebből semmi se lehet. Gyerekkori szerelem, ostobaság, olyan, mint a márcziusi hó. Igen sajnálom, hogy effélével fárasztotta magát. Pamutkayt jól össze fogom szidni, amiért éppen önt hozta ki a zsolnai ügyvédek közül, pedig annyi van, mint a tarka kutya. De ön tán nem is ügyvéd?

– Az vagyok, atyám halála óta, de Pamutkay úr nem hibás, hogy elhozott, magam ajánlkoztam neki, minthogy beszélni akartam önnel, gróf úr és hazavinni innen a menyasszonyomat…

Olyan vakmerőség volt ez, hogy most már mulattatni kezdte Nedecz urát. Az ördögbe, hiszen ez egy eredeti ember! Érdekes objektum. Szép história fejlődhetik, ha ez így megy.

– No, ebből ugyan semmi se lesz, ön kosárral megy haza.

– De hiszen hallotta méltóságod, hogy szeret.

– Az mindegy, én oda nem adom, punktum.

– Uram, – szólt az ügyvéd a szenvedélytől fojtott hangon, – Magyarországon törvények vannak.

A főúr ajkán gúnyos mosoly szaladgált.

– Persze, persze.

– És nincsen joga visszatartani; ön se apja, se gyámja.

– De igen is, visszatarthatom. Ő nálam haditúsz. Csak cserébe van egy más hölgyért. Elhozta ön magával azt a hölgyet?

– Úgy? Haditúsz?

És most az ügyvéd mosolya lett irónikus. Úgy látszik, ösmerte a túsz történetét.

– Igen, most haditúsz, nemsokára pedig gróf Pongrácz kisasszony lesz. Tehát távozzék, fiatal ember, azt tanácslom.

Tarnóczy makacsul rázta meg a fejét.

– Egy tapodtat se, uram, leány nélkül. Gyere, Apolka, fogd a kezemet. Kövess!

S oda lépett a nagy üvegszekrényhez támaszkodó leányhoz, ki olyan fehér volt, mint azok a porczellán edények bent az üveg alatt.

– Nem jó vége lesz ennek, domine – figyelmezteté a főúr kedélyesen. – Mire való az a nagy lelkesedés?

De Tarnóczy nem tágított. Átölelte félkarjával a leány nyakát és úgy vonszolta az ajtó felé. Apolka bizonytalanul tett egy-két lépést, mint az alvajáró, majd visszafordult s megtört fényű tekintettel mintegy bocsánatot kért a betegtől:

– Ne haragudjék rám. Nem tehetek máskép. Szeretem. Az övé vagyok.

Pongrácz fölvetette a fejét az őrültek idegbántó száraz kaczajával s aztán kivett a vánkosa alól egy fehér csont-sípot és belefújt.

Az éles süvítésre villámhirtelen megnyílt két láthatatlan tapéta-ajtó s mindeniken két-két alabárdos vitéz toppant be szinte észrevétlenűl.

– Testőrök! – parancsolá nyugodtan – fogjátok el ezt az embert és vessétek tömlöczbe. Az életeddel játszol érte, Makovnyik!

Makovnyik és társai rávetették magukat az ügyvédre, hiába tiltakozott az a személyes szabadság ilyen eklatáns megsértése ellen, hiába ütött szét ökleivel az alabárdosok közt, ámbátor Makovnyiknak olyan pofont adott, hogy valami érnek kellett megpattanni a halántéka táján, mert a bal szeme tele lett vérrel és kijebb ugrott, de azért mégis legyűrték a markos ficzkók s Apolka minden könyörgése daczára elhurczolták abba a börtönbe, ahonnan évek előtt báró Behenczy Károlyt szöktette meg Estella.

A dulakodás robajára előrohantak a várbeli urak. Pruzsinszky a roskadozó Apolkát kisérte át a szobáiba, Pamutkayra pedig a gróf förmedt rá:

– Szamár kend, ezredes. Hozzon hamar másik ügyvédet.

A jó úr tehát szép csendesen kifordult az ajtón, felült újra az urasági bricskára, de most már okosabb volt, mert mingyárt két ügyvédet hozott Zsolnáról, akik elkészítsék a kérvényt a királyhoz az Apolka adoptálása iránt.

* * *

Minden kis város bizonyos vonásokban egyforma, van egy híres prókátora, akinek az eszét csodálják, van egy legszebb háza, amelynek falai fönséget, méltóságot látszanak lehelni a járókelők előtt, vannak kikapó asszonyai, vannak szépek és hozzáférhetetlenek, van egy gazdag kereskedője, akinek vagyonáról beszélnek, van egy gavallérja, akinek az öltözködését, modorát utánozzák s ha nagy volt, még halála után is él egyes mozdulataiban, amint a sétabotját lóbázta, amint kalapjával köszönt a hölgyeknek. S éppen úgy megvan a hatása emberöltőkön át, mint egy szónoknak, vagy szinésznek, szokásai, formai allürjei, sőt még az arczfintora is tovább élnek.

Minden kis város, akármilyen iczi-piczi legyen, még ha Zsolna is, egy egész bevégzett világ, ahol minden megvan, ami az öt érzéket foglalkozásban tartsa. Az események, tragédiák, konfliktusok igen kicsinyesek, de épp oly idegizgatók. Hogy például Malinák János városi tanácsos nem kapott meghívót a főispáni bálra, az volt olyan esemény, mint a porosz király inzultálása a franczia követ által. Szegény Malinákné, majd hogy meg nem bolondult szégyenletében. Ennél csak a Pongrácz hadai tettek nagyobb szenzácziót. Az Apolka eltünéséről már nem is beszélt senki.

Azóta csak kisebb rangú dolgok történtek. Klivényi irnok elítélése (rajtakapták valami enyves dolgon és most ott csücsül ő kelme a trencséni tömlöczben), Tarnóczy Gáspár halála (egyébiránt nem nagy kár érte) s Emil fiának a leköszönése a városi hivatalról.

Bizony bolondot tett, mert polgármesterségig is fölvihette volna, olyan becsületes, derék fiú. S még azt mondják, hogy az alma nem esik messze fájától!

Emil megkapta a vagyont és ügyvédi irodát nyitott, elhatározván, hogy amint a gyászév letelik, fölkeresi kis unokahúgát és feleségül veszi. Még egyre emlékében éltek a kerti idillek, még egyre melegítették a szívét azok a bogarakért, növényekért kapott csókok. Minden nyiló növény, minden röpködő bogár ezekről beszélt neki… Hej, de nehéz volt azt az egy évet bevárni. S még más dolog is aggasztotta. Az öreg Blázy, akivel közölte a tervét, ráijesztett ezekkel a szavakkal:

– Nehéz lesz azt, öcsém, abból a várból kihozni.

– Talán hallott valamit a bácsi?

– Hallottam egyet-mást, éppen azért mondom.

– Jó, jó, de csak nem sárkány őrzi, mint a mesékben?

– A sárkánynak hét feje volt, azért volt veszedelmes, Pongrácznak ellenben az az egy feje se jó, ami van, azért aztán még veszedelmesebb a sárkánynál. Bolond embert nehéz kapaczitálni.

– No én mégis kihozom azt a leányt egy év mulva.

Hanem alig egy pár hónapra a Gáspár halála után, halálosan megbetegedett Trnowszky Péter is. Mintha csak azt gondolná magában: Utána megyek annak a gazembernek a másvilágra, hogy ott is üldözhessem, bosszanthassam.

Trnowszky rosszullétének gyorsan híre futott, meg annak is, hogy délutánra magához hivatta Kurka ügyvédet (Kurka volt a leghiresebb prokátor Zsolnán), mert végrendeletet akar csinálni. Tudni vélték azt is, hogy mi lesz a végrendeletben. Némelyek szerint kibékül halálos ágyán testvéröcscse szellemével s minden vagyonát Emilnek hagyja, mások szerint a Maticza örökli az egészet. De a legvalószinűbb verzió az volt, hogy a világba szórt Trnowszky Apolka lesz az általános örökös. Maga az öreg állítólag már pedzette is a környezetének:

– Ugyan ne sírjatok, bolondok. Tudom, hogy úgy sem sajnáltok. Szép fehér kezecskékbe kerül itt a gyeplő, semmit se féljetek!

No, ha így lesz a dolog és bár csak így lenne, micsoda parthie lesz abból a leányzóból!

A becsületes Emilt nagyon megijesztette ez az eshetőség. A rosszhirű apák gyermekei, ha jók, sokkal érzékenyebbek a többi jó embereknél, mert ő nekik megsúgja az ösztönük, hogy a szüle hibáit is expiálni kell s hogy ő róluk emiatt jobban lerí minden szenny.

Szinte belesápadt abba a gondolatba, hogy ha Apolka örökli Péter nagybácsi vagyonát, mely jóval nagyobb volt a Gáspárénál, akkor talán hozzá se megy, nagynevű nemes urak versenyeznek a kezéért, de el sem veheti, hivatkozni se mer régi szerelmére, mert az egész világ kapzsinak tartaná. «Persze – fogják mondani – előkereste a hamupipőkét, mert már rajta van a lábán az arany papucs. No ez is csak olyan czudar jellem, mint az apja.» Még talán az Apolka is azt hinné.

Pedig Tarnóczy Emil nemes érzésű ifjú volt, tele idealizmussal, aki úgy nézte a világot, mintha éppen most kelt volna fel az Arthur király kerek asztala mellől, mintha csak az imént koczczintotta volna össze a kupáját Lancelot lovaggal.

Hiszen persze, minden csak hiuság, ostobaság, az élet, a világ, a törekvés, a tudás, a pénz és minden, de igazán minden. Csakhogy ezek az ostobaságok és hiuságok nem egyformák. Az élet például olyan ostobaság, amelyhez mindenki ragaszkodik. A többi apróbb ostobaságok közül azonban kiki az egyéni izlése szerint választ. Egyiknek abban telik a kedve, ha gazdaggá lesz, egy másik arra dolgozik, hogy okosnak tartsák, másik a hatalom után fut. Van olyan csacsi is… akarom mondani van olyan ember is, aki abban találja az ambiczióját, hogy ő jó. Találkoznak egyéniségek, akik a földi boldogság összes eszközei közül a «csász. és kir. kamarás» czímet szeretnék. Sőt ennél is nevetségesebb alakban hegyeződik ki a hiuság. Ösmertem egy urat, aki arra volt hiu, hogy az ő sógora megveszett. Éveken át beszélte mindenkinek a kutyaharapástól támadt veszettség fázisait, amint azt megfigyelte rajta, hozzátevén nem minden kevélység nélkül: «A tulajdon sógorom volt.» Egyszóval mindenkinek van egy főbolondsága, a mellékbolondságai mellett. A Tarnóczy Emilé az volt, hogy ő talpig becsületes.

És az is volt. Egyenes, nyilt, jóakaratú, tiszta lelkű, nemes érzésű. De ezzel nem elégedett meg; nem érte be, hogy ő valóban becsületes, hanem annak is akart látszani. S ez néha kényelmetlen feladat, mert épp olyan könnyű nem lenni becsületesnek és mégis annak látszani, mint becsületesnek lenni és nem látszani annak.

Tarnóczy, mihelyt neszét vette a végrendelet-csinálásnak, átszaladt a kollegájához, Kurkához s minthogy pár nap előtt vesztette el tifuszban Róza nevű hajadon leányát, mindenekelőtt meleg szavakkal fejezte ki részvétét a kedves kisasszony halála fölött, mire a hires prókátor szeméből kibuggyant a köny.

– Köszönöm, kedves kartás úr. Igazán jól esik. Meghalt, meghalt. De hát mit tesz az? Hiszen nekem fáj, nagyon fáj, de a világ azért tovább megy.

Kivette a zsebkendőjét, megtörülgette a szemeit, de azok újra átnedvesedtek. Kezeivel az ablakra mutatott, melyen át láthatók voltak a jövő-menő furmányos szekerek, káposztafejekkel megrakva, kofák a kosaraikkal, csintalan menyecskék enyelegtek a kapuájtókban a budetini katonákkal. Egy ember egy hordót gurított maga előtt a piacz felé nagy énekszóval.

– Lássa, az emberek élnek, járnak és nevetnek. Ők semmit sem tudnak arról. Rá se gondolnak. Fogadni mernék, hogy az a hordós ember ott nem is ösmerte a Rózát. Olyan nehéz a szívem, kolléga, olyan nehéz, pedig nincs igazam. Nincs, nincs. Mert mi az voltaképen, hogy Róza meghalt? Hát meghalt. S minden egyéb maradt rendjében. Pedig úgy szeretném, ha valami nagy szög kiesett volna a világ küllőiből, hogy valami történt volna. Mert szamár vagyok, hogy ilyet szeretnék. Miféle jogon? Hiszen Napoleon is meghalt. Az volt a nagy eset! Jézus Mária, csak kimondani is sok. Napoleon meghalt. És mégis meghalt. De Kurka Róza! Ugyan bizony! Hát nem mindegy az ennek az országnak, hogy él-e, vagy meghalt? Hát micsoda egy Kurka Róza? Semmi. Az már más, ha egy Deák Ferencz hal meg. Micsoda katasztrófa, micsoda csapás százezreknek, millióknak és mégis meg kell benne nyugodni. De Kurka Róza! Az csak bliktri, kartárs úr. Az csak olyan, mintha egy morzsa leesik az ember tenyeréről és megint földdé lesz.

Igyekezett magát elnyomni, legyőzni. Az emberi állat küzdött a filozóffal és legyőzte a filozófot, zokogva borult az asztalra, amiért az a morzsa leesett a tenyeréről…

– Bocsássa meg, Kurka úr, hogy talán szomorítottam, de egy különös ügy hozott ide.

Ügy! Ügy! Az «ügy» szóra felemelte fejét az ősz ember, hosszú, nehéz lélekzetet vett, mint a harcsa, ha pálinkás kenyeret tesznek a szájába. Rózáját eltemette a földbe, magát pedig eltemette az ügyekbe. Nagy könnyebbülés volt ez neki.

– Beszéljen, kartárs úr.

– Ön ma délutánra, úgy tudom, Trnowszky Péter nagybátyámhoz van elhíva végrendeletcsináláshoz.

– Hm, igen. De nem látom át, mit segithetnék én ott önnek?

– Oh, nem is azért jöttem, Kurka úr. Én nem törődöm a végrendelettel.

– No, no. Hisz ön esetleg örökséghez juthat ezen a réven.

– Az kevésbbé érdekel, hogy én kapom-e, vagy más valaki. Ha valami óhajtásom lenne, az nem oda vág, hogy melyikünk kapja, hanem, hogy melyikünk ne kapja.

– Ugyan? – kérdé Kurka úr kiváncsian. – Ki lenne a kitagadott, ha öntől függne? No persze, mindjárt eltalálhattam volna, hogy a Maticza.

– Nem, a Trnowszky Apollónia lenne az.

– Ah! – szólt meglepetve a vén ügyvéd. – Az a boldogtalan árva leány. Isten ellen való vétek lenne. Tehát ön is, kartárs úr? Igazán csodálkozom. Nagyon, de nagyon csodálkozom. Mit vétett önnek szegényke? Hiszen persze akadémikus diskurzus az egész, mert se nem tőlem függ, se nem öntől függ, hanem egy harmadik személytől, akinek minden dolgát egész életében egy negyedik személy súgta… Ez a negyedik személy…

– Csak nem ön volt?

– A negyedik személy az ördög volt. Én reám, bár fiskálisa vagyok, sohasem hallgatott, hát most se fog. De önt nem értem, kartárs úr, hogy miért tenné ezt a gyermekkel, ugyan miért?

– Mert el akarom venni feleségül.

– Ön? A Trnowszky Apollóniát? És mégis őt zárná ki az örökségből? Hát azt hiszi, hogy most már értem önt?

– Mingyárt meg fog érteni. Ha unokahugom kapja a nagybátyám vagyonát, akkor ő gazdagabb lesz nálamnál, de nem attól félek, hogy nem jön hozzám (ámbár az is megeshetik), hanem félek a világ nyelvétől, hogy pénzeért vettem el, ha hozzám jön. Nos, én azt a leányt még ma meg akarom kérni feleségnek.

Az öreg prókátor gondolataiba elmélyedve játszott a kabátja csont-gombjaival.

– Hát én nekem ahhoz mi közöm van?

– Azt is előadom egymásután; most hallottam a vendéglőben, hogy a nedeczi gróf gazdatisztje, bizonyos Pamutkay, azért jött, hogy ügyvédet vigyen a várba a beteg grófhoz, ahol Apolka is tartózkodik.

– Bolond egy világ – dohogta az öreg Kurka, – azelőtt a haldoklók a jövő világra gondoltak és papot kivántak, most az itteni világon jár az eszük és bennünket hivatnak.

– Pamutkay is önhöz készül, hallottam, amikor mondta, azért siettem annyira, hogy megelőzzem.

– Engem akar kivinni?

– Önt.

– Nem mehetek.

– Éppen arra jöttem kérni, hogy helyettesítse magát általam. Ez a véletlen úgy hullott le nekem, mint a mennyei manna. Okvetlen beszélnem kell Apolkával. S a várba bejutni, kivált a belső szobákba, mondják, nagyon nehéz. Tegye meg nekem ezt a szivességet.

– Hm – morgott az öreg, – jó, jó, én nem bánom, de hátha valami főbenjáró ügy, valami zsíros falat. Hát mindenekelőtt tisztázzuk az eszméket, kartárs úr; mi lesz a honoráriummal?

– Legyen a honorárium az öné.

– Hova gondol? Én becsületes ember vagyok, gentleman vagyok. Hogy mer ön engem megsérteni? Hanem felezzük meg a honoráriumot, kartárs úr.

– Jó, ha így akarja.

E pillanatban kopogtattak kívülről az irodaajtón.

– Tehát a fele. Ebbe maradunk. Szabad!

Pamutkay uram volt a jött s miután Kurka úr nagyfontosságú, sürgős teendők által volt akadályozva, Tarnóczy Emilt ajánlotta maga helyett, kit aztán, amint láttuk, el is vitt Nedeczre Pamutkay.

De még aznap este visszatért Zsolnára Pamutkay, meghált a nagyvendéglőben és korán reggel újra beállított Kurkához, hogy jőjjön azonnal Nedeczre.

– No, no. Hát Tarnóczy nem volt ott?

– Ott volt, de mind kevés.

Kurka csodálkozott. Kevés? Egy fiskális semmihez sem kevés. Nem olyan az, mint mikor ökröt ütnek le taglóval, vagy a bőrét nyúzzák, hogy még egy szelindek kellene hozzá, vagy még egy mészároslegény. Az ügyvéd akár egy egész vármegyét meg tud nyúzni egymaga.

Még jobban álmélkodék azonban, mikor a bricskát, amin ültek, a temető-utczában megállíttatta Pamutkay a Flóris János zöld sorompós háza előtt s odaszólt a kocsisnak:

– Menjen be, János, a tekintetes úrért.

S ezzel átült a kocsis mellé az első ülésre, hogy az érkezőnek helyet adjon.

Kurka úr apprehenzivus képet vágott:

– Hát nem vagyok én elég önöknek?

– Mind kevés, kérem alássan. Ha nagyobb volna a kocsi, még egy csomó ügyvédet vinnék magammal.

– Az ördögbe! – dünnyögött Kurka úr. – Miféle ügylet lehet az? Nem tudja, tisztartó úr?

– Bizony, nem szolgálhatok vele.

Miután Flóris ügyvéd úr is elhelyezkedett egy Deák-köpenyegbe burkolózva, megindultak. De Kurka úr kiváncsisága csak nem tudott lelohadni s mert Flóris kollégával úgy sem beszélgethetett (Flóris kolléga süket volt), folytonos kérdezősködéssel nyakgatta útközben Pamutkayt, úgy is szokása lévén sokat kérdezni és keveset felelni.

– Tehát a Tarnóczy kollégát is ott találjuk?

– Nem gondolnám – felelte Pamutkay rejtélyesen.

– Úgy? Ő már végzett?

– Igen, ő már nem lesz ott.

Kurka úr egyre kiváncsiabb lett, az első kortyok még csak nevelték a tudás-szomját.

– Úgy? Már visszajött? Persze, csinos honoráriummal. A gróf gavallér ember, jól fizet, ugyebár?

– Túlságosan is – morogta a tisztartó.

– Tehát meg van elégedve Tarnóczy?

– Meg vagyok győződve, hogy kevesebbel is beérte volna.

– Hm. És nem tudja véletlenül a tisztartó úr, hogy mi volt a honorárium? Nagyon lekötelezne e közléssel, mert…

Pamutkay uram zavarba jött, kelletlenül vakargatta vastag, vörös, kálvinista nyakát és szörcsögtette pipáját, látszott rajta, hogy tudja, csak nem akarja elárulni.

– Majd megmondja ő maga annak idején. Mire való az a nagy kiváncsiság?

Kurka úr egy kis burnótot szítt fel szelenczéjéből, aztán bizalmasan hajolt a tisztartóhoz, hogy a kocsis ne hallja:

– Őszinte leszek. Azért szeretném tudni, mert a fele engem illet, úgy egyeztünk meg.

Pamutkay meg nem állhatta, hogy el ne mosolyodjék:

– Jól teszi, ügyvéd úr, ha az egészet neki hagyja.

Erre azután Kurka úr elkezdett pattogni, hogy minek nézi őt a tisztartó, tékozlónak-e, vagy bolondnak, de Pamutkay uram ezután is hajthatatlan maradt.

– No, én bizony mégis azt tanácslom.

Valami átláthatlan homályt, valami különöset szimatolt a Kurka úr orra s minél tovább haladt oknyomozó elmélkedéseiben, a körülmények latolásában és a szálak összeszedésében, még csak inkább nőtt a homály.

Pongrácz István gróf egyedül fogadta a két ügyvédet, Apolka se volt most bent. Kurtán végeztek. A gróf előadta szándékát Apolka adoptálására nézve s megkérdezte őket, megcsinálják-e a kérvényt, igen, vagy nem? A sok beszédnek nincs értelme – mondá.

Mindketten vállalkoztak. (Flóris úr a magával hozott tubussal fogott el minden szót.) A ravasz várúr kiváló üzleti érzékről tett tanuságot (de iszen van annak elég esze), azt kérdezvén tőlük:

– Nos, hát melyikük csinálja meg olcsóbban?

Mire a két ügyvéd, szégyen ide, szégyen oda, elkezdett lefelé liczitálni, ami alapjában igen mulatságos jelenet volt és jó kedélyre hangolta a beteget. Végre is Kurka úr annyit engedett, hogy már szinte ingyen volt, még talán a bélyeg-költség se futja, mert Kurka úr többet tudott, mint Flóris úr (Kurka úr már azt is tudta, hogy a vármegye leggazdagabb kisasszonyát teszi most kontesszé – majd meglesz ennek a jutalma más oldalról), tehát Kurka úrra lett rábízva az adoptálás keresztülvitele, az okmányok beszerzése és a kérvény fölszerelése.

Kurka úr különös beszélő kedvében volt, szeretett volna még csevegni a klienssel, egyetmást kikérdezni tőle, különösen az érdekelte, hogy Tarnóczyval mi történt, de a várúr aláírván a felhatalmazást, ridegen bocsátotta el őket. Odalent az udvaron már várta a friss fogat, mely visszavigye. Puszta, kihalt volt az udvar, mint egy elátkozott váré; sehol egy élő lény, csak egy vizsla őgyelgett a kút körül és Pamutkay állt a kocsi mellett.

Elbúcsúzván tőle, lépésben indultak meg a lovak a kapu-ívezet alatt; de amint a bricska derékig kibukkant a kapu alól, egyszerre valami csillámló tárgy pottyant a Kurka ölébe, mintha az égből hullana le.

Fent az emeleten egy nyitott ablak csapódott be.

Kurka hirtelen a fényes tárgy után kapott, hát egy kis ezüst gyűszű volt és a kis gyűszűbe belegyömöszölve egy keményre összehajtogatott papirdarab.

Kibontogatta óvatosan, föltette pápaszemét és a következőket olvasta a finom női írásból:

«Tarnóczy Miloslav börtönbe van vetve, itt ül a várban. Jólelkű emberek kéretnek a kiszabadítására.»

– Ehol ni, – dünnyögte Kurka úr magában, – kezdem már érteni Pamutkayt.

NEGYEDIK RÉSZ.
AZ ÉJ.

Villámhirtelen terjedt el Zsolnán, hogy Tarnóczy Emil fogságban ül, amihez a legkülönbözőbb hirek és kombinácziók füződtek, kivált néhány nap mulva, mikor Kurka úr ujra átrándult Nedeczre, hogy a fölszerelt kérvényt bemutassa és aláírassa, amely alkalommal azt kérdezte tőle a gróf, hogy mi az a «capitis diminutio?»

Van-e még a jus gladii-nak valami hatályossága? S hogy mi a büntetése, aki jogtalanul él a régi pallosjoggal?

– Bizony halál – mondá Kurka úr.

Pongrácz István rábámult bambán, merev, üveges szemekkel és csak nagy sokára kérdé:

– Hátha egy őrült teszi?

Ilyen vészjósló részletek szivárogtak ki ráadásul a meztelen tényhez, hogy fogva van s addig-addig keringtek a Tarnóczy sopánkodó barátai közt, míg végre az egész eset belejutott, természetesen czikornyás hozzáadásokkal, valamelyik pesti lapba «Egy oligarcha garázdálkodása» czím alatt.

A lapközlemény éppen szűk időben jött, mindjárt nyakon fogta egy éhes ellenzéki képviselő és meginterpellálta a belügyminisztert, hogy tekintettel erre, meg arra, szándékozik-e valamit tenni?

A belügyminiszter azt válaszolta, hogy hivatalos tudomása nincs a dologról, a lapoknak pedig nem lehet hinni (már akkor se lehetett nekik hinni s mégis olvassák őket azóta is), hanem majd beszerzi a hivatalos adatokat s azok értelmében fog eljárni. (Élénk helyeslés jobbról.)

A ház, ez az óriási lomha test, egyet lépett tovább s ezzel vége volt – de a belügyminiszter még onnan az ülésből sürgönyzött a trencséni főispánnak, hogy azonnal tegyen jelentést.

A trencséni főispán már maga is hallott valamit a bebörtönzött ügyvédről s nyomban lovas huszárt menesztett Nedeczre atyafiságos levéllel Pongrácz Istvánhoz, hogy az elfogott fiskálist (ámbár csak örül az ember lelke, ha az e fajta nép húzza a rövidebbet) haladéktalanul bocsássa szabadon, mert ő tőle jelentést kíván a miniszter s ezt úgy óhajtaná megkonczipiálni, hogy ez mindössze kedélyes vendégmarasztás volt a régi idők szellemében és a nevezett fiskális ez idő szerint már nem is tartózkodik a várban.

István gróf elolvasta a levelet, kétszer, háromszor egymásután. Már akkor fent járt, de nagyon halványan nézett ki és a szemei zavart tükrében ott ült egy idegenszerű rém.

Egy egész óráig hiába várt választ odalent toporzékoló lovon a megyei huszár.

Pruzsinszky lépett be:

– Nem akarsz a levélre felelni?

Összerezzent. A váll-lapoczkáit félénken húzta össze:

– Hát mit feleljek?

– Előbb azt kellene tudnom, hogy mire.

– Szemtelen vagy Pruzsinszky. Nem mondom meg, mi van a levélben. Mert mikor ezek a kutyák ugatnak, akkor az isten alszik. Lábujjhegyen járj olyankor.

Tétova tekintete az ősök arczképein bolyongott. A szavaiban alig látszott valami helyes összefüggés.

– Üldöznek Pruzsinszky, – mondá és a levelet összemorzsolta. Majd az ősök felé fordult és rájok kiáltott: «No hát, mit csodálkoztok, apuskák!»

– Nagyon izgatott vagy István.

– Ah, dehogy. Hát adj egy czeruzát Pruzsinszky.

Pruzsinszky előkeresett neki egy czeruzát és egy levélpapirost.

– Hahaha, milyen nevetség. Egy czeruzát! Ahelyett, hogy azt mondanám, adj egy kardot. Milyen világ ez! Az emberek megőrültek. De úgy kell lenni. Ide hallgass Pruzsinszky! az éjjel azt álmodtam, egy öreg ember jött hozzám, ősz szakállal, ágyam fölé hajolt, szívemre tette a kezét, ezeket mondva: «Állj meg.» És azóta megállt a szívem, nem ver.

– Ugyan, ne képzelődj, az lehetetlen.

– Hát nézd meg, tapogasd meg, Pruzsinszky – és felgombolta a mellényét.

Pruzsinszky odatette a tenyerét és mennyre-földre esküdözött, hogy olyan szépen jár, akár egy malomkerék, ha sok vize van.

– Nem igaz. Megcsalsz. Esküdj meg!

Pruzsinszky elmondta az egész eskü-formulárét, csakhogy megnyugtassa, de István gróf búsan, elcsüggedten rázta fejét:

– Még sem igaz… még sem.

– Ne is gondolj arra, kedves grófom, hanem inkább valami egyébre. Felelj inkább arra a levélre.

– Igaz, igaz.

Megfogta a czeruzát és izgatottan írta fel a papirra kúszált betükkel, ördöngősen görbe sorokban:

A macska megfogja az egeret és megeszi, ha akarja, de a lajhár nem fogja meg a macskát, tehát meg sem eszi, ha a macska nem akarja.

Így szól hozzád, Kubicza, a czicza. A prókátorból nem esztek.

IV. Pongrácz István,
de Óvár et Szent-Miklós.

Összehajtotta a papirost, aztán maga vitte le az udvarra, átadta a megyei huszárnak, de előbb megparancsolta a strázsán álló őröknek, hogy kerítsenek záptojásokat a kulcsárnétól és a főispán huszárját hajigálják meg vele, mikor a kapuból kilovagol.

Ahogy ezeket a szétfolyó betüket egyenként felösmergette, összerakta és megértette a főispán, rögtön tisztában volt a szomorú helyzettel, de miután a fiskálist mégis csak ki kellett szabadítani a tömlöczből, a vicze-ispánnal együtt elrendelték a brachiumot, útnak indítva a végzéssel egy csapat pandurt, a csendbiztos vezetése alatt, Nedecz ellen.

A toronyőr messziről megpillantotta őket a fölvert porfellegben s jelentvén a grófnak, az bezáratni rendelte a vár kapuját s elsüttetett elejükbe egy szakállas ágyút, mire azt jegyzé meg a csendbiztos a legénység előtt: «Furcsán csörög a szarka, fiuk!»

De azért mégis közelebb mentek. Hajh, vesztükre. Mert mikor a csendbiztos a delfint ábrázoló bronz ajtó-kopogtatóval megütögette a kaput, mogorva felelet jött a kémlelő lyukon:

– Mit akarnak?

– Bebocsáttatást a törvény nevében.

– Majd ide hivom a méltóságos grófot – felelte az előbb pöszögő hang belülről. (Akárki beszél is, mintha kása lenne a szájában.)

Várták, várták, jó félóráig várták a választ, midőn végre megjelent a várúr képiben Pamutkay és kiszólt a nyiláson:

– Mi járatban vannak?

– Nem lészen bántódása senkinek, – felelte a csendbiztos – mi csak a rabot akarjuk. Nyissák ki a kaput!

– Mingyárt, mingyárt!

Nemsokára megcsikordult sarkaiban a roppant súlyos, vasszögekkel kivert kapu, de mekkora lett a rémület ott künn, mikor nyolcz dühös bika csörtetett ki rajta a pandurok közé a szuronyos karikákkal a szarvukon. Uczczu, vesd el magad! Futottak őrülten a pandurok, ki merre látott, néhányat felökleltek vagy letapostak a bikák, mások az erdő felé menekültek, némelyek a garádba lapultak meg, úgy, hogy a bikák nyomában kirohanó kozákok játszva verték aztán kékre, lilaszínre az alabárdjaik nyelével. «Csak a fejét paskold, csak a derekát üsd, hogy meg ne sántuljon!» – kiabálta Pruzsinszky nagy gyönyörűséggel az emeleti ablakból. Néhány percz mulva szétszóródtak mindnyájan, mint a polyva csak a csendbiztost fogta el Szlimák János (mert annak az elfogatására tiz itcze törkölypálinka volt kitűzve), megkötözték ketten Sztrecso Miklóssal és a várúr elé hurczolták, ki a toronyból nézte az ütközetet.

István gróf nyomban haditanácsot hítt össze a fogoly fölött, a czímer-terembe, ahol ő elnökölt egy trónszerű széken, de Pruzsinszky vitte a szót, ő maga szenvtelenül, mereven bámult egy pontra és egy szót se szólt. Kovács a csendbiztos szabadon bocsájtatását óhajtotta, Pamutkay uram ellenben odáig ment, hogy azt mondja, most már megvan a győzelem, megmutattuk, mit tudunk, legyünk nagylelkűek és tegyük szabadlábra Tarnóczy ügyvédet is.

István gróf vadul fölugrott erre, neki rohant Pamutkaynak és fojtogatni kezdte vérben forgó szemekkel s a körmeivel egészen benn vájkált a nyakában.

– Hallgass gazember! hallgass, hallgass! Hát nem tudod – hörgé – hogy az Apolkát el akarja tőlem venni.

S e nagy indulatkitörésből úgyszólván átmenet nélkül zokogásra fakadt, beült egy kuczkóba, grifalakú vas-figurákkal megvasalt ládára és sírt hangosan, mint egy gyermek, a könyei sűrűn folydogáltak le rőt szakállán.

Sápadtan, megdöbbenve néztek össze az emberei és összesúgtak: «vége van». Néhányan átsompolyogtak a szomszéd szobába tanácskozni, hogy mit tegyenek vele.

A káplán azt tartotta, hogy az elmekór most már napok óta mutatkozik, jelentést kellene tenni a hatóságnak és értesíteni a rokonokat, vagy pedig meg kellene csalni és elvinni Bécsbe, esetleg a budai tébolydába.

– Hogy is ne! – vágott közbe Pruzsinszky méltatlankodva. – Ellenkezőleg, el kell titkolni a dolgot, amíg lehet. Ha jelentést teszünk, vagy elszállítjuk, a rokonok rögtön ráteszik a kezüket Nedeczre és elkergetnek bennünket. Nekem pedig semmi kedvem sincs tél idején az országúton találnom magamat. Ha az urak szeretik az ilyesmit, megtehetik. De én nem látom be, hogy ha ő megbolondult, mi is bolondot cselekedjünk. Csak a lenfojtó vadócz teszi meg, hogy ha len között él, olyan alakúra nő, mint a len, de még ez a hitvány plánta se butaságból teszi, inkább ravaszságból, alakoskodásból.

Azután példákat hozott fel: Ott van a XVI-ik században egy kassai prépost esete, kinek a holttestét egy félesztendeig tartották jégen a rokonai, hogy a jövedelmeket húzhassák.

– Higyjék meg uraim, – tette hozzá – hogy a legokosabb, ha mindent eltitkolunk s ha becsukjuk a kaput és be nem eresztjük az idegeneket, hogy semmi hír ki ne szivárogjék az állapotáról.

Az öreg Kovács helyeslőleg integetett a fejével, Bakra is ehhez a felfogáshoz csatlakozott, csak Pamutkay dörmögte panaszkodóan:

– Hiszen igaz, igaz, de egészen felhasogatta a nyakamat. Becsületemre mondom, föl nem venném mástól ezért az egész várért.

Mire visszatértek a czimer-terembe, István gróf már egészen élénk volt és szinte ruganyos. Gyorsan változtak nála a kedélyhangulatok. Volt olyan lucidum intervallumja, hogy visszatért élénk szelleme, okosan beszélt és sziporkázó ötleteket eregetett. Különösen, ha sok fekete kávét ivott. Egy nagy öblös ezüst ibrikkel állt mindig készen az asztalon, úgy, hogy tizenöt csészényit is megivott egymásután.

– Nos, urak – szólt majdnem vidáman – határoztam a fogoly csendbiztosra nézve.

– Várjuk a méltóságod parancsait – szólt alázatosan Kovács uram.

– Személyesen fogom elintézni.

Lement a várudvarra, megveregette a megkötözött csendbiztos vállát, mondván szelíd, kegyteljes mosolygással:

– A hadiszerencse forgandó, jó uram. Egy csöppet se restellje a helyzetet. Ön szabad lesz. Adja át alázatos tiszteletemet a méltóságos főispán úrnak és a tekintetes alispán úrnak.

Azután az ott álló kozákok felé fordult és elrendelé, hogy a foglyot, miután a lovát ledöfte az egyik bika, így megkötözve egy szamár hátára ültessék s a hatodik határig kisérje két kozák, egy papir táblácskát ragasztván a nyakára hátul, amelyre Bakra uram ezeket a szavakat írja fel, olvasható nagy betűkkel, tótul:

«Én vagyok a nemes vármegye.

Lovon indultam el, szamáron érkezem».

A csendbiztos fölszisszent, rimánkodott, könyörgött, hogy inkább lőjje főbe a nemes gróf, ezt a csúfságot ne kövesse el rajta.

– Nem, nem – toppantott lábával Pongrácz – hadd olvassák azt a táblácskát a falvakban. Hadd lássa a világ, hogy mi lesz azokkal, akik egy Pongrácznak az akaratába belecsukorítják a kezüket.

A nemes vármegyét vérig háborította ez a violenczia. Ez sok volt tréfának. Ezt nem lehet többé zsebre tenni. Erre már az aludttejes köcsög is felforrna. Megmozdult tehát a vármegye, pörbe fogván Pongrácz Istvánt a Tarnóczy jogtalan letartóztatásáért és a hatóság elleni lázadás bűntettéért. De hát az hosszú nóta. Előbb még a biróságnak ki kell őt kérni a méltóságos főrendiháztól, hogy engedi-e odaállítani a törvény sorompói elé? A főrendiház talán engedné is, de van annak egy mentelmi bizottsága, előbb ahhoz utasítja a dolgot s e mentelmi bizottság tagjai arról nevezetesek, hogy nem szeretnek egymással találkozni. Bizony meg is őszülhet Tarnóczy, míg ezen a réven a levegőre kerül.

Hanem addig is, míg Isván grófot kiadja a méltóságos ház, katonai erőért fordultak a budetini honvédparancsnokhoz. Nem lehet máskép, ostrommal kell bevenni Nedeczet és úgy szabadítani ki az ügyvédet. Nem az ügyvéd miatt – jegyezte meg az alispán – mert pióczát a nádasban is lehet kapni, de a rend és a vármegye becsülete miatt.

– Igaz, – szólt a parancsnok – az ügyvédet ki kell szabadítani. Különben is igen becsületes fiú, személyesen ösmerem.

– Eszerint a parancsnok úr rendelkezésünkre bocsátja a szükséges erőt?

– Természetesen, hiszen felsőbb parancs van erre a kezemben.

– És mikor?

– Most mingyárt.

– No, az derék és hány embert?

– Hát egyet.

Az alispán idegesen mozdult meg a székén s különben is tudván a parancsnok rokoni viszonyát a nedeczi várúrhoz, gyanakodva nézett a szemei közé.

– Egyet? Ön is gúnyolni akar bennünket?

– A világért sem. De a szükséges erő ehhez a hadművelethez éppen egy ember, még az sem egészen.

S ezzel kiszólt az előszobába, hogy rendeljék ide a «Vakarcsot».

A Vakarcs volt a legkisebb honvéd, azért hítták így, tömzsi, apró czigánylegényke egy posztócsillaggal az attiláján. Bejött és szalutált.

– No, ugye, nem egészen egy ember, – szólt kedélyesen a parancsnok – valami hija van még és mégis kiszabadítja a foglyot.

– No, azt szeretném én látni.

– Hát pedig igen egyszerű, kedves alispán úr. Budetintől Nedeczig járható földalatti út vezet, amelyet igen jól ösmer. Ha szorult a kapcza hajdan az egyik várban, ezen az úton menekültek a népek a másikba.

– Ezer ördög, – kiáltá az alispán – hogy ezt nem tudtuk előbb.

– Miért nem kérdezték tőlem? Hanem már most gyujtson rá, alispán úr, egy csibukra, te pedig, Vakarcs barátom, rakd meg a tarisznyádat eleséggel, vedd a kulcsokat, aztán menj isten hírével a föld alá és hozd ki nekünk a fiskálist.

– De hogyan jut el a börtönbe? – aggódott még mindig az alispán.

– Hisz éppen az egyik vár börtönéből a másik vár börtönébe vezet az alagút, csak egy ajtót kell felnyitni, amit a fogoly észre nem vehet a falban a szuroksötétség miatt. Szunyogh István csináltatta valaha titokban a nedeczi börtönhöz, hol fogva tartották a szép Nedeczkynét, Czobor Erzsébetet. Erre hozta ki a kópé. No iszen, érdemes is volt egy ilyen lyukat ásatni egy asszonyért.

… Igaz, ami igaz, nagy bolondok voltak azok a régiek is.

* * *

Szállj, szállj, zümmögő méh, aki ott szívod a nedeczi kertben a vad szekfű édességét, veled mit beszéljek? Te már a huszadik méhöltőben vagy, mit tudsz te már arról, hogy a huszadik őseiddel még egy szép leány osztozkodott itt a virágokon… Talán éppen erre járt, ezen a barázdán… kis czipője nyomán hogy zörögtek azok a sárga, lapos kavicsok; de te nem tudsz erről. Ezek az öreg fák még talán hallották bánatos sóhajtásait: «Mikor megy el innen?» Később is hallották még bánatosabban: «Mikor jön el ide?» Bizony, nem értették, mikép búsíthatja az is, hogy itt legyen, az is, hogy ne legyen. Pedig volt értelme mind a kettőnek, mikor még Tarnóczy itt szenvedt rabságban s mikor már szabad lett, csodálatos módon eltűnve egy napon a börtönből.

Ezek a növények is milyen álnokok, hiúk, fenhéjázók. Valaha teljesek voltak e violák, ezerrétűek a rózsák, most már elvadultak, mióta nem nézi női szem, elhagyták magokat, elzüllöttek, egy szoknyában jár a virágjuk. Mindezt te nem bánod, zümmögő méhecske, szállj, szállj, nincs kérdeni valóm.

De te, öreg bagoly, aki most ott huhogsz a düledező toronyban, ahol hajdanában a Korenyák kürtje hítta össze a hadi népet, te talán mindent tudsz, te már talán akkor is így huhogtál valahol a bástya-romokban és hívogattad azokat a kisérteteket, árnyakat, melyek a becsukott kapun át is, mikor már ide a madár se röpülhetett, belopóztak, besuhantak, rémítgették, üldözték a várurat, utána lépegettek, hítták, ingerelték.

Ki küldte azokat? Alaktalan árnyékok, fantazmagóriák, honnan jöttetek akkor és hová mentetek azóta? Mert ha egyszer vagytok, itt vagy ott, mindig lennetek kell valahol.

Milyen szelídek voltak azok a saskeselyűk, amelyek megették a Prometheüsz máját, ti falánkok, az agyvelejét ettétek meg ennek az embernek.

És miért? Ejh, hogy miért? Hát ki tudhatja azt, hogy a nagy fazekas, a végzet, mit miért csinál? Hiszen az ő fazekai az emberek. Az ő dolga az, hogy hol és mikép tetszik neki azokat összetörni.

Te talán többet tudsz, öreg bagoly, aki ott huhogsz most, ahol Korenyák kürtje szólt, de tőled sem akarom megkérdezni.

Hiszen csak az kell nekem, hogy mi történt s nem, hogy miért történt.

A fogoly Tarnóczy kimenekülése, melyet senki nem tudott a várbeliek közül megmagyarázni, egészen összetörte Pongrácz Istvánt. Félelem fogta el és csodálatos sejtelmek kezdték kínozni.

– Elveszik tőlem a leányt – mondá és a fogai vaczogtak.

Hiába magyarázták neki, hogy először nem veszik el Apolkát, de ha elvennék is, hát az se lenne olyan nagy szerencsétlenség. De ugyan ki is venné el? Bizony örül Tarnóczy, hogy a saját irháját megmenthette, nemhogy még egyszer eljönne. Van annyi lány Zsolnán, mint pipacs a rozsban, talál magának.

De a várúr a fejét rázta; az ördög szabadította ki Tarnóczyt, az ördög segíti és nem földi erő. Az ördög bosszút áll, egyszer csak itt toppan és elviszi őt is, t. i. István grófot. Apolkához hozzá nem nyúlhat. Oh, hogy is nyúlhatna Apolkához. De Apolkáért eljön a szerelem, ami az ördögnél is erősebb. Rokonságban is van vele, unokaöcscse az ördögnek anyai ágon (apain az égé).

Halluczinácziói voltak, viziói; éjjel nem aludt, fel-felriadt és segítségért kiáltott, néha nappal is lefutott az udvarra, egyszer egy rohamban teljesen ruha nélkül s Kovács uram és Pruzsinszky utána iramodának, erővel lefogták és elvitték a szobájába, jeges borogatásokat rakván a fejére, ettől lecsillapodott.

Napról-napra soványodott, nem volt már emberi formája. Panaszkodott, hogy egy kígyó lakik benne, hogy érzi néha, s annyira félt, hogy a káplánnak mindenüvé utána kellett mennie s ha leült a kertben vagy a folyosón, egy szentelt kört kellett csinálnia körülötte, amin az ördög át ne léphessen.

– Asmódi – szólíta meg egy-egy láthatatlan árnyékot – ne okoskodj, ne gyere közelebb, mert megjárod.

Szánalmas volt ránézni erre az összegémberedett, megtört, együgyű alakra, aki még daliás, életerős volt nem rég. Napról-napra sápadtabb lett, a szemei beestek s valami tompa szürke réteg ült rajtok, csak akkor villogtak rémletesen, zöld fényben, ha ingerült volt. A szemek alatt egyre nagyobbak lettek a kék karikák. Néha megnézte magát a tükörben és észrevette a foltokat: «Az Asmódi csizmapatkói, – panaszkodék – egész éjjel rugdalta a pofámat.»

Csendes, nyugodt napjaiban (mert még voltak ilyen napjai) órákig merengett, nézett a semmibe és jó volt. Órákig feküdt hasmánt a szőnyegen, kártyát kevert, osztott s kiadogatott. Ha Apolka bejött és megkérdezte, hogy érzi magát, fontoskodva susogta: «Kártyáztam az istennel és nyertem.» Vigyorgott, víg volt, ha nyert és végtelen levertség látszott rajta, ha vesztett.

Kérdezte Apolka, hogy mibe játszanak. Lesütötte a fejét, olykor sírva fakadt, de nem vallotta ki. Jámbor hangulatában még dudorászott is, egészen ki lehetett vele jönni, nézte a keresztes pókját, hogy mit csinál (biz az semmit se csinált). Délutánonkint betekintett az istállóba, czukrot vitt a Waterloo-nak, simogatta a sörényét, veregette a lapoczkáját; néha meg is csókolgatta az okos fehér lámpásos fejét; vagy lement a kertbe, hol hozzá nem nyúlt a nemes kertészeti növényekhez, a kaméliákhoz, a jáczintokhoz, a magnoliákhoz, hanem ahol mezei virágokat látott a barázdákon, füvek között, azokat letépdelte, körültüzdelte vele a kalapját.

A bolondok rendszerint a mezei virágokért rajongnak. A mezei virágok a föld vad gondolatai, nyílnak magoktól szeszélyesen, össze-vissza. A bolondok gondolatai az érzésnek az ész által meg nem nyesegetett vadvirágai. Testvérek.

A várkert alsó részén, túl a filagorián, egy kiszáradt patak kavicsaiból kiválogatta a színeseket, teli rakta velök a zsebeit. Különösen a sáfrányszínűeknek örült, fenn aztán kiöntögette a czímerterem közepére; már egy egész garmada volt s mikor Pruzsinszky jött vagy Pamutkay, kevélyen mutogatta, mintha India kincsei volnának.

– Hm, no, gyüjtöttem valamicskét a leányomnak. Lesz mit aprítania a tejbe, ha én behúnyom a szemeimet.

Mindig arra a leányra gondolt… Sajátszerű lázas ragaszkodás volt ez, mely kivált akkor nyilvánult, ha rossz napjai voltak. Ilyenkor zúzott, tört, borzasztó volt. Káprázatok kínozták, hangok támadtak a falból, a bútorokból, tompák, zuhogók. Alakok jártak-keltek előtte, akiket más nem látott, csak ő, ősapák szellemei szólították, csak ő hallotta és beszélt velök, birokra kelt láthatatlan ellenségekkel, sorba vagdalta hozzájuk a drága vázákat és mindent, amihez ért. Ilyenkor aztán futottak Apolkáért, aki bejött és szemrehányóan megfeddte:

– Az isten szerelméért, negyedik István, mit csinál ön? Ej, ej, IV. István!

Különösen ez a «negyedik István» megszólítás imponált neki. Az Apolka tekintetétől megjuhászodott, lázban villogó szemei megteltek könnyekkel, karjai leestek, melle megszűnt hörögni és zihálni. A fenevadból gyámoltalan ember lett, akit a leányka kezén fogott és elvezetett, mint egy kezes bárányt, az előszobába, ahol mindig volt készen egy vödör jeges víz, amiből hideg borogatást tett a halántékaira. Iszonyodott a hideg víztől, de mégis állta, didergett, a foga vaczogott, de még sem mert ellenkezni, csak a kiaszott kezeit tette össze könyörögve:

– Kegyelem, Apolka!

A káprázatok és látományok csak kivételesen voltak némi összefüggésben a valósággal. Egy este azzal futott ki a szobájából, hogy a holdat lelopta az égről Makovnyik és Komár, éppen most lopták le, maga látta az ablakon át, mikor egy nagy létrán másztak fel érte. A zsivány Makovnyik a csizma sarkával lerúgott egy csillagot is. Egészen föl volt emiatt háborodva s elrendelé, hogy verjék vasba Makovnyikot és Komárt.

Hát biz azt meg kellett tenni, mert a hold csakugyan nem volt a helyén (valami apró felhő alá csúszott hirtelen). István gróf látni akarta, hogyan vasalják meg őket, másnap is kiváncsi volt, hogyan ülnek vasban, többször megnézegette, de mikor aztán a következő éjjel ismét feljött a hold, hanyatt-homlok rohant le, hogy kiszabadítsa őket, mert a holdat visszatették.

– Igaz, hogy egy jó nagy darabot már megettetek belőle, gazemberek!

Mikor aztán levették a vasat a lábukról, magához intette Makovnyikot és nagy hamiskásan, pajtáskodón kacsintott rá a balszemével.

– Nagy oktondik vagytok. A hold nem sokat ér se nektek, se a világnak. A hold a békák gyertyája. Hanem, ha már valamit akartok – súgta a Makovnyik fülébe – lopjátok el a napot. Hallod-e fiam, Makovnyik, a napot. Ez lesz a parádé.

A hű Makovnyik kezet csókolt engedelmesen és a fejével bólintott, hogy jó, el fogja lopni a napot, ha a méltóságos úr úgy parancsolja.

Ennek aztán annyira megörült, hogy behítta nagy bizalmasan a szobájába Makovnyikot és Pamutkayt is.

– Ez nagy dolog lesz, hallod-e! Ez egy kitünő eszme. De persze, ezt maga nem érti, «ezredes». Te ellopod a napot, Makovnyik, de nem holnap, se holnapután, hanem majd én megmondom, mikor. A Pamutkaynak sok pénzt adok, de igen sok pénzt, hogy ami csak kész gyertya van és faggyú a gyertyamártáshoz az országban, azt mind összevásárolja előbb s mikor bekövetkezik az örök éj, akkor azt borzasztó áron eladjuk. Hát nem vagyok én furfangos ember, Pamutkay? Hát szóljon már, mi?

Tapsolt, ugrándozott, hogy ilyesmit kigondolt, széles jó kedvében zsebébe nyúlt és megajándékozta Makovnyikot egy kék kavicscsal.

– Itt van neked egy kis előleg, Makovnyik.

Látszott, hogy bizonyos vékony szálak még kötik az egyik gondolatát a másikhoz, de mennyire vékonyak. Jaj, ha azok is elszakadnak!…

Azontúl gyakran emlegette Makovnyikot, hogy hol van, mit csinál, mindig titkosan, suttogva, mint ahogy egy czinkos tudakozódik a másikról. Amellett egynéhányszor szólott Bakrának és másoknak is a bekövetkezendő nagy változásról. Egyszer valami szó volt a kalendáriumról, komolykodva ütötte fel fejét, mint egy professzor.

– Ostobaság! Az emberek együgyűek, Pruzsinszky, a színek után számítanak. Egy darab fehér világ egy nap, egy darab fekete világ egy éj, a másik darab fehér világ két nap, a másik darab fekete világ két éj, de majd meglátnád, ha a világ mindig egyszínű lenne, hogyan számítanák össze a napokat. Mi is lenne az, hehehe! Pedig az így lesz, Pruzsinszky, neked megmondhatom, ha tovább nem adod.

Több ily jel mutatta a beavatottak előtt, hogy az agyrendszere még nem mondott fel minden törvényt. Az egyik kerék küllője még itt-ott beillik a másiknak a rovátkáiba. Még örültek is neki, hogy olyan következetesen várja azt az örök éjt.

És jött is az lassan, lábujjhegyen és mégis biztosan, egyre közelebb-közelebb, de csak az ő számára.

A külső események csak elősegítették. Levél érkezett Zsolna polgármesterétől, Blázytól, hogy a Nedeczen tartózkodó Trnowszky Apollónia megörökölvén az elhalt Trnowszky Péter vagyonát, számára gyámul és a végrendelet végrehajtójául ő (t. i. Blázy) neveztetett ki, minek folytán felkéri a méltóságos grófot, méltóztassék a nevezett kisasszonyt a törvényes kezekbe kiszolgáltatni, joga lévén azonban felszámítani összes költségeit, kiadásait és a tartási díjat. Ellenesetben pört volna kénytelen indítani stb.

Pongrácz István fölkiáltott:

– Hát indítsa meg a pört, Blázy uram. Én az Apolkát ki nem adom, mert az nálam hadi túsz és nem kosztos leány. Maholnap a saját leányom lesz, Pongrácz grófkisasszony.

S azzal tizenkét pálczaütést rendelt vágatni a levél hozójára és két-két fegyveres őrt állíttatott éjjel-nappal az Apolka lakosztályának ajtaja és kívül az ablakai elé, hogy el ne lophassák.

Most már aztán Blázy uramnak se maradt más útja, mint a törvény; összefogóztak Tarnóczyval, egyik a gyámleányát akarta, másik a menyasszonyát. A dolog egyre sürgősebb lett, amint kiszivárogtak a vészjósló tünetek a gróf elmeállapotában. Nem szabad tovább ott hagyni. Vétek volna. Ki tudja, mi történhetik. Mindenekelőtt meg kellett akadályozni az adoptálást. És ez könnyen is ment. A miniszter már magától nem terjesztette fel a kérvényt a felség elé, hanem egy széljegyzettel, mely valószínüleg a trencsénmegyei képviselők informálásából támadt s melyet, pro memoria, maga ő exczellencziája írt czeruzával ilyen bürokratikus formában: «Elméje részben távol van», hevert az örök pihenésre szánt akták között.

Jártak ketten Bécsben a királynál, jártak a miniszteriumnál, a képviselőknél, de e szánandó alak, az ember-roncs, akinek már a saját cselédei is csupán kiméletből, meg a saját, ideig-óráig tartó jólétükért engedelmeskedtek, még mindig nagy, félelmetes hatalom volt ott, ahol pedig egy szál ember olyan kis súlylyal esik a latba. Hja, a kilencz szarvú ember máskép számít. A kilencz szarvával kilencz felé döfhet.

Egy Pongrácz grófot kimélni kell. A kilenczágú korona mögé nem üti be okos ember az orrát. S a magas állású férfiak mind okos emberek, vonogatták a vállukat:

– Igaz, igaz és ennélfogva majd meg is itéli a leányt önöknek a bíróság.

Meg, de mikor? Egy egész halmaz vád került már együvé a biróságnál Pongrácz István ellen, de mit ér, ha a főrendek mentelmi bizottsága soha se bírt együvé kerülni.

Végre, mikor már mindenfelé jártak, mikor már hírlapilag is szellőztették a «zsolnai fogolyleány történetét» és az se használt, azt a jó tanácsot adta nekik a budetini parancsnok:

– Hiszen semmi sem könnyebb, mint a leányhoz hozzá jutni, csak a módját kell eltalálni. Én ösmerem István öcsémet, most nem tudom, hogy van, mert engem se eresztenek be a kapuján hónapok óta és ez gyanús körülmény, egyébiránt az egész környezete léhűtő, élősdi nép, de ha megmaradt valami az eszéből, akkor megvan a férfias karaktere is, egy bizonyos hóbortos becsület. A leány túsz nála, hát ki nem adja, csak ha az Estellát hozza neki vissza a beszterczei magisztrátus, de akkor, a fejemet teszem rá, szó nélkül kiadja. Fogadj erre, Blázy!

– E biz igaz lehet! – kiáltott fel a fiatal ügyvéd mohón kapva az egyszerű gondolat után. – Hogy ez eddig eszembe nem jutott.

– Hm! – felelte Blázy. – Megpróbáljuk a dolgot. De hol találjuk meg Estellát?

– Egy gombostűt is meg lehet találni, ha az ember nem sajnálja érte a fáradságot. A beszterczei magisztrátus előkerítése meg éppen könnyű. Tegnap olvastam valamelyik lapban, hogy Lengeffy Losonczon tart előadásokat.

A terv megtetszett Tarnóczynak s mingyárt másnap elindult Estellát fölkeresni Beszterczebányára. Ott csak annyit bírt kinyomozni, hogy évek előtt elmentek innen lakni Érsekujvárra.

Egy tehetős varga beszélt nekik róluk, odatevén a végére:

– No, ha találkozik vele, ugyan említse meg, hogy már megküldhetné a száz forintomat.

Érsekujvártt is csakhamar találkozott egy kollégájával, aki emlékezett rá, hogy régente csakugyan lakott itt Behenczy, egy figyelemre méltó hölgyecskével, hanem csak rövid ideig, később átköltözött Vágujhelyre. Neki magának is adósa maradt hetven forinttal.

– Ugyan említse meg neki, ha valahol megtalálja.

Tarnóczy ennek is megigérte, hogy megemlíti és Vágujhelyre ment. Ott arra a hirre, hogy valaki Behenczyt keresi, mingyárt összeszaladt vagy negyven zsidó, akiknek mind tartozott Behenczy. (Itt, úgy tetszik, hosszabb időt töltött ő méltósága.) Ahelyett azonban, hogy ő kérdezősködhetett volna a zsidóktól, azok rohanták meg ravasz kérdésekkel annak a kiszimatolására, hogy miért keresi.

A zsidók egyébiránt mindent tudtak. Hogy most éppen az az idő van, amikor a Behenczy bárók a Krivánka melletti ócska kastélyban tartózkodnak, bizonyosan ott lesz Estella is, ha azóta meg nem szökött valami katonatiszttel.

– Hogyan? Ismeretsége volt itt valami katonatiszttel?

– Nem is egygyel.

– Tehát azt gondolják, hogy talán elszöktette valamelyik?

– Az csak rajta fordult meg.

Az egyik hitelező, Brüll Ármin, lovagiasan közbevágott:

– No, az nem igaz. Én még két év előtt láttam Kassán a Behenczy báróval.

– Bah! De hátha azóta szökött meg…

– Nem hiszem – felelte Brüll úr rossz magyarságával, – mert az most már a katonatiszteken fordúlja magát.

Tarnóczy tehát minden pihenés nélkül azzal a reménynyel indult a krivánkai ócska fészket felkeresni, hogy Estellát megtalálja.

Egész Krivánkáig tengelyen lehet utazni, de azon túl csak gyalogösvény vezetett szűk hegyhasadék közt, sziklába vájt garádicsokon, hegynek fel, mélységeken át a Behenczyek kastélyához. Úgy el volt az rejtve, fellegbe nyujtózkodó hegyek között, az ember szinte kiérezte, mire volt jó a Behenczyeknek hajdanta; valami kincset eldugni benne, teszem azt, egy szép asszonyt, akit szerettek, féltettek, de nem mutogattak, mert nem volt törvényes feleség.

Mélyen bent, a sztrahói völgyben volt egy púp, egy pörsenés, vagy négy holdnyi, beültetve szelid gesztenyékkel. E domb közepén, néhány százados fenyőtől körülvéve, mintha szuronyok strázsálnák, állt ez a kis kastély. És éppen az volt a baja, hogy állt. A jelenlegi Behenczyek sokszor kivánták magokban, bárcsak minduntalan át lehetne tolni más vidékre.

Talán hogy nem tetszett nekik ez a vidék? Dehogy. A vidék elragadó volt, de nekik be nem vágott, mert már nagyon ösmerték itt őket. Mindig más-más helyen vigan lehetett volna éldegélni.

Tarnóczynak gyalog kellett indulnia Krivánkáról, ott hagyva a fogadott szekerest a falusi korcsmában, hadd bámulja addig az ivóban felakasztott Jánosik képét, ki itt valamikor népszerű zsivány volt és nagy gavallér: hét likra kapcsolódott a hasszíjja.

Egy suhanczot vett vezetőnek maga mellé, aki azt állítá, hogy jól ösmeri az utat és a bárókat.

– Voltál már náluk?

– De hányszor!

– Hát azt a szép leányt is ösmered?

A legényke csodálkozó szemeket meresztett:

– Nincs ott más, csak egy gazdasszony, de az csunya, ránczos.

– Tudom, tudom, hallottam róla, valami Rozsákné, de azonfelül.

– Ej no, a Rozsákné régen letette már a kanalat.

– Mit értesz ez alatt?

– Hogy már nem eszik többet. – Ámbátor akkor se evett ő kelme, isten nyugosztalja, amikor még élt.

– Hát meghalt?

– Hiszen váltig azt beszélem. Alkalmasint azért halt meg szegény, hogy nem evett.

– Hát miért nem evett?

– No, mert nem adtak neki a bárók.

– És miért nem adtak?

– No, mert maguknak se volt.

– Úgy? És most új gazdasszony van?

– Az van.

– Más nő nincs a háznál?

– Nincs.

Tarnóczy kedvetlenűl harapdálta a kis szőke bajszát s nyakazta egyre-másra botjával a dércsipte fonnyadt növényeket az út két szélén.

– Az új gazdasszonyt hogyan hivják?

– Estellának.

– Akkor hát siessünk Isten nevében.

S vigan, ruganyosan kettőztette meg lépteit, fel a «Kokol» hegyre. Innen már meg tudta mutatni a suhancz a kinyujtott kezével, hogy merre van a Behenczy-kastély.

– Ott, ahol az a füst látszik?

– Idébb. A kastélyban ritkán van füst. Az pásztortűzből való.

Kis negyedóra mulva elérték a «Blato» nevű fenyőerdőcskét, ahol egy kanyarodónál előbukkant egy torzonborz ember nagy csizmákban, kopottas téli kabátban, a báránybőrsapka egészen le volt húzva a tarkójára.

A suhancz megdöfte az ügyvédet.

– Ni, az öreg báró!

Tarnóczy ösmerte az öreget, látta egy párszor Zsolnán, de esze ágába se jutott, hogy ez legyen az az elegáns, finom monoklis alak, ezzel az elhanyagolt hajjal és szakállal. De amint közelebb jött és jobban megnézte, kezdett apródonkint ráösmergetni. Hm, persze, itt nincs kéznél se fodrász, se divatkereskedés.

– Jó napot, báró úr! – üdvözölte kalapját leemelve.

– Pszt, pszt! – sziszegett a báró és a kezeivel mutogatott, hogy menjenek odább.

Tarnóczy és a suhancz szót fogadtak, mire Behenczy is követte őket vagy negyven lépésnyire, ahol nyájas mosolylyal tette kezét a fiatal ügyvédébe:

– Kihez van szerencsém?

– Én Tarnóczy Emil zsolnai ügyvéd vagyok, azt reméltem, ösmer a báró úr.

– Hogyne, hogyne! – szólt örvendezve, bár látszott rajta, hogy nem emlékszik rá – isten hozta, isten hozta! Milyen szerencse, kutyamája! (És a kezeit dörzsölte.) Bocsássa meg, hogy olyan udvariatlan voltam… de féltem, hogy elhessenti a fenyves-madarakat… pedig nagy fogás lesz, nagy fogás…

– Ah igen, a báró úr…

– Nos, igen, igen, féltem, hogy belelép a hurkokba, hogy elrontja a vesszőimet…

– A vesszőit?

– Ej, én istenem. Annyi az üres időm itt a birtokon. És valami sportot csak kell csinálni. Végre is nem vadászhatok oroszlánokra. Egyszerűen abból az okból…

Végigtekintett piszkos kabátján s ez megzavarta némileg, szórakozottan egészíté ki a mondatot…

– Abból az okból, mert puskaporom nincs. Azaz, hogy ez nem volna elég ok… ámbátor az is elég ok volna, de az ördög vigyen el, ha nem azt akarom mondani, hogy azért, mert oroszlánok nincsenek.

– Hát persze.

– Azért hát csak a fenyvesmadarakra vetem magam. De az is igen szép mulatság. Az ember nem öl, nem ont vért. Ez a humánus század sportja. A madarak maguktól mennek be a hurokba. A többi főurak is az ilyen sportot csinálják Budapesten, a bankok, pénzintézetek élére állva. Hát nincs igazam, spektábilis?… De ne beszéljünk erről, mondja inkább, hol veszi itt magát, ahol csak a madár jár?

– Éppen a báró urat keresem, azaz hogy inkább a fiatal bárót.

– No, no – szólt gyanakodva, – valami adósság?

– Oh nem, egészen más természetű ügy.

– Titok?

– Nem.

Behenczy a fiatal ügyvéd karjába füzte a magáét, olyan bizalmasan, melegen, mintha örökké ismerték volna egymást.

– Hát halljuk. Hozott nekünk valamit? – unszolá finom mosolylyal.

– Nem. Vinni akarok valamit.

De már erre meghökkent Behenczy, ez megzavarta; kereste elméjében, hogy mit vihetne ez el tőlük, de nem talált semmit.

– Az Estellát akarom elvinni.

A báró szája nyitva maradt bámészkodásában. Az Estellát? Mintha azt mondta volna, hogy a mohot jött leszedni a kastély fedeléről, hogy elvigye. Azon gondolkozott, hogy mire való lehet az Estella valakinek?

– Az Estellát? – szólt és még egyszer a szeme közé nézett. – Igazán?

– Azért jöttem.

– Hm. És minek önnek az Estella?

– Boldogságom függ tőle.

A báró akaratlanul elmosolyodott, hajlandó lett volna a fejét csóválni, de csak mégis tartóztatta magát, végre is de gustibus non est disputandum. Vannak különös szenvedélyek a világon. Flugentius Artos a maga nagyanyjába volt szerelmes, James Clartont egy csonka lábú asszony gerjeszté gyöngéd érzelmekre, még talán Miss Pastrana is tetszett valakinek. És ami fő, a dologból valami jó is cseppenhet. Bizony, rájuk férne most egy «véletlen», mert nagyon «gyengén» vannak. Sőt napok óta várt is valami ilyen égi mannát, de mégis a kétely és félelem egy nemével kérdé:

– És mikor látta ön Estellát utoljára?

– Sohasem láttam.

– Akkor egyszerűen nem értek egy szót sem azokból, amiket ön mond, fiatal ember – jelenté ki kesernyés, csalódott hangon.

– Majd elbeszélem útközben.

Intett a suhancznak, hogy maradjon el és csak messziről kövesse őket.

Így mentek karonfogva, le a völgynek, a borókaillatos erdei úton, miközben Tarnóczy elmondott őszintén mindent, miként került az ő menyasszonya a Besztercze ellen induló Pongrácz István kezébe túsz gyanánt, Estella helyett – s hogy az egyedüli mód hozzájutni, az Estella visszavitele.

Pál báró egészen nekiderült arczczal helyeselte tervét és így szólt:

– Valóban, igen praktikus gondolat, de félek, hogy a fiam nehézségeket fog csinálni. Ő, tetszik tudni, nagyon megszokta a szegény teremtést annyi év óta… Ah, ők meglehetősen össze vannak fűződve.

– Tehát azt hiszi a báró, hogy hasztalanul jöttem?

– No, no, azt épen nem mondanám, hanem hogy…

– Legyen, kérem, őszinte hozzám.

– Hogy lesznek különféle akadályok.

– Például?

– Hát teszem azt, hogy csak egyet említsek, Estella ez idő szerint a házvezetőné tisztét teljesíti. Mit csináljunk mi egy ilyen ügyes, kipróbált házvezetőné nélkül, ha ön elviszi? Hol kapunk helyette másikat? Mi szegény emberek vagyunk, uram, nekünk Estella sokat ér, ki kárpótol érte?

– Ha csak a pénzbeli kárpótlásról van szó, báró úr, arra én kész vagyok.

Az idősebb Behenczy a kezeit dörzsölte, de amellett méltatlankodó arczot vágott.

– Oh nem, uram. Nem a hitvány materiális szempontot veszem, oh nem; de veszem azt a szeretetteljes ragaszkodást, mely melegített, azt a lelkiekben esett rövidséget, mely távozásával érne. Ami a pénzt illeti, pokolba a pénzzel! Sem én, sem a fiam el nem fogadnánk egy garast sem. Csak még az kellene uram! Nem mondom azonban, hogy pillanatnyi helyzetünkben egy kis kölcsönt visszautasítanánk, ha jó baráttól jön.

– Parancsoljon velem.

– Nos, kedves barátom, én rajta leszek, – szólt a báró s hirtelen elhatározással kezét a Tarnóczyéba csapta, – én megvallom, rokonszenvet érzek ön iránt s ahol egy jó tettre nyílik kilátás, ott én sohasem hozakodom elő az önérdekkel. Mindig a fiatalság barátja voltam s az is maradok, kutya mája…

– Köszönöm, báró úr. E szerint lesz kegyes pártfogolni kérésemet a fiatal bárónál…

– Itt a szavam rá s még ma, vagy legkésőbb holnap, megkapja Estellát. Hová vigyem önnek?

– Nem mehetek most mingyárt érte?

– No persze! Ne legyen annyira türelmetlen. Juventus ventus. Minden legyen s mingyárt legyen. Türelem édes fiam. Azt tartja a tót közmondás: Nye kazal sa Pan Boch blaznit. (Az isten nem ajánlotta a bolondozást.) Lassúság és okosság. Idő kell és rábeszélés kell. Csak bízza ön rám és menjen vissza nyugodtan a szállására. Hol van szállva?

– A krivánkai korcsmában.

– Hát ott lesz az Estella ma vagy holnap, punktum.

A fiatal prókátor boldogan hálálkodott az öregnek, mire meleg kézszorongatások között elváltak a Palugyai-féle akolnál, ahol nagy csatarával csörtettek eleibök az ugató juhászkutyák; Tarnóczy visszafordult Krivánka felé, a báró pedig a kastélyba indult, de alig tett pár lépést, mintha véletlenül ötlene eszébe, rákiáltott a fiatal emberre:

– Hophó! Vissza csak egy kicsit, kis spektábilis! Elfelejtettem valamit.

Tarnóczy készségesen fordult vissza és futott feléje.

– Parancsoljon, kérem!

– Nos, igen – szólt kissé zavartan – kényes ügy, kellemetlen ügy, de túl kell esni rajta… azt gondolom, jobb lesz, ha túlesünk… A kölcsönkéről van szó… (s fitymálva biggyesztgette az ajkait.) A fiú könnyelmű egy kicsit, könnyelműen van nevelve, az én hibám is, de az övé is. Egyébiránt ezen most nem lehet segíteni. A kölcsönt okvetlenül meg kell neki említenem. Én istenem, ez már a század, ez az átkozott század! A legszebb tettekhez is hozzá kell tapadnia egy kis prózának. Az Isten verje meg ezt a XIX-ik századot! Hát hány forintot mondhatok neki?

Tarnóczy habozva felelt:

– Nem tudom. Igazán nem tudom. Talán kétszáz forintot.

Behenczy Pál gúnyosan felkaczagott:

– Bagatelle! Kétszáz forint! Az egy napra való a kölyöknek. Oh, Istenem, önnek nincsen fogalma, hogy mennyire rosszúl van nevelve ez a fiú. Aztán tessék meggondolni, hogy az Estellát már maga Pongrácz István hatszáz forintért vette Zsolnán. És kitől? Egy közönséges komédiástól! Nem, nem, ön túlságosan fösvény, édes fiam, egy Behenczy báróval szemben. Ön egy igazi Harpagon (s tréfásan veregette meg az ügyvéd vállait). Kutya mája, ön egy hatszáz forintos jószágért kétszázat akar igérni.

– Igen, de akkor még valószínűleg szebb volt – jegyzé meg az ügyvéd kedélyesen.

– Bah, – pattant fel a báró, – de ön nem a szépségeért akarja bírni. Mert igaz, hogy szebb volt akkor, de most okosabb, kövérebb.

Ez a tónus felbőszíté kissé az ügyvédet, akaratlanul is csípős lett:

– Csak talán nem akarják font számra eladni?

– No, no, fiatal ember. No, no. Nem az eladásról van szó, de egy kölcsönös szivességről. Becsületemre mondom, semmi másról. Mikor én a walesi herczeggel vadásztam, ezelőtt egy pár évvel, akkor így szólt hozzám a walesi: «Egy róka, kedves Behenczy, amelyiknek a farka még nincs a kezünkben, senkié.» A dolog még szétmehet. Tegyünk úgy, mintha semmit se beszéltünk volna.

– Hát jól van – kiáltott fel az ügyvéd, – szívesen szolgálok hatszáz forinttal.

– Top – mondá hirtelen a báró s újra belecsapott az ügyvéd tenyerébe.

Ezzel ismét az előbbihez hasonló meleg kézszorítgatások közt váltak el s Pál báró meg sem állt többé, csak otthon, a kastély gyommal, labodával benőtt udvarán, ahol Estella tinóra-gombát terítgetett egy szalmagyékényre.

Hanem bizony nagyon beleharapott az idő a fizimiskájába, petyhüdt volt az arczbőre, a festék látható marásaival, ránczon ráncz: a termete is összeesett, úgy nézett ki, mint egy csutak. Csak a hajdan szép álla viselte magát derekasan, eresztvén magából egy vicze-állat. Talán hogy az egyiket a Pál báró csipkedje, a másikat pedig a Károly báró.

– No, hol a madarak? – kérdé a betoppanó Behenczytől.

– Nincs kincs! – felelte jókedvűen, majdnem sugárzó arczczal.

Estella kedvetlen képet vágott s erre még csunyább lett, az orra lefityegett, mint a pulykáé, mialatt a két tenyerével (de milyen kérgesek voltak már azok is), rácsapott a czafatos, foszlányos szoknyáira.

– Hát azt hiszi, ezeket a rongyokat adom el húsért a zsidó mészárosnak, hogy maguknak vacsorát főzzek? Hát elfelejtette, hogy ma gombát és fenyves-madarakat kell vinnem neki Krivánkára?

– Ugyan ne hápogj. Ma úgy se mehetnél Krivánkára. Hol a kis báró?

Estella mély alázattal hajtotta meg magát, ahogy a nevelőbeli lányok szoktak a madame előtt s gúnyos páthoszszal felelte:

– A báró úr ő méltósága bent az ebédlőben zsákot foltoz, amiben a gombát és a madarakat kellene elvinnem. Nagyon meg fog örülni az uraatyjának.

Valóban ott ült a kis báró az ebédlőben. A gonosz Estella gúnyosan nyomta meg előbb ezt a szót, mert inkább a denevérek tanyája volt ez, mint a báróké s a denevérek se ebédlőnek használták, hanem hálószobának. Károly úr még törékenyebb, véznább volt, mint mikor utoljára láttuk s csakugyan egy lyukas zsákon öltögetett egy szögnyi vastagságú tűbe szúrt fonállal.

– Hozol-e madarakat, öreg? – kérdé mogorván a belépőt.

– Nem igen, – felelte az öreg hősies nyugalommal s ez önérzetes egykedvűségben volt valami rejtélyes, amit Károly úr rögtön észrevett.

– Egyet sem?

– Egyet sem, – ismétlé vidor tekintettel. – Ki az ördög bibelődnék efféle madarakkal? Már a szagukat is utálom.

– Hm. Hát mit hoztál akkor? – és kiváncsian tette le a tűt.

– Hahaha, hogy mit? Hát minek is nevezzem? Egy elefántot hoztam, legalább is egy elefántot. Nem, egy rinoczeroszt!

– Te be vagy csípve, apuskám!

Az öreg fáradtan ereszkedett le egy vén karszékbe, melynek hepehupás talajából kiváncsian kandikált ki itt-ott a lószőr.

– Ugorj fel fiú és csukd be legelőbb is az ajtót, hogy a leány ne hallja, töltsd meg a pipámat és hozd ide, aztán nyisd ki a füleidet.

– Hát miből töltsem meg? – szólt a kis báró habozva.

– Van dohányod.

– Egy csöpp sincs. Ugyan hol venném?

– Eltagadod előttem, gazember!

– Nincs, ha mondom.

– Így görbülj meg? (karikába hajlította a mutató ujját.)

Erre aztán elnevette magát a kis báró és megadta magát.

– Az utolsót is kicsalod tőlem. Igazán rossz apa vagy. Visszaélsz a puha fiúi szívemmel.

Kihúzott egy disznóhólyagot, akkora csimbókkal, mint egy pogácsa-alma, a padlózat alúl, mert a padlózat nedves volt és hiányos, itt-ott a puszta föld látszott s alája lehetett nyúlni a leszakadozott deszkának.

– Ej, hát oda szoktad dugni?

– Hát nem jó hely? Nyirkosan tartja a dohányt.

Megtöltötte az öreg úr cseréppipáját, melynek meggyfa-szára egy lúdtollban végződött, odavitte neki, a szájába dugta, kedveskedően, mint ahogy illik egy jó fiúhoz, még fidibuszt is csinált az asztalon heverő számlák egyikéből:

– No, tata, most már hallgatlak.

Az öreg megvárta előbb, míg jól lélekzik a szerszám, aztán fontoskodva kezdé mese alakjában:

– Hol volt, hol nem volt, volt egyszer egy ember, akinek a menyasszonyát egy várban őrízte egy bolond ember és semmiképen se akarta kiadni, ha csak úgy nem, hogy visszaviszik a bolond embernek egy elszökött kedvencz majmát. Erre elindult a vőlegény. Nyakába vette a világot, a majmot feltalálni. Hát amint megy, mendegél, találkozik egy másik bolond emberrel, aki fenyvesmadarakat fogdos egy erdőben. Kérdezi a bolond ember az utastól, mi járatban lenne; elmondja az utas a szándékát, hogy egy majmot keres, amely ilyen és ilyen embernél van. Feleli erre a bolond ember: «Jó helyen jársz, hékás, mert az az ember az én fiam!»

Behenczy Károly élénken ugrott fel:

– Az Estelláról van szó?

– Ő róla.

– Teringettét! Ugy-e, a Pongrácznak keresik? Hallottam valamit arról a zsolnai lányról. Pompás egy komédia volt.

– Igen, a leány visszavétele miatt kell a mi Estellánk.

– De csak nem igérted oda?

– Már hogyne igértem volna! Hát minek nekünk? Hiszen már úgyis ráuntál, el akartad kergetni. Gondold meg, milyen szerencse? Hatszáz forint kölcsönt ad az amicze. Szerelmes a szamár. Egy olyan üzlet ez, Karcsi fiam, amely föltétlen becsületes, mert mindenki jól jár mellette. Jól jár a zsolnai ügyvéd, mert a menyasszonyához jut, jól járunk mi, mert egy kis pénzmag csordul és végül jól jár Estella, mert olyan helyre kerül, ahol élhet, úszkálhat tejben-vajban, ahova úgyis egyre visszavágyik.

– És hol van az az ügyvéd? – kérdé Behenczy tompán.

– Krivánkán van a korcsmában és amint odavisszük a leányt, rögtön kész…

De nem végezhette be a mondatot a meglepetéstől, mert a kis báró villámhirtelen felugrott és leakasztván a falról egy vén karabélyt, az egyetlent, mely a megfakult zöld rámán lógott, ádáz haraggal fölordított:

– Lelövöm azt a gazembert, felnyársalom, huh, megeszem!

– Az egyetlen jóltevőnket, Károly! – csillapítá az öreg. – Ilyet egy kannibál se tenne.

S megfogta a fia kezét szelíden, szeretetteljesen.

– Károly, Károly, legyen eszed!

De Károly kiszakította magát dühösen, a hangja reszketett a felindulástól, közbe a fogait is csikorgatta.

– Menj, hagyj engem! Csodállak, hogy nincsen érzéked az ilyesmihez. Ez a ficzkó meggyalázott, azt tételezve föl, hogy egy Behenczy pénzért adja el a megunt szeretőjét. De te neked semmi a fiad becsülete. Ilyen mocskot nem tűrök, nem, soha! Meg kell halnia a kutyának.

S fogván a kalapját, kirohant s futott, futott tüskön-bokron keresztül, Krivánka felé.

Az öreg utána iramodék, de utólérni nem birta, hát inkább elmaradt, kétségbeesve kiáltozván:

– Fordulj vissza, fiacskám, ne okoskodj. Károly! Károly!

Estella pedig ezalatt még egyre terítgette a gombákat a gyékényre s egykedvűen mondá:

– Már megint össze méltóztattak veszni?

* * *

A kis báró elérvén Krivánkára, megtalálta Tarnóczyt a korcsmában, udvariasan köszöntötték egymást, bemutatkoztak, mire Behenczy félrehítta egy szögletbe és így szólt:

– Ma este megkapja ön Estellát, de rögtön menjünk el innen Privodára (Privoda volt a szomszéd falu), ott különben is jobb korcsma van.

Tarnóczy befogatott s átmentek együtt Privodára, de a Klopanka felé vezető úton, a mezőkön fordulván el ellenkező irányba. Privodán volt Behenczynek egy bizalmas vén asszonya, aki dajkálta valamikor, bizonyos Zubek Andrásné, azt elküldte nyomban titkos megbízásban két sornyi írással Estellához, hogy azonnal jöjjön és az öregnek ne szóljon, ha otthon volna.

Dehogy volt azonban otthon az öreg Pál, az anyóka egyedül találta már Estellát, az öreget elűzte a belső nyugtalanság Krivánkára, hogy ott nyélbe üsse a dolgokat, de miután Krivánkán hült helye volt az utasnak is, Károlynak is, rosszat sejtve, ballagott át a falusiak beszédje nyomán a pléhtornyú Klopankára, csak mikor ott se találta az embereit, tért vissza késő éjjel, a csudálatos rejtélyen tünődve, a Behenczy-kastélyba.

Csendes és szomorú volt; kapuja, minden ajtaja nyitva-tárva. Csak a denevérek röpdöstek pajzánan és a bagoly huhogott kisértetiesen.

– Estella! – kiáltá az öreg. – Hol vagy, Estella? Fiacskám, Estellácska!

De senki sem felelt.

Benyitott a hálószobájába, üres volt a szegény vaczka, keresztülszaladt a szobákon, de sehol sem volt az Estellácska. Szuroksötétség volt, de az elméjében világosság kezdett derengeni.

«Kutya mája, az az átkozott kölyök kijátszott a hatszáz forinttal.»

– Tolvaj, tolvaj! – bömbölte dühösen, ide-oda száguldva a szobákban, ahol nem kellett félnie, hogy megbotlik a fölösleges bútorokban.

Privodáról egyenest Zsolnára vitte Estellát Tarnóczy. (Behenczy Károly pedig meg sem állt a hatszáz forinttal Budapestig.)

A polgármester annyira megörült a fonnyadt komédiásnőnek, hogy maga emelte le a kocsiról.

– No, ez derék dolog, öcskös, hogy elhoztad, de még nem elég. Mert olyanforma ez, mint a régi kolostorok pecsétje, hogy két részre volt szedhető, az egyik része Lengeffy. Hát most már eredj el Losonczra Lengeffyért. Addig én vigyázok az izére… hogy is mondjam csak, mert nem egészen merem kisasszonynak szólítani.

– Pedig bátran szólíthat – szólt Estella tréfás hahotával.

– Hm, – mormogta a polgármester – hm – és még egyszer megnézte a «kisasszonyt».

Tarnóczy nem akart időt veszteni, rögtön indult Losonczra; azalatt a polgármester hozzáfogott az Estella kiruházásához, hogy illő módon vihessék Nedeczre. Szép májszín selyem ruhát varratott neki s minthogy soha életében nem látott divatképet, oda vitt a női szabóhoz, Limpa Valeriushoz egy amerikai Kossuth-bankót, azon volt egy női kép, a legszebb asszony az ő fantáziájában és az egyetlen, akiért szenvedett. Két esztendeig ült érte Kufsteinban.

– Ilyent varrjon – rendelé s még a phrigiai sapkát is megcsináltatta, hogy tökéletesen olyan legyen. Bizonyára vegyült egy kis hiúság is a polgármester úr cselekményébe, egyrészt megmutatni, hogy milyen nemes ízlése volna, ha ő akarná, másrészt hadd lássák az asszonyok, hogy milyen férj lett volna ő belőle.

Limpa mester megnézvén és megmérvén Estellát, nagyon kedvezőtlenül nyilatkozott a délelőtti sör mellett, mondván a polgármesternek:

– Nehéz belőle valamit csinálni!

Míg a ruhát varrták, azalatt levél jött Tarnóczytól, hogy Lengeffyvel megalkudott. A jövő pénteken Zsolnára jön a «szenátorokkal» egyetemben úgy, hogy szombaton megtörténhetik a «nagy eset». U. i. «Az akasztófára való Lengeffy nagyon meghúzott az árra nézve s addig is az egész truppot traktálnom kell, de semmi, csak aztán foganatját lássuk.»

Erre a jó hírre mingyárt pennát fogott Blázy is, értesítvén gróf Pongrácz Istvánt, hogy minekutána ő méltósága túszul tekinti Trnowszky Apollóniát, ezen kijelentésének mindenki meghódol s akarata szerint a jövő szombaton hazaviszik neki a beszterczeiek Estellát, akit sikerült immár előkeríteniök.

István gróf épen kártyázott (valószínűleg az istennel) a szoba szőnyegén guggolva, mikor a kapuőr felhozta a levelet, nem eresztvén be a levelet hozó lovast, mert Pamutkay szigorúan eltiltá idegen embernek a várba lépni.

A várúr feltörte a levelet, elolvasta, sokáig belebámult, aztán falhoz csapta a kártyákat és felkiáltott:

– Vesztettem. Fizetek.

Az őr ott állott, mint a czövek, várta a feleletet, de a gróf észre sem vette, fáradtan dőlt végig egy diványon, üstöke izzadt, szemgolyói elborulva lebújni látszottak az üregeikbe, halántékán kidagadtak az erek vastagon, olyan volt az arcza, mint egy mappa, csupa kék folyamokkal.

– Elmehetek? – kérdé félénken az őr.

– Állj! – rivalt rá Pongrácz. Megnézte figyelmesen és megdícsérte: – Jól tudsz állni, fiam, szép, egyenes tartásod van, hát csak állj.

Ezzel ő maga elhagyta a termet és a folyosón keresztül az Apolka lakosztályába lépett váratlanul. Egy nagy asztalnál ült Apolka, épen uzsonnánál a tizenkét apró hölgyével. Valóságos pendantja volt a híres úrvacsora-képnek, csakhogy ez a Mária udvara volt. A szakállas apostolok helyén tizenkét sima pofácska tündökölt, tizenkét virágbimbó ült. Nevettek, vihanczoltak, Apolka felgyűrvén smaragdszínű bársony köntöskéje ujját, nehogy bepiszkítsa, ujjaival a tejes tepsi kormát kapargatta, mivelhogy éppen abban fáradozott, hogy bajúszt pingáljon az udvarhölgyeinek. Kész is volt már kettőnek s ez okozta a csattogó jó kedvet, derültséget.

Galambok rebbennek úgy szét, ha a héjja lecsap, ahogy rémült sikoltozással szétfutottak a gyermekek Isván gróf váratlan beléptére, csak Apolka sietett eléje nyájasan, kedvesen, ragyogó mosolylyal, mint egy édes hajnal.

– Ah, ezek az én kicsikéim – szólt az ő természetes naivságával – hogy óhajtották előbb a festett bajúszt és most hogy megijedtek egy igazi bajúsztól.

István mogorván nézett maga elé, lesütött szemekkel, de Apolka fürkésző tekintete még se vett észre semmi közvetlen veszélyt. Valami nyugodt határozottság látszott a vonásaiban; eleinte olyan volt, mint egy normális ember.

– Apolka, – szólt sajátos melancholiával, – egy pár nap mulva eljönnek érted és elvisznek tőlem.

– Kik? – kérdé a leányka fojtott hangon.

– Gonosz emberek. Ő, az az ügyvéd, hiszen tudod. Hogy elvörösödtél Apolka! De szép vagy most, mint egy piros szekfű. Vagy mások visznek el, mit tudom én. Jövő szombaton eljönnek érted és én odaadlak.

Olyan hangosan vert az Apolka szíve, hogy szinte hallani lehetett.

– Odaadlak, mert tudod, a hadi regula kivánja. Egyszóval, a hadi regula. A hadi regula nagy dolog.

Valami különös keménység ropogott ki a szavaiból. A kezeit hátra tette egymáson keresztbe, a nyakát kinyujtotta, a mellét kidüllesztette, mint aki érzi, hogy bámulatra méltó nagy dolgot végez.

– Hát készülj! Szedd össze minden holmidat, rakd be az összes Pongrácz-ékszereket a ládába. Minden a tied, kis «hadi zsákmánykám».

A leányka szemeiből kibuggyantak a könnyek s midőn hozzálépett, a bolond ember oda vonta szép fejét a mellére s érezte, amint átnedvesedik az inge a könnyektől, meglobbant szemeiben az értelmi fény még egyszer, meglehet utoljára, valami delejes meleg futott keresztül az erein s lázas, remegő hangon kérdé:

– Maradni akarsz, Apolka?

A leányka még csak mélyebben bújt a kosztros fejével (mert a gróf gépiesen szétbontotta szöszke hajfonatait) a testéhez, a kabátja két szárnyát a fejére vonván, onnan mondotta halkan, szégyenlősen:

– Sokszor fogom önt meglátogatni. Sokszor, sokszor. Minden héten egyszer. Jó lesz-e?

A Pongrácz István karjai, amelyek a hónyak körül fonódtak, letörve hulltak le. Valami végzetes erő egyszerre rájuk ütött.

– Hát mégis el akarsz menni? – hörgé.

Újra bárgyun nézett maga elé, a lélek elröpült szemeiből, arczából, megfordult és kisompolyodott a szobából, mint egy megforrázott kutya.

Apolka utána kiáltott:

– No hát ne haragudjon, István gróf, hiszen eljövök én kétszer is hetenkint. Kétszer meg maga jöhet hozzánk. Mindig együtt leszünk. Csak úgy fogom szeretni azután is.

Ment, ment a folyosón, mintha nem is hallotta volna, mellére csüggesztett fejjel, tétova léptekkel, dühösen kalimpálva kezeivel a levegőben.

Az őr még akkor is ott állt rendületlenül a szobájában.

– Mit vársz? – kérdé tőle.

– Az üzenetet, méltóságos uram.

– Milyen üzenetet?

– A lovasnak, aki a levelet hozta.

– Igaz, igaz. Küldd föl azt az embert.

A vén Rebernyik János lépett be (az a hajdú, aki egyszer a Vág mellett szedte föl Apolkát).

– Mondd meg az uradnak, hogy amit Pongrácz István megmond, nem üres levegő. Megkapjátok szombaton a leányt.

Azután fölvett az iróasztalról két szép művű pisztolyt és odaajándékozta Rebernyiknek:

– Nálam vagy huszonöt botot lehet kapni, vagy egyebet. Menj isten hirével, öreg!

Szinte megkönnyebbült, ahogy a nagy Blázy embere távozott. Egész délután dudorászott, még fütyült is. A várbeliek egyre mondogatták: «Valami víg dolog lehetett abban a levélben, amit az urunk kapott.» Senkinek se beszélt róla, még Pruzsinszky előtt is eltitkolta, pedig, ami már régen nem történt, azzal hivatta Pruzsinszkyt, hogy «ma egy kis víg napot csapunk, czimbora.» Ittak egész estig, a nagy ezüst billikomokból, az apród nem győzte hordani a bort a pinczéből, István gróf, mint hajdan, széles kedvbe gurult, behívatta este a papot, Bakrát és Pamutkayt s mindnyájuknak chorusban kellett énekelniök:

Jó a bor reggel, jó a bor délben,
Jó a bor este, jó a bor mindig;
Hétfőn, kedden, csütörtökön,
Jó pénteken, jó szombaton,
És az egész vasárnapon.

Maga István gróf is dalolt és verte a taktust a dallamtalan, groteszk nótához… Bizony, még meg találja hozni az eszét ez a pompás nedű!

Egyszerre aztán, mintha valami húr pattant volna meg benne, a legjobb kedvéből sírni kezdett, megölelgette az embereit egyenként, összecsókolgatta s kiosztogatván közöttük az ezüst serlegeket emlékül, leszaladt az udvarba, onnan a várkertbe és leült a méhesbe az ott felállított köpűk közé, mintha maga is köpű lenne s ott ült egész kivirradtig, merev szemekkel bámulva a holdat, a Gönczölszekérnek fénylő, sziporkázó kerekeit.

Egy csöppet sem aludt s még se volt álmos, sokat ivott s még se volt részeg. Korán reggel elküldte Sztrecsót Lapusnyára, hogy hívja el az odavaló asztalost, Matyej Györgyöt. Hozza el magával az összes szerszámait.

Jött Matyej György nyomban, még a reggelijét is ott hagyta, szokva volt a főúr szeszélyeihez.

István gróf nyájasan fogadta, megkinálta tokaji borral, éppen azt ivott ő maga is. «Jó-e?» kérdé az asztalostól. «Jó lehet – felelte – mert kicsivel adják.» Erre aztán földhöz vágta a kis szilvóriumos poharat István gróf és egy öblös ezüst serleget töltött meg, azt nyujtotta oda.

– Hát miért hivatott a méltóságos úr?

– Nem kicsi dolog az, Matyej György. Olyat még te nem is csináltál.

– Csináltam én már mindent a világon, még kalodát is.

– No hát csinálj nekem, Matyej György, egy diófa koporsót, másfél öl széleset, másfél öl magasat.

Matyej György elbámult, a szája nyitva maradt.

– Hiszen ez olyan lenne, mint egy hombár, mint Noé bárkája.

– Semmi közöd hozzá. Te jó mester vagy, hát megcsinálod. A diófa megvan hozzá, minden megvan hozzá. Addig el nem mozdulsz egy tapodtat sem, míg meg nem csinálod.

Matyej hozzálátott a munkához, szakadatlanul faragott, gyalult a kocsiszinben, senki sem birta eltalálni, mire rontja azokat a pompás diófadeszkákat. A várúr hol-hol lement megnézni, mennyire haladt már, látszott, hogy érdekli, a mit csináltat.

A többi idő alatt hallgatag volt, fel s alá járt a szobában, vagy kikönyökölt az ablakon s minden arra menőt felhivott a palota-termekbe s megajándékozta valamivel; a vásárosokat, ismeretlen utasokat, neki az mindegy volt. Szétosztogatta a fegyvereit, tőreit, kardjait, a kedves csecsebecséit. Pruzsinszky nem győzte szemrehányásokkal:

– Az Isten szerelméért, István, mit csinálsz? Nem értem a dolgot.

Ravaszul mosolygott, de ebben a mosolyban volt valami titkolódzás, valami elrettentő utógondolat.

– Hej, sokat nem értesz te a világon, Pruzsinszky.

Utóljára is úgy segített a dolgon Pruzsinszky, hogy őröket állított fel egy két puskalövésnyire a vártól, akik irgalmatlanul elkergessék a közeledőket.

A harmadik napon azok, akik benéztek a kocsiszin hasadékain, elborzadva kezdték suttogni, hogy egy óriási koporsó készül odabent, amelyikbe belefér az összes várnép. Már össze is van állítva, most politurozza Matyej György. Megfagy a vér az emberben, ha rátekint. No gyerekek, már ez félig sem tréfa, ebből ez egyszer nem jó lesz.

A Pruzsinszky fülét jókor megütötte a koporsó hire, lement leselkedni s amint meggyőződött a valóságról, egy mukkot se szólt többé, csak elsápadt, felment a szobájába, összecsomagolta a könyveit, ruháit, minden holmiját, aztán benyitott István grófhoz, azzal a jelentéssel, hogy testvéröcscse halt meg Lembergben, hát el kell utaznia azonnal.

– Jobb volna, ha üzennél neki.

– De hiszen meghalt.

– Nem tesz semmit – szólt kurtán a főúr és megint fölvette a rejtélyes, megdöbbentő mosolygását.

Pruzsinszky egy kis kölcsönt kért az útra, István kikeresett minden fiókot, kifordította minden zsebét és végre felajánlotta neki a pókot, aki most már az ötödik numerus kihúzásán dolgozik. Ezzel bizony lehet pénzt csinálni, kivált Lembergben (ott van a legjobb lutri), csak egy kis szerencse kell hozzá.

De Pruzsinszky nem fektetett a pókra valami különös súlyt, inkább arra kérte Pongráczot, adja oda neki a zafirokkal, rubintokkal kirakott mentelánczot, amit a cseresznyefa-szekrényben látott egyszer, ami a híres Pongrácz Péteré volt.

– Hát jól van, – szólt megvető kézlegyintéssel, mintha a naivsága miatt nézné le – hát jól van, te csacsi, ha te azt többre becsülöd a póknál.

S odaadta neki a lánczot, aztán megveregette a vállát és így szólt:

– Mikor jösz vissza?

– Egy pár nap mulva.

Hogy im Pruzsinszky odább állt, nagy bolhát eresztett a többiek fejébe. Hm, a patkány menekül. A lengyelnek esze van és orra van. A lengyel megérzi a veszedelmet, mint a béka az esőt. S az a koporsó, jaj, az a koporsó aligha van hiába megrendelve.

A következő éjjel elpárolgott Bakra s a vár katonái, cselédei közül is kereket oldottak néhányan. Valami rejtélyes veszedelem lógott a levegőben. A környék összes kuvikjai oda jártak éjjelenként a kastély előtti jegenyefákra; péntekre való éjjel, éjfélkor az anyatyúkok elkezdtek kukorékolni (minden jó lélek vessen ilyenkor magára keresztet), a Waterloo kancza ugyancsak azon az éjszakán egy gödröt kapart maga alatt az istállóban, első ballábával. Jaj, fusson innen, aki futhat!…

Pénteken reggelre azt parancsolta a várúr, hogy nyergeljék fel neki a Waterloot, látogatásokat akar tenni a környéken. Mindenki csodálkozott. Már másfél éve nem mozdult otthonról. Sápadt volt, beteg volt s úgy jött ki a beszédje tompán, fahangon, mintha egy pinczéből szólana ki, mintha valaki más volna az ő földi hüvelyébe elbujtatva. Pamutkay, aki látta a gödröt, amit a Waterloo ásott, sírva intette, óvta: «Ne üljön fel, uram, arra a kanczára, mert nem jó vége lesz, ne tegye, ne tegye.» De csak mégis felült, mintha nem is hallaná, amit körülötte beszélnek; intett Makovnyiknak, hogy kövesse a másik lovon, aztán sarkantyúba kapta a Waterloot s elszáguldott, mint a nyíl; a gyönyörű kancza negédesen hányta-vetette a hosszúkás fejét, szemkáprázón rakta a négy vékony lábát.

– Ezt se látjuk többet – sóhajtott utána Pamutkay. – Üres nyereggel jő haza a paripa, fogadni mernék rá. Úgy nyom, úgy fojtogat valami rossz előérzet.

Legelőbb Glébára nyargalt Pongrácz István, ahol Forget őrnagy lakott, a hajdani csatajátékokból a kommencziós ellenfél. Az öreg őrnagy el nem bírta képzelni, miért jött. Honnan ez a nagy szerencse?

– Hát búcsúzni jöttem önhöz, őrnagy, ahogy illik egy gentlemanhoz, mikor messze útra indúl, még egyszer kezet fog a régi ficzkókkal, szomszédokkal, akikkel együtt élt.

– Ej, ugyan van jó dolga, hogy utazik? És hová utazik?

– Sehova. Csak éppen, hogy egy kicsit meghalok.

– Mikor lesz az még!

– Az holnap lesz.

Az őrnagy nevetett, belenézett az arczába és jól oldalba ütötte:

– Nem látszik meg magán a facies hippocratica. Nem szép, hogy így megijesztgeti a jó embereit, valami jobb tréfát is faraghatott volna a megpihent eszével azóta, ahogy látott. Ezer esztendeje, hogy nem beszéltünk együtt.

– No, vagy négyezerig ezután se igen beszélünk.

Ezzel választ se várva, megrázta Forget kezét melegen és újra felült lovára, hogy útba vegye Podzameket, ahol Starvich báró lakott az év ezen szakában; a nyár egy nagy részét Morvaországban szokta tölteni az osztrák birtokán.

Starvichtól épen úgy búcsúzott, mint Forgettől, de e nagyfejű, hirtelenszőke emberke is csak az István gróf egyik új hóbortjának vette a látogatási ürügyet s még ő panaszkodott, hogy ezt az életet már nem képes tovább kiállni ezzel a két különböző birtokával.

– Ha Morvaországban vagyok, ott Kossuth-kutyának neveznek, ha itt vagyok, «vörös német»-nek csúfolnak.

Starvichtól átlovagolt az Ordódyakhoz, Motesiczkyakhoz, ez utóbbiak megmarasztották ebéden s ott olyan csendesen viselte magát, olyan összefüggésben beszélt, hogy ezt jegyezte meg róla Motesiczky Erzsébet, Vereczkey Pálné: «Ez az ember csak néha bolond». Igaz, hogy vissza is vonta elváláskor, mert István itt is így szólott:

– Az isten áldjon meg benneteket. Azért jöttem, hogy még lássalak egyszer. Holnap már üt az én órám.

Babonás fantaszta Pamutkay uram, mert ló, lovas ép-egészségesen tértek haza estefelé. Itthon sürgöny várta; arról értesítik pesti rokonai, hogy a főrendiház bizottsága kiadta személyét a kopogtató törvénynek: minthogy nemsokára bíróság előtt fog állani, küldenek neki egy kitűnő ügyvédet, aki már holnapután ott lesz Nedeczen.

István gróf egykedvűen gyűrte össze a sürgönyt és legott megírta czeruzával a választ: «Van nekem kitűnőbb ügyvédem annál, aki már holnap itt lesz Nedeczen.»

Átadta Pamutkaynak:

– Küldje el, ezredes, korán reggel a távirdára, hogy ne fáradjon a prókátor, akit rám akarnak sózni. Az ördög pörlekedjék a holta után…

Egész jó kedvvel ültek vacsorához. Pongrácz beszédes volt, tréfálgatott, politizált, mint ahogy minden közönséges eszű magyar ember teszi borközi állapotban a világ eleje óta. S voltak helyes, találó megjegyzései, például, hogy teljes paritás csak akkor lenne, ha «azok» is felakasztanának tizenhárom tábornokot a magukéból. Pamutkay, Kovács nem győztek csodálkozni. Nem látszik ezen annyi elmezavar sem, mint a körömfeketéje. Isten különös csodát mívelt vele, világosságot öntvén a közelgő homályba. Mondták is odakünn egymásnak: «Bizony, bizony, még ember lehet az urunkból.»

Bár lefeküdni küldé kiséretét, ő maga alkalmasint nem aludt, be sem húnyta szemeit azon éjjel. A kulcsárné, aki alatta lakott, legalább azt beszéli, hogy egész hajnalig hallotta a lépéseit.

Már hajnalban talpon volt, bezárkózott Matyejjal a kocsi-színbe és felszegezték a koporsóra a Pestről érkezett betűket. Sokáig kopogott kisértetiesen a kalapács. Rettenetes volt azt hallani. Óh, istenem, kinek a nevét verik rá!?

A roppant szepegés csak akkor lohadt le egy kicsit, mikor kijött Pongrácz István a színből egykedvűen, majdnem vidáman s elrendelé, hogy a Waterloot fel kell nyergelni. Adják rá a legszebb szerszámot a régiek közül, amik fenn vannak a fegyvertárban, gyöngyvarrottas kantárt, színezüst zablával, meggyszín bársony nyerget, brokát takaróval.

Míg a paripát nyergelték künn az udvaron, ki okos szemeivel gyöngéden, engedelmesen nézegetett a gazdájára, felszólt Pongrácz István a kedélyesen pipázgató torony-őrhöz.

– Fújd meg a kürtödet: gyülekezzék a nép! Lesz még ma itt látni és hallani való.

Ahogy aztán kész volt a paripa, hozzá ment, megsimogatta, saját kezeivel nemzetiszín pántlikát font a sörényébe, megcsókolta a lámpásos homlokát. «A viszontlátásig, pajtáskám!» s oda intette a vártán álló őröket, akiknek a puskája mindig meg van töltve:

– Lőjjétek le! Egy, kettő, három!

Két lövés eldördült, a kancza felágaskodott, fájdalmas vihogást hallatva, aztán összeesett vonagló teste s két patakban kezdett folydogálni piros vére, az a sokat érő nemes angol vér, betöltvén apránkint nagy darabon a kikövezett udvar mélyedéseit.

A lövések zajára rémülten futottak szét a várbeli fehérnépek, a szolgálók, az Apolka apró hölgyei bebújtak az ágyak alá, zugokba, kuczkókba, csak Apolka maga mert előjönni hófehér reggeli ruhában s még a nagy vértócsától sem ijedt meg, mely karmin-pirosból át kezdett változni granátszínbe, odalépett a grófhoz vakmerően, megfogta a kezét.

– Már megint mit csinál, IV. István! Ej, mit csinál. No jőjjön fel hamar, jőjjön, úgy akarom.

Szelídség, édesség volt a hangjában most is, vadakat megfékező varázs, még a lábacskájával is toppantott, hogy úgy akarja, de István grófra nem hatott most, rárivallt majdnem durván:

– Menjen fel a szobájába, kisasszony, azonnal. Össze vannak-e már csomagolva a holmijai? Vezesd fel, Makovnyik!

Apolka elpityeredett erre a hangra, hisz azelőtt mindig csak gyöngéden szólt hozzá, először életében magázta most; szép piros ajkait összeszorította, érezte, hogy a hatalma elveszett ez ember fölött, most először kezdett félni tőle, úgy elszorult a szíve, úgy megkábult a feje, hogy ha Makovnyik nem támogatja, útközben összeesik. Pedig inkább örülnie kellene. Hisz ma van a szabadulás napja. Várta és mégis fázott tőle. Pedig ugyancsak ragyogó pompában bukkant ki a naptenger a «Semiramis» mögül. Aranyból van a tányér, de mi lesz rajta szervirozva?

– Hozzátok elő most a koporsót! – parancsolá Nedecz ura.

Négy kozák czipelte ki rudakon a Matyej művét; hátborzongató volt arra csak nézni is; félelmetes alkotmány, nagy, mint egy óriási szószék, felül egy fekete kereszttel, az oldalán faragott koponyákkal, közbül ezüstös betűkkel kiverve ragyogott:

ITT ÜL ÓVÁRI ÉS SZENTMIKLÓSI
Gr. Pongrácz István
WATERLOO NEVÜ LOVÁN.
BÉKE PORAIKRA!

Monstrum egy gondolat. Az öreg Kovács elájult, mikor megpillantotta és elolvasta a feliratot. Csak Matyej dörzsölte a kezeit megelégedetten. Tetszett neki, hogy bámulják az alkotását.

– Emeljétek bele a lovat, ha majd végkép lefut a véréből.

A várúr arczán volt bizonyos kifejezetlen gyönyör, szinte szürcsölte lelkével az őt körülálló közönséges emberi lények meghökkenését. Átszellemült, valami magasztos páthosz dolgozott benne, egy jól eső, tüdőt tágító érzés, mint a költőben, mikor megfogamzott gondolatait formába önti. Talán arra gondolt, hogy milyen legenda lesz ebből valamikor… az unokáiknak fogják mesélni az aggastyánok.

Mikor beemelték a szegény állatot, hat ember is alig birta, alázatosan kérdé Sztrecso István, hogy rászegezhetik-e a fedelet?

– No persze, te marha! – szólt boszusan. – Hát még a lovas?…

Azzal megfordult s kevély, katonás léptekkel sietett fel a szobáiba, magára vette a legszebb díszruháját, oliva-zöld dolmányát a mogyoró alakú arany gombokkal, sáfrányszín nadrágját ezüst paszománttal, sárga szattyán csizmát arany sarkantyúval. Ujjára húzta a nagy családi pecsét-gyűrűt amit eddig az óralánczán viselt. Az órát kicsapta a zsebéből. Ki az ördög méricskélje ott az időt, ahova ő most megy – annyi van ott abból!…

Amint öltözködött, valami neszt hallott. Összerezzent. Ki jár itt? Csak nem a halál? «Ej, csak akkor jön az, mikorra én rendelem.» Bizony nem a halál volt, hanem az Apolka egyik leánykája, ki éppen ide menekült félelmében a lövés után és az István gróf közelgő lépteire a diván mögé bújt. Ott kuksolt szegényke reszketve, dobogó szívvel, sápadtan. Látta, hogy öltözik, haját megfésüli, bajuszát kifeni, azután kinyitja átellenben a fekete szekrényt («Patikának» nevezték a várbeliek), ahol mindenféle alakú üvegek álltak, mindenféle folyadékokkal megtöltve, abból kivesz egyet és kiiszsza. Uram, én teremtőm, ha most benézne a diván alá…

De nem nézett be, hanem jó szerencse, elhagyta az öltöző szobát, átment a nagy termen, hálószobájába és becsöngette az apródját.

– Hídd ide Pamutkayt, Kovácsot, Apolkát, a kulcsárnét, Makovnyikot, a káplánt és a nőcselédeket.

Csakhamar összejöttek valamennyien.

– Húzzátok az ágyamat egészen az ablakhoz, hogy lássam, mi történik odakünn.

Mindnyájan bámulták, ragyogó öltözékében még szinte csinos, daliás volt, összedúlt vonásain elszántság és dacz ült, szemei csodálatos tiszta fényben ragyogtak, homloka égi nyugalmat lehelt.

– Csak nem akar a méltóságos úr lefeküdni?

– De igen. Meg fogok halni.

– Hiszen nem is beteg méltóságod.

– Azt én jobban tudom.

Az ágyat az ablakhoz húzták, Pongrácz belefeküdt, de előbb az agátköves kardját is felkötötte, csak a kalpagot helyezte maga mellé egy kis szekrényre.

– No így, most jó lesz. Húzd ide a székedet, Apolka és meséld el, mit álmodtál az éjjel. Te pedig, kis apródom, modd meg a toronyőrnek, jelezze, ha porfelhőt lát a Nedecz felé vezető úton.

– Jelezte már.

– No annál jobb.

– Kegyelmed pedig, Kovács uram, nézze meg, hogy megjött-e már a lapuchnyai banda.

– Megjött.

– Rendelje őket ide a szomszéd szobába, hogy kéznél legyenek.

Kovács uram kiment, koczogtak a szegénynek a térdei ijedtében.

Pedig senki sem hitte, hogy beteg a gróf, mindenki szeszélynek tartotta. Egy új változata eszelősségeinek, hogy most halni készül. Hiszen éppen az a borzasztó, hogy mikor az ilyen csendes őrültnek kitanulják a szokott hóbortjait, egészen ujjakat, frisseket csinál.

Hanem amint aztán látták, hogy elkezd az arcza lassan-lassan átváltozni, ónszinűvé, szederjessé, azután olyanná, mint a föld, koronkint vonaglik a belső kíntól, egyszerre megszállt mindenkit a rémület és Apolka elfakadt sírva.

– Ne sírj, kis hadi zsákmánykám. Ne okoskodj. Nézz ki csak az ablakon! Látod-e, kik jönnek?

Maga is félkönyökére emelkedett s úgy nézte az érkező három kocsit. Az egyikben Estella ült Lengeffyvel, a másikon a szenátorok, a harmadikon Blázy és Tarnóczy. Egyenkint meg lehetett őket ismerni.

– Ki kell nyitni a kaput előttük! – mondá síri hangon Pamutkayhoz.

Apolka semmit se látott, el voltak borulva a szemei könyekkel, csak azt az egyet látta, hogy István gróf rosszul van.

– Fáj valamije?

– Nagyon fáj, – hörgé.

– Hamar, hamar orvosért! – kiáltá Apolka.

Nem felelt, csak a fejét rázta; ugyancsak azt tette, mikor a káplán hozzá lépett:

– Feladjam a halotti szentséget?

– Nem szükséges, nincs semmi bűnöm. Amit én kívántam az Istentől, abból ő nem teljesített semmit, amit ő kivánt tőlem, azt én mind teljesítettem.

Összerázkódott és arczczal a párnákba feküdt, mialatt az egész teste rángatódzott. Hosszabb idő mulva, mintha csillapodnék szenvedése, fölemelte fejét, szemei megnyiltak, de már hólyagosan, befelé fordulva a kék karikáikkal.

– Hadd szóljon a lapuchnyai banda! – mondá.

A lapuchnyai banda rázendítette halkan a Rákóczi-nótát, mire a fejével integetett, hogy igen szép; egy fél perczig figyelmesen hallgatta, majd oda inté Pamutkayt:

– Lóháton akarok lenni a másvilágon, Pamutkay, tegyenek egy koporsóba a lovamra. Tudom, hogy úgy egyenesen nem lehet, de nem tesz semmit, ha rézsut is. Megértette, ezredes?

Pamutkay intett a fejével, hogy megértette, a könnyek végigfolydogáltak a hosszú szakállán.

– Nagy gyerek maga, Pamutkay!

Teljesen eszénél volt, mindent látott, mindenre figyelt. Homlokáról csurgott a verejték. Apolka törülgette a keszkenőjével.

– Te jó vagy, hadi zsákmánykám – susogta szelíden.

És újra behúnyta a szemeit. Perczekig feküdt nyugodtan, mintha semmije se fájna, mintha álmodnék. Azonban hirtelen felriadt s bizonyos mohósággal kiáltott a kulcsárné háta mögött álló nőcselédekre, béres asszonyokra:

– Gyertek ide, vén asszonyok s igazítsátok el kezemet, lábamat, ahogy lenniök kell. Ti már értitek ezt. Hamar, hamar, mert nem akarom, hogy holtom után babráljatok rajtam a piszkos kezeitekkel.

Azok odasiettek és gyöngéden tették össze kezeit a mellén; aminthogy azután úgy is maradtak örökké.

Egyet se mozdult többé. A szemeit még kinyitotta egyszer, halkan, elhalóan susogta:

– Tedd össze te is kezeidet Apolka és imádkozz!

A zenét elhallgattatták künn, Apolka összetette kis kezeit és imádkozni kezdett: «Miatyánk, ki vagy a mennyekben»…

– Megfulok, – hörgé – nyissátok ki az ablakot.

Az ablakot hirtelen föltépték. Szűzies napfény ömlött be akáczfa-illattal s velök egy alamuszi darázs osont be szemérmetlenűl röpdösve az ágy fölött, rejtélyes, méla döngéssel.

Még egy fél mondat az imából, midőn egy mélyet sóhajtott a gróf, feje leesett, szemei fölfordultak. A sóhaj belevegyült az ima halk szavába és együtt összefonódva szálltak az égbe mind a hárman: az ima, a sóhaj és Pongrácz István lelke.

Pamutkay föléje hajolt, kezét a szívére tette. Az nem dobogott többé.

– Az utolsó várúr meghalt! – mondá tompán, ünnepélyesen.

A jelenlevők mélyen megilletődve térdepeltek az ágyhoz, a káplán imádkozott az áhitatos csöndben. Csak az Apolka fájdalma tört ki zavaró szavakban, míg a halott kezét egyre csókolgatta, őt magát életre hítta erőszakkal:

– Csakugyan meghaltál? Igazán nem élnél, apám helyett nekem aki apám voltál. Oh nézz rám még egyszer! Szólj hozzám valamit! Lehetetlen az, hogy többé ne szólanál.

Hiába csoszogtak-kopogtak ezalatt künn idegenek, senki sem vetett reájok ügyet, senki sem kiáltott szabadot, pedig ugyancsak türelmetlenkedtek már, kivált Lengeffy uram. Végre is rácsábította a vele született kiváncsiság, kinyitá az ajtót csikorgás nélkül, nagy óvatosan s látván, hogy bent sokan vannak, belépett méltóságteljesen, mint egy Bánk-bán, kezén vezetve Estellát, nyomukban a szenátorok, Blázy és Tarnóczy.

Senki sem vette tekintetbe a bejövőket, amin felette megütközék Blázy, gyöngéden megérintve a Kovács uram vállát:

– Mi történik itt? Hol találjuk a méltóságos grófot?

Kovács gépiesen mutatott az ágyra.

– Ott fekszik.

– Csak nincs valami baja?

– Nincs. Meghalt.

Blázy az ajtónak tántorodott a meglepetéstől és olyan fehér lett, mint a fal. Tarnóczy azonban se nem látott, se nem hallott, szelesen rohant Apolkához, szenvedélyesen átölelte és meg akarta csókolni.

Az kifejtette magát a karjaiból, ránézett tiltón, de mégis gyöngéden, bánatosan:

– Nem, nem most, Miloslav. Ez a nap nem az örömé. Egy halottat csókoltam. Hátha sértené őt most mingyárt az élőtől kapott csók…

Csak Lengeffy nézte Nedecz mozdulatlan urát közömbösen, ily szavakat ejtvén:

– Oh, mily rettentő a halál keze.

Mylordok, ladyk, im okuljatok,

E por tegnap még parancsolt…

Mylordok és ladyk nem lévén jelen, hogy okulhattak volna, csak Estella tette a következő észrevételt:

– Jó, jó, de mi lesz most már én velem?

* * *

Pongrácz Istvánt eltemették, nem úgy, amint ő kivánta, híres fekete kanczáján ülve, – hanem csak gyalogosan és egyedül, ahogy a többi ősök feküsznek a csöndes varini sírboltban.

A temetésen, sőt már előbb is, azt sugdosták az emberek, hogy mérget ivott volna, hogy az egyik kis leányka látta is, de a család nem óhajtotta a bonczolást. Nem okvetetlenül szükséges mindent megérteni. «István különben is mindig érthetetlen marad.»

Bolond volt-e valóban, vagy csak játszotta néha a bolondot, azt magam sem óhajtottam teljesen eldönteni. Hadd maradjon ez is titoknak. Elfér a többi között.

Egyébiránt meglehetős hűséggel beszéltem el, amit róla hallottam. A mese folyása nem az én érdemem. Alig komponáltam valamit-közé. Hanem hogy hozzá mertem nyúlni e szokatlan, groteszk tárgyhoz, az teljesen az én hibám. Tudom, hogy különös az, de szeretem a különöset…

És most már, midőn olvasóimtól búcsút veszek, még csak azon tépelődöm, nem felejtettem-e ki egyet-mást? Talán a Tarnóczy esküvőjéről kellene még szólanom valamit?

… Ejh, hiszen benne volt akkor egész terjedelmében a «Vágvölgyi Lap»-ban. Még az Apolka öltözékét is leírták. Ha jól emlékszem, szürke útiruhát viselt, orgona-virágos szalmakalappal.

Lábjegyzetek.

1) Gleditschia.

2) Botanikus nevén Plantago lanceolata és Lyceum barbarum.

TARTALOM.

- Bevezetés 1
- Első rész: Estella 5
- Második rész: Kedélyes atyafiak 61
- Harmadik rész: A túsz 107
- Negyedik rész: Az éj 172

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

25 | véres orral, veres fülekkel | veres orral, veres fülekkel
26 | István gróf | (István gróf
102 | elnyelte a sötetség | elnyelte a sötétség
112 | Mit ér | «Mit ér
113 | eszelhet ki. | eszelhet ki.)
142 | kivirágzottt | kivirágzott
164 | bogy Róza | hogy Róza
185 | ősapák szemei | ősapák szellemei
189 | saját csélédei | saját cselédei
208 | uem eresztvén | nem eresztvén

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK BESZTERCZE OSTROMA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- BESZTERCZE OSTROMA

- BEVEZETÉS.

- ELSŐ RÉSZ. ESTELLA

- MÁSODIK RÉSZ. KEDÉLYES ATYAFIAK

- HARMADIK RÉSZ. A TÚSZ.

- NEGYEDIK RÉSZ. AZ ÉJ.

- Lábjegyzetek.

- TARTALOM.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE