The Project Gutenberg eBook of Sanajalkoja: Vihkonen runoelmia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Sanajalkoja: Vihkonen runoelmia

Author: Kustaa Killinen

Release date: November 15, 2020 [eBook #63774]

Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SANAJALKOJA: VIHKONEN RUNOELMIA ***

SANAJALKOJA

Vihkonen runoelmia

Kirj.

KUSTAA KILLINEN

Kuopiossa, Kuopion Uudessa Kirjapainossa, 1885.

SISÄLTÖ:

Sanajalka.

Suomen saloilta.

Maanmies halla-yönä.

Talvi-ilta Pohjolassa.

Armas Suomenmaa.

Vanha Matti ja nuori Matti.

Aurinko ja kuu.

Tuulet.

Totti.

Morsiusvuori.

Aarno ja Aino.

Lapsuuden muisto.

Erästä Suomenkielistä alkeis-opistoa avattaessa.

Johan Wilhelm Snellman'in 76:na syntymäpäivänä 12.5.1881.

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran 50:nä vuosipäivänä.

Elias Lönnrotin täyttäessä 80 vuotta.

Kuopion kaupungin satavuotis-juhlassa 10.9.1882.

Kuopion juna.

Kalevala.

Kun Uno Cygnaeus täytti 75 vuotta.

Pohjanmaan naisten valtiopäivä-anomuksia.

Eräälle kihlatulle.

Rekiretkellä Toivolaan.

Alla Annin akkunan.

Kuopion Vap. Palokunnan marssi.

Kolmenlaiset lasisilmät.

Laula, laula!

Ihanteeni.

Haavalle.

Sitävarten varmaan.

Laulakaa!

Epätoivoisen jäähyväis-laulu.

Kullalle.

Ah, mun kultani.

Kaikki kuiskan kullastani.

Niskani syy.

Maanviljelystä.

Ikävissä.

Murhe ja lempi.

Tytön laulu kesällä.

Kehtolaulu.

Kanteleelle.

Siunaus ja kirous.

Minkäpä voipi.

Nälkävuodelta.

Koulu-elämästä.

Venelaulu.

Polska.

Rakastunut.

Herra Tuulihatun elämäkerta.

Niitä näitä.

Sanajalka.

Metsän synkän siimehessä

Sakeassa sammalessa

Sanajalka kaino kasvaa;

Juuret kiertelee kiviä

Varret varpuja sepävi;

Ei ole mullat muhkeaiset,

Eikä mannut mahtavaiset

Vartta vahvistelemassa

Eikä juurta juottamassa;

Ei se suureksi sukeu,

Eikä kasva kaunihiksi,

Kukkaa ei se kulloinkana

Sanajalka kaino kanna.

Tuomp' on tähden sanajalka

Harvoin huomiota saapi,

Usein unhotukseen jääpi;

Ei se onni ollenkana

Koita sille konsanahan,

Että kauno-kiehkurassa,

Soreassa sommelossa.

Kera nurmen nunnusien,

Kultapäiden kukkasien

Käessä immen käydä saisi

Taikka päätä kaunistaisi;

Saloilla sanajaloilla

Koto ompi koivikossa;

Paimen pieni piipatellen,

Ikävissä istuskellen

Joskus tuota katselevi

Joskus lehvän leikkoavi;

Kaskimies sen poies perkaa

Kasken kuivan kaltahalta,

Ettei sankka sanajalka

Tulta veisi viidakkohon,

Kulettaisi kuusikkohon.

Muut ne tuota tuskin tuntee,

Tuskin tuntee, harvoin huomaa.

Uskallanko nyt utala

Sulon Suomeni sylihin,

Jalon kansan jalkatielle

Viedä vihkosen vähäisen

Solmitun Sanajaloista?

Suomen saloilta.

Armas maani, valkeutta

Kansallesi tarvitaan!

Tulta koitan tehdä, mutta —

Tumma, heikko on se vaan;

Tääll' ei loista sähkövalot,

Täällä paukkuilee vaan halot

Suomen saloilta.

Kuinka voisi korven lapset

Kalliit' antaa lahjoja:

Harvoin halla säästää kasket,

Työ on raskas, vaikea;

Leip' ei suurin suurustettu,

Usein on vaan purra pettu

Suomen saloilta.

Vaan, jos Suomi haluaisit

Korviasi kallistaa,

Hetkisen nyt kuulla saisit

Kuinka raikuin rallattaa

Karjankelloin kalkatukset,

Paimentorvein toitotukset

Suomen saloilla.

[Painettu albumissa "Suomen Saloilta".]

Maanmies halla-yönä.

Päivän liekkunut tuuli on Pohjolan puolla,

Illalla taukovi, lainekin kuoli jo tuolla.

"Miks' et sä tuulonen tuudita peltoni viljaa!"

Niinkuin kuolohon vaipuen kaikki on hiljaa;

Pohjolan silmä on kirkas ja selkeä ohta;

"Laske sä Pilvetär liepehes, laske ne kohta!

Muuten mun viljani vie vilu, vie tänä yönä".

Yö tuli selkeä, tyyn' oli luonto kuin hauta,

Kolkk' oli ilma ja maa niin kylmä kuin rauta;

Jäihin nestehet kasvien suonissa käivät,

Ruis, joka heiluen kasvanut ol' kesäpäivät

Juur' oli tähkähän nyt jyvän pienosen saanut,

Tähkät ne seisovi nyt kuni vaaleat haamut.

Maanmies unta ei saanut, ei koko yönä.

Aamulla, auringon kehän käytyä ilmi,

Maanmies käy ulos, otsallaan suru-pilvi;

Täälläpä hirmuinen näky häntä nyt kohtaa:

Yllähän kuurava kauhtana vilja se hohtaa!

Jäätäkin kylmempi nuoli se mieltä nyt viilsi,

Kuuma ja katkera kyynele silmässä kiilsi,

Riehuen rintakin löi ja hän huoaten lausui:

"Taivahan Luoja! nyt työni on tyhjähän mennyt!

Kolkkohon korpehen täss' olen peltoja tehnyt,

Niistä nyt onneton korjata saan tulon karvaan:

Milläpä raukka nyt ruokin ma perheeni armaan?

Oi minun lapseni, oi! joko täytyvi teidän

Lähteä mieroa käymähän, pyyntöhön leivän,

Itse mun maan tämän hyljätä, etsiä toista?" —

"Ei toki! Vielä on vilja jot' ei ole halla

Koskenut, vielä on mäntyjä tuoll' ahon alla,

Kaikkia vielä ei voitturin kirvehet kaanneet,

Niistä on ihmiset ennenkin einehen saaneet;

En siis hylkää maatani, en kotipaikkaa,

Vaikka se joskus on tuima ja huolia laittaa,

Armas on kuitenkin tääll' petäjäistäkin taittaa."

Talvi-ilta Pohjolassa.

Pohjan pitkä kesäpäivä päättyy,

Syksyn tullen synkeäksi käy,

Huuru kattaa kentät, järvet jäätyy,

Eikä luonnoss' elämätä näy;

Kaksi pimeätä toisellensa

Mustaa, kylmää kättä oientaa,

Pois on kesän lämmöt seuroinensa,

Kylmän kahleiss' huokaa meri, maa.

Myrskyt rajut, raatavaiset tuulet

Kylmän kanssa kilvan temmeltää;

Petoin ulvonnankin hurjan kuulet,

Ihmismajoille ne rynnältää. —

Lumi taasen tuima tuiskullansa

Tukkii tiet ja polut peittää pois,

Tahtois, että talven majoissansa

Varsin vangittuna kansa ois.

Tällaiset kun kummat vieras kuulee

Viestin Pohjolasta kertovan,

Karvaturkin karhun lailla luulee

Pohjan kansan kaiken nukkuvan,

Luulee taidon, toimen tyrehtyvän,

Neron, lemmen jääksi jäätyvän,

Kaiken ilon, kaiken jalon, hyvän

Luulee kylmän käsiss' häätyvän.

Mutta, katso meidän talvisäitä,

Mit' on mieluisampaa, armaampaa!

Katso Pohjan läikkyviä jäitä,

Revontulten loistett' ihanaa,

Tähtitaivastamme, sekä kuuta,

Joka lailla kainon impyen

Talvimaisemalle suihkaa suuta,

Valollansa yönkin lumoten.

Taikka, voisko kylmän valta täällä

Pohjan kansaa uljast' uuvuttaa,

Vaikka kokee lumellaan ja jäällä

Elon kaiken sortaa, turruttaa:

Kankaillamme kasvaa hongat sankat,

Joista taidokkaasti raketaan

Pirtit lämpimät ja varsin vankat

Kylmän kolkon valtaa torjumaan.

Olkoon ilta synkeämpi syttä,

Lämmin toivon tunne vahvistaa

Matkamiestä, tiellä väsynyttä,

Kun hän ihmis-asunnosta saa

Nähdä lampun valon tuikkavaisen,

Joka uuraan työhön valon luo,

Taikka oppivan ja tutkivaisen

Päivätyötä pitkitellä suo.

Taikka käy, ja katsokaamme tuonne,

Missä takkatuli loimottaa!

Siell' on kuvattuna Pohjan luonne,

Jolle vertoja et nähdä saa.

Onnellisna siellä toimissansa

Illan pitkän perhe kuluttaa,

Vaikk' on synkkä syys ja raivossansa

Kylmä maita, puita puristaa.

Rattosasti rukki hyrrää, pyörii,

Langaks' saapi villat, pellavat,

Lapset laattialla telmää, hyörii,

Toiset a:ta, p:tä oppivat,

Siinä neula lentää, liikkuu kartta,

Matti veistää, laulaa rallattaa,

Toiset vuolee kauhaa, kirvesvartta;

Kirkkahasti tuli loimottaa.

Perheen äiti ilta-ruoan laittaa,

Sekä vallatonten poikien

Rikkunehet housunpolvet paikkaa.

Isä-ukko istuu miettien:

Uutiseen jos ulttuu leivän aines,

Ruunun rahat niistä saada vois; —

Nousee, piipun täyttää, savu saines

Huolet kaikki häätää, kantaa pois. —

Kellon kalke kuuluu tanhualta,

Jalas ruskaa, hepo hirnahtaa;

Kiireest' Anni nousee jakkaralta,

Äiti akkunasta katsahtaa.

Pirttihin nyt astuu nuori miesi,

Tukka huurtehesta kimaltaa,

Mutta poski punertaa kuin liesi.

Veri lämmin suoniss' uhkuaa.

"Terve, tervetullut!" lausutahan

Tulijalle, kättä annetaan,

Mutt' ei Annin kättä omastahan

Vieras irti laske ollenkaan,

Annin viereen käypi istumahan,

Kuiskaa: "kohta oot sa armas mun,

Jo on mulla mitä tarvitahan,

Vihille ma viedä saan jo sun."

Pankaa vielä, pankaa uuniin tulta!

Takkatulen loiste, lämmin on

Pohjan kirkkahin ja kallein kulta,

Kansan kasvattaja verraton:

Uskollisuus, miehuus, mainehemme

Takkatulen luon' on kasvaneet,

Siin' on ensin soinut kanteleemme,

Suomen suuret laulut syntyneet.

Onnellisna säilyy Suomen kansa

Jos se aina suosii, rakastaa,

Perheen pyhää tulta, kotoansa

Paikaks' armaimmaksi arvostaa;

Vaan, jos kerran täällä jäähtyy liesi,

Perheen pyhä piiri hajoaa,

Silloin yksinänsä Luoja tiesi,

Mitkä vaiheet Suomen kansa saa. —

Armas Suomenmaa.

Kun kevät kukkalaumallansa,

Pois talven meiltä karkoittaa,

Kun taivas kultaloistossansa

Ja leuto päivä helottaa,

Kun käki kuusissamme kukkuu

Ja leivo luonnon iloittaa,

Niin rinta riemuellen hehkuu

Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

On syyskin raitis Pohjolamme,

Ja talvi luonnon kaunistaa,

Kun lumi-kuuset kukkii maamme

Ja pohja liehuin leimuaa;

Ja vaikka kylmä raivoin riehuu

Ja aallot kahleihinsa saa,

Niin suonissamme veri kiehuu,

Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

Sa kansan olet kasvattanut

Niin kestävän ja vakavan,

Ett'ei oo sorretuksi saanut

Sen kieltä valta vierahan;

Pois poikas torjuu sortopaulan

Ja vapauden valloittaa,

Siis riemuellen näin mä laulan

Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

Ei maata mointa maailmassa,

Ei löytyne niin suotuisaa,

Miss' lempi niinkuin Pohjolassa

Lumenkin loistoss' leimuaa;

En lausua ma taida kielin,

Kuin Pohjola mun lumoaa!

Ma elää, kuolla aina mielin

Vaan sulle, sulle armas Suomenmaa!

Vanha Matti ja nuori Matti.

Vanha Matti visapiipun täyttää,

Kotinurkan-takaista hän käyttää,

Sitte kädet polvill' istahtaapi,

Savut paksut ilmaan puhaltaapi.

Nuori Matti tullutupakkata

Tupruttaapi, paljo kalliimpata,

Ahkerasti sitte liikkuu parta.

Kun hän lukee Uutta Suometarta.

Vanha Matti tekee puusta auran,

Kyntää pellon, kylvää ohran, kauran,

Joskus viepi siihen havulantaa,

Tyytyy, vaikka vähäkin se antaa.

Nuori Matti rauta-auran ostaa,

Sillä niityt, nurmet ylös nostaa;

Heinäks' kylvää vanhat peltonsakin,

Aivan ällistyttää vanhan Matin.

Vanha Matti vielä lapsiansa

Kouluttaapi työssä pellollansa;

A:n kun tuntee, tuoll' on toimeen tultu,

Lukemattakin on leiväss' oltu.

Nuori Matti kanssa naapureinsa

Kansakoulun laitti lapsillensa,

Kirjat, kartat heille vielä ostaa,

Jotka kulut suuremmiksi nostaa. —

Vanha Matti kokouksiss' aina

Vastalauseet laskee voimakkaina,

Uudet verot näin hän tahtoo estää,

Pelkää, ettei niitä voi hän kestää.

Jumalinen myös on vanha Matti,

Käypi kirkoss' aivan ahkerasti,

Vaan kun lehmä, hepo taudin saapi,

Poppamiestä silloin kuulustaapi.

Nuori Matti ei niin hurskahalta

Näytä, eikä varsin vakavalta;

Mutt' ei myös hän usko vanhaan tapaan

Haltioita eikä noitiakaan.

Vanha Matti selkä köyryllänsä

Kumartaa, kun virkamiehiltänsä

Ruti-ruotsalaiset kirjat saapi,

Jotka komisarjus suomentaapi.

Nuori Matti tuosta nostaa melun,

Sanomiinkin laittaa "panettelun",

Jos ei virkamiehet mielellänsä

Toimi hälle, hänen kielellänsä.

Vanha Matti kyllä aikanansa

Kelpo miesi oli paikallansa,

Vaan kun aika uusi yllättääpi,

Rauhaan silloin vanha Matti jääpi.

Aurinko ja kuu.

Kun Luoja laati luomansa,

Taivaan ja kaiken elon loi,

Ne lemmestä sai alkunsa.

Hän luoduilleen myös lemmen soi:

Kaikillen, mitkä luotihin

Loi Herra, kullan, kumppanin.

Sai Aatamikin Eevansa,

Niin kaikki luotiin kaksittain,

Merestä maa sai kultansa

Ja tähdet loisti rinnakkain,

Kuu kullakseen sai auringon,

Joll' ompi loisto verraton.

Ne hetken aikaa eleli

Niin armaast', onnellisesti,

Aurinko kuulle hymyili

Sulosti, uskollisesti.

Vaan — kenpä tyytyy onneensa,

Vaikk' ois se suurin mailmassa!

Aurinko erään' iltana

Kun laskeusi levolle,

Ja tähtijoukko ihana

Nyt astui taivaslaelle,

Niin kuu jo jätti kultansa,

Yön vietti tähtein tanssissa.

Taas aurinko, kun aamulla

Kohotti kauniit kasvonsa

Hän huomasi nyt kauhulla

Petoksen kurjan kultansa:

Hän tuosta tuiki murehtui

Ja kasvonsa noin punehtui.

Ja usein aina vieläkin

Aurinko kasvons' armahat

Kätkeepi pilvi-liepeihin

Ja kyyneleensä vuotavat,

Mutt' elons' ei oo onneton

Kun sydän puhdas, lämmin on.

Vaan kuu nyt öillä yksinään

Ja kalveana kasvoiltaan

Murehtii, katuu töitähän

Ja muille muistuttaapi vaan:

"Näin yksin jääköön, vaaletkoon

Ken rakkaallens' on uskoton."

Tuulet.

Tuulen suhistessa

Synkeällä yöllä

Aattelin ma tuota

Murheisella miellä:

Miksi Luoja loikin,

Hänet tänne toikin

Kulkemahan aina

Ilman tiellä? —

Vastauksen tuohon

Tuuli mulle tuiskaa:

"Yöt ja päivät tulee

Jumalata muistaa;

Yö kun luopi rauhaa,

Silloin tuuli pauhaa,

Elost' ihmisille

Näin hän kuiskaa."

Vielä tuuli mulle

Muuta julisteli,

Neljän tuuli-veljen

Vaiheet kertoeli:

Kuinka Luoja kaikki

Paikallensa laitti,

lloss' elämähän

Asetteli.

Yhdelle hän puhui:

"Koissa sulle paikan

Asunnoksi aivan

Armahaksi laitan,

Kullaks' sulle uskon

Armaan Aamuruskon,

Avaan ihanimman

Onni-aitan."

Toiselle hän lausui:

"Siellä saat sa olla,

Miss' on valta-istuin

Itsell' auringolla,

Miss' ei kasvikunta

Kanna koskaan lunta.

Sieltä saat sa suven

Puhallella."

Kolmannelle taasen

Luoja lausueli:

"Päivän lasku-mailla

Aina asuskele;

Sieltä ihmisille

Töistä vaipuville

Uni-virsi vieno

Laulaele!"

Viel' on viimeiseksi

Paikatonna yksi;

Pohjolaan hän kauvas

Tuli määrätyksi;

Jään, ja lumen kylmän,

Pimentolan jylhän —

Luoja hänet vaati

Vartiaksi.

Näin oli omituisen

Kukin saanut sijan;

Vaan he myöskin saivat

Ihmislasten vian:

Tyytymättömyyttä,

Inhaa ikävyyttä

Tunsivatkin tuulet

Aivan pian.

Luojan määräykset,

Armahansa lempi

Heiltä unehtuivat,

Himollinen henki

Levotonna leyhkyi

Sijaltansa syöksyi,

Vankkana vaan oli

Pohjan henki.

Niin he öisilläkin

Lähdit kulkemahan

Paikkaa parempata

Muka, katsomahan;

Vaan kun Herra armas

Moisen elon arvas

Näin hän silloin loihe

Lausumahan:

"Kosk' ei lause Luojan,

Eikä koti hellä

Teitä uskollisna

Voinut pysytellä,

Niinpä kulkekaatte,

Riehuin pauhatkaatte

Öin ja päivin, maalla

Ja merellä."

"Kun te myrskysäillä

Mailmaa kauhutatte,

Niin te ihmisille

Sillä muistutatte

Kuink' on palkka kurjan

Teillä, jotka hurjan

Mielen ajelulle

Antautte."

"Vaan sä, Pohjan henki,

Sull on sydän jalo,

Vaik' on asuntosi

Jäinen, synkkä salo;

Uskollisuus lämmin

Leimuu väkevämmin

Rinnassass' kuin kuuma

Päivänpalo."

"Siis sa rauhas asu,

Pohjolata lemmi!

Pohjan armahille

Asukkaille hengi

Kestäväisyys, kunto,

Totuus, puhdas tunto. —

Ken ne hylkää, sitä

Älä hemmi." —

Nytpä, huomannette

Miksi taukoaapi

Pohjatuuli aina

Yö kun maalle saapi:

Luokse armahansa

Päivän puuhistansa

Aina illan tullen

Kiiruhtaapi.

Autuaana aivan

Lumimajassansa

Yön hän armastelee

Kultasensa kanssa:

Heidän lemmestänsä

Syttyy säihkyhynsä

Taivahalle jalo

Pohjanpalo.

* * *

Armaat Suomen lapset!

Onhan Pohjatuuli

Meidät tuuditellut,

Kasvatellut juuri:

Olkoon meissä voima

Valon vartijoina

Seista Pohjolassa

Niinkuin muuri!

Suomen maasta kerran

Koittakohon muille

Kirkas hengen valo

Kaukaisille maille!

Suomen sulo kieli,

Suomen runo-mieli

Loistakoon kuin meille

Pohjanpalo!

Totti.

[Kansan mukaan. Muinaisjäännöksiä Ulvilan kihlakunnassa. Suomen

Tiede-Seuran Bidrag till känned. af Finlauds natur och Folk. XXXIII.]

Uljas urho oli Totti,

Sodassa hän muurit murti,

Mutta myöskin kansaa sorti,

Hien, väen siltä otti.

Urhotöiden palkinnoksi

Paljo kuninkaalta maita

Lahjaks' sai tuo Totti saita,

Linnat suuret asunnoksi.

Kurjuudessa, köyhyydessä

Elää Tott'in alammaiset,

Orjan' ovat miehet, naiset,

Työtä tehden nöyryydessä.

Sorrettuna turvaa kansa

Auttajahan ainoahan,

Turvaa taivon Jumalahan,

Häntä etsii vaivassansa.

Kun on päässä päivän helle,

Hirttä viepi vaimot, lapset,

Niistä rakentaapi miehet

Herranhuoneen Irjanteelle.

[Irjanne on kylä, Eurajoen pitäjässä, jossa Tott'in maat olivat.

Irjanteella on vielä pieni puu-kirkko.]

Vaan kun huomas hurja Totti,

Että ahkerasti kansa

Rukoileepi kirkossansa,

Pois hän tuonkin turvan otti:

Syksyn saapuessa kerran

Kirkon täytti oljillansa,

Herranhuoneen heinillänsä,

Herjaten näin nimen Herran.

Mutta silloin kosto koitti,

Tuli makso mahtavalta,

Palkka pantiin taivahalta:

Herrain Herra Tott'in voitti.

Henget hänet aina yöllä

Kirkkoon häväistyhyn heitti,

Onnettoman olkiin peitti;

Siin' on Totti tuskan työllä.

Päästäksensä pälkähästä

Herranhuoneen tyhjäs Totti,

Oljet, heinät poies otti,

Mutta vähä apu tästä.

Joutuu tuosta kesä toinen,

Korttakaan ei kasva noissa

Tott'in vilja-vainioissa,

Niin on kosto suurenmoinen.

Itse Totti taudin saapi,

Kansan vaivat tuon on tuonut:

Kansan hiki, jot' on juonut,

Pahoin hänet paisuttaapi.

Lainehittain lasketahan

Vettä reivin ruumihista

Varsin paljo paisuneesta,

Vaan ei parantajaa pahan.

Vihdoin kuolo kurjan otti.

Asunnoksi antoi haudan;

Sorretuille saatti rauhan;

Vihattuna vaipui Totti.

Hautahan nyt hankitahan

Reivin ruumis raskas, suuri,

Jota vetämähän juuri

Härät, hevot tarvitahan.

Kalmamaa kun lähestyypi,

Purskahtaapi veritulva

Ruumihista varsin julma.

Jota kaikki hämmästyypi.

Täst' on vielä muisto musta

Kirkon luona "Verikivi",

Jolle verivirta kävi

Ruumihista runnellusta. —

Maahan siunattuun ei tullut

Veri, koottu katkeroista

Kansan hikipisaroista. —

Näin on kansa kertoellut.

Morsiusvuori.

[Kansan mukaan. Morsiusvuori on jyrkkä kallio meren salmen rannalla noin 1/4 virstaa Naantalin kaupungista Turkuun päin. Kauneuslähde, jonka vedellä luultiin olevan ihmeitä tekevä voima, on Naantalin kaupungin lähellä. K:so "Kiinteitä muin. jäännöksiä Maskun kihlakunnassa."]

Luostari-kirkon torniss' korkeassa

Kellot ne kumeasti kajahtaa,

Purressa uudessa ja uhkeassa

Morsiusseura kirkkoon kiiruhtaa.

Suottapa purjehet on pullollansa,

Suottapa suovat kellot kaikuaan:

Vihkimä-alttarille konsanansa

Ei tämä morsiusseura saavukaan.

Tuuli se vielä suruisasti kuiskaa,

Vieläpä lainehitten laulelo

Kertoa meille murehella muistaa,

Kuink' oli kolkko kahden kohtalo.

Walpuri oli impi ihanainen,

Mutt' oli köyhä, halpa arvoltaan;

Kellänä katse ei niin lumoovainen,

Ykskähän ei niin kaunis kasvoiltaan.

Kuink' ol' luonto neidon halvan suonut

Kauneuden niin suuren saavuttaa?

Kauneuslähteen lumo on sen luonut, —

Niinpä se tietää kansa ilmoittaa.

Tuuhean lehdon liepeell' lumovainen

Kauneuslähteen silmä pulppuaa,

Kenpä sen vettä taiten käyttää vainen,

Siitä hän ihme ihanuuden saa.

Siitä on ennen nunnat pyhät juoneet,

Siin' ovat kostutelleet kasvojaan,

Sillä he ihmeellisen lumon luoneet

Lähtehen veelle ovat, voimakkaan.

Kauneuslähteen luona istuskeli

Walpuri impi usein, aikojaan,

Lähtehen silmää tyyntä katsasteli,

Lauleli äänin vienoin laulujaan.

Antero, nuori urho linnassansa

Uhkeass', lähimailla asustaa,

Hänpä se metsämailla kulkeissansa

Walpuri immen täällä nähdä saa.

Rientävi riemussansa immen luoksi

Huutaen: "suonet mulle suutelon!"

Walpuri silloin kiiruhusti juoksi

Huipulle jyrkän Rantakallion.

Antero sinne jäljes kiiruhtaapi,

Tahtoen immen kauniin saavuttaa,

Hältäpä silloin korvapuustin saapi,

Että hän ällistyy ja — seisahtaa.

Luostari-kammionsa akkunasta

Tutkiva munkki tämän nähdä saa,

Parta sen harmaa heiluu nauramasta;

Voipihan myöskin munkki naurahtaa.

Antero urho tottunut on kyllä

Linnoja vahvojakin voittamaan,

Eikä hän heitä ensi rynnäköllä

Piiritystointaan tyhjään raukeemaan.

Rakkaus, tulinen ja polttavainen

Syttynyt ompi hänen rinnassaan,

Walpuri impi kaunis, lumovainen

Anteron vallannut on kokonaan.

Niinkuni kipunainen hehkullansa

Kuivahan käyden leimun virittää,

Niinpä se miehen lempi voimallansa

Neidossa voipi lemmen sytyttää.

Tuntehet uudet, oudot, voimakkaina

Walpurin mielen myöskin valloittaa:

Antero-urhoaan hän muistaa aina,

Pelkävi, suosii, vihaa, — rakastaa.

Jyrkällä Rantakalliolla impi

Istuvi taasen, vettä tuijottaa

Antero urho tuulta notkeampi

Walpurin luokse sinne kapsahtaa.

Laskevi polvilleen ja tuntehensa

Polttavat tunnustaa hän immellen,

Pyytävi, vaatii häntä omaksensa,

Vannoen hälle lemmen ijäisen.

"Säätyni halpa on ja koto köyhä",

Vastasi Walpur' impi suruissaan,

"Lempesi vaan on hetken tunne löyhä,

Taikkapa se petost' ompi kokonaan." —

"Rakkaus, joka etsii rikkautta,

Taikkapa ylhäisyyttä tavoittaa.

Rakkaus sellainen on viekkautta,

Muotoa pettäväistä verhoaa."

"Oikea rakkaus ei sukujuurta

Katsele, eikä toivo kunniaa,

Eikä se vaadi rikkautta suurta,

Ihmistä yksin vaan se rakastaa."

"Nouskohon miesi itse voimallansa

Arvohon, rikkauteen ja kunniaan;

Kenpä ne keinottelee vaimollansa,

Lempi on hällä leikkikalu vaan."

"Kuntoa, voimaa jos vaan ompi mulla

Töilläni nousta onneen, kuuluhun,

Arvoa, rikkautt' on myöskin sulla,

Jos olet liittynyt sa minuhun." —

Tuntehen hurmaavaisen valtaamana

Walpuri vaipuu armaans' sylihin,

Uinuen siinä, yhtyy polttavana

Anteron huulet immen huulihin. —

Luostari-kammionsa akkunasta

Tutkiva munkki tämän huomajaa,

Rinta sen riehuu tunteest' ihanasta;

Voipihan myöskin munkki rakastaa. —

Uinailustahan taasen, ihanasta

Walpuri hämmästyksin kavahtaa:

"Oi mua hullua, pettynyttä lasta,

Et sinä voi mua aina rakastaa!"

Antero silloin vannoi kautta Herran,

Walpuri myöskin yhtyi valahan:

"Jos sinut hylkään, toiseen liityn kerran

Syösköhön vuori tää mun surmahan."

Antero sitte sotatanterille

Matkasi kohta kauvas kotoaan:

Kaiho ja kaipuu jäi nyt Walpurille,

Itkien vuotti vuodet sulhoaan.

Vierivi vuodet, pitkät vaiheinensa,

Antero kaukomailta tullut ei,

Walpuri kuolleen luuli sulhasensa,

Luuli jo että Tuoni hänet vei.

Niin tuli loistoinensa Turun saksa

Kihloja Walpurille tarjoillen,

Walpuri valojaan ei muistaa jaksa, —

Vastahan otti kihlat tullehen.

Häitä jo valmistellaan loistavia;

Walpuri kuulu kauneudeltaan,

Sulholla tavaroita kallihia,

Onni ja loisto heitä vartoo vaan.

Häihinpä, vieras joukkoon ratsastaapi

Ritari uljas, umpi-kypärin,

Morsianta hän tarkoin katsahtaapi,

Synkkänä kulkee raskain askelin.

Morsiusseura merellen jo ehti,

Kulkien kirkkoon kuuluun vihillen;

Ritari myöskin ratsain poies lähti,

Rientäen Rantavuoren huipullen.

Täällä hän riisui sotavarustukset,

Taivasta koht' on kädet nostetut:

"Muistatko, suuri Luoja lupaukset?

Muistanet valat tässä vannotut!" —

Temppelin torniss' uppo uljahassa

Kellot ne kumeasti kajahtaa,

Purressa uudessa ja uhkeassa

Morsiusseura kirkkoon kiiruhtaa.

Mutta, nyt pilvet taivaan mustentaapi,

Raivona alkaa aallot kuohumaan,

Morsiusseura pelvoin kiiruhtaapi

Suojahan Rantavuoren purrellaan.

Ukkonen paukahtaa ja taivas aukee,

Kirkkaus huikaavainen leimahtaa,

Kallion kyljest' irti paasi laukee,

Morsiusparin paikall' upottaa.

Luostarin akkunasta katsoissansa

Kauhean turman huomas' munkkikin,

Hän teki ristinmerkit rintahansa,

Lausuvi myöskin Paternosterinkin.

Morsiusvuoren alle aaltoon kuoli

Walpuri, kuulu kauneudeltaan,

Antero urho luostarissa huoli

Kaivaten kadonnutta armastaan.

Aarno ja Aino.

Aallot aivan levotonna

Järven rantaa huuhteli,

Siinä kera kultasensa

Kaunis Aarno asteli;

Kaunis oli katsehensa,

Mutta heidän rinnassansa

Sydän sykki levotonna.

"Oi, mun armas Aarnoseni!

Oi, en voi ma milloinkaan

Sulle omaksi ma tulla, —

Verhonan' on ryysyt vaan.

Kihlasormust' ei oo mulla

Sulle antaa, eikä sulla

Mulle, armas Aarnoseni."

"Hylkäs sun jo sukus suuri.

Ylön antoi kokonaan,

Kun se kuuli, että toisit

Vaimokses' mun raukan vaan:

Vielä mieles' muuttaa voisit,

Ikäs' onnetonna oisit,

Kun sun hylkäs sukus suuri."

"Kuules, armas Ainoseni,

Paikan tiedän rauhaisen,

Jossa häämme viettää saamme,

Kodin saamme turvaisen;

Sinne, sinne astukaamme,

Häät ja koto laittakaamme

Kohta, armas Ainoseni!"

"Siellä meill' on rikkautta, —

Uudet vihkivaattehet

Saat sa ylles kohta siellä,

Sormuksetkin kultaiset;

Siell' ei heimon' ole tiellä,

Eikä tarvitse sun niellä

Ylönkatseen karvautta."

Saivat rantakalliolle,

Jota aallot vahtopäät

Roiskuttavat raivossansa.

"Aino, Aino, tokko näät!

Kuinka tuolla iloissansa

Valkeoita vaippojansa

Ahdin immet tarjoo sulle."

"Katsos, kuinka kaunihisti

Ahdin aarteet välkähtää!

Kuules, kuules kuinka meitä

Vellon joukko tervehtää!

Hyvästit jo maalle heitä!

Wellamoinen meidät peitä

Vaipallasi kaunihisti!" —

"Kauhistus mun murtaa, Aarno,

Herra taivaan auttakaan!

Näinkö tahdot meidät syöstä

Kadotukseen kauheaan?

Elämäämme älä ryöstä,

Meidät säästä synnin yöstä

Kauheasta, armas Aarno!"

"Haa, nyt tunnen sydämesi!

Noinko on se arvoton?

Lempeäni kallihimpi

Sulle herja henkes' on. —

Oi, sa armas Ahdin impi!

Sun on kenties kestävämpi

Lempesi ja sydämesi."

"Syöksyn sinun sylihisi,

Neito vieno Wellamon,

Näin sun säästän, päästän Aino,

Elämään ja ilohon.

Ahdin impi mull' on vaimo,

Jot' ei riistä riita, vaino,

Kohta syöksyn sylihisi." —

"Ei, en laske sulhoani

Toisen syliin milloinkaan!

Armast' ompi mulle kuolla,

Kun sun kanssas kuolla saan.

Riennä siis jo, tahdon tuolla

Haudan kolkon tuolla puolla

Syleillä mä sulhoani!"

"Oi, nyt tunnen lempes oivan,

Aarre on se verraton!

Pois jo tästä joutukaamme

Elämään ja taistohon!

Laaja ompi armas maamme,

Kyllä siinä sijan saamme;

Lempi meille antaa voiman."

Lapsuuden muisto.

Kun kuljen koti-kankaitain

Ja astun synty-paikoillain.

Niin luonto kaikki kasvineen

Ja lehdon linnut lauluineen

Ne mua tervehtii.

Tuo mätäs pieni, nukkapää,

Tuo kivi huutaa: etkö nää!

Mä olin ennen pöytänäs

Ja lehto leikkikenttänäs

Sun poika-päivinäs.

Ja koivut, lepät lehdikon

Ne kuiskaa: kas jo tullut on

Tuo armas kasvikmnppali,

Hän seurassamme soitteli

Suloiset suvensa.

Ja lahden laine läikähtää,

Niin iloisesti hymähtää:

No, tullos vanha tuttavain

Ja loiski, läiski helmassani,

Niinkuin sa ennen teit!

Ja puro se huutaa pulputtaa:

Voit vielä myllyt rakentaa,

Mä niitä väännän ahkeraan,

Kun kohdata sun taasen saan,

Sa, armas ystävä!

On hellä mieli mullakin

Kun näitä katson, tervehdin,

Kun mennyt aika armas näin

On iloinensa edessäin

Ja sulo-muistoineen.

Se aika oli armainen,

Ma laulelin kuin leivonen;

Ei ollut huolet seurassa,

Kun vaan ol' leipää kontissa

Ja lähde lehdossa.

Niin kevyt sydän sykkäili

Ja mieli raitis liiteli,

Kuin perho puhdas ilmassa; —

Niin — miks'ei oisi muistissa

Ne aiat armahat!

Erästä Suomenkielistä alkeis-opistoa avattaessa.

Syyskuun 1 p. 1879.

I.

Luojan armaan antimia

Maanmies ahtaa aittahansa,

Hedelmiä kallihia

Kokoo, korjaa pelloltansa.

Ilo säihkyy silmistänsä,

Riemusasti sykkää sydän.

Kansa kaikk' on mielissänsä:

Herra antoi sadon hyvän.

Toista taasen kylvetähän,

Hyvin muokatahan multa.

Siemen siihen peitetähän.

Uusi kasvaa viljakulta.

Luojan armaan antimia

Nauttimaan on kansa luotu,

Luonnon suuren aartehia

Iloks' ihmisille suotu. —

"Syö nyt, juo nyt Suomen miesi,

Nuku sitte tiedotonna!

Sull' on pirtti, lämmin liesi,

Ole muusta huoletonna!"

Näinhän sulle kuiskaellut

"Ystäväis", on ahkerasti; —

Vaan etp' enää uinahdellut,

Toimeen tartuit pontevasti.

Toimeen tartuit, kasvattamaan

Viljaa kaikkein kallihinta,

Tiedonpuuta istuttamaan,

Hengen kukkaa kaunihinta.

Huomasit ett' arvotonna

Tiedott' ompi riista, kulta,

Kolkko elo valotonna,

Jota kadehdittiin sulta.

Riemustapa sydän sykkii

Tällä kylvöpellollamme.

Innollisna suonet tykkii

Kun on voitto puolellamme.

Kasva tässä kaunis touko

Kunniaksi Suomen sulon!

Riennä pois sa musta kouko,

Joka kansalt' estit valon!

II.

Veno pieni lasketahan lainehille,

Siin' on pientä seuraa, kallist' omaisille,

Joiden onnentoivotukset hartahasti

Lähtijöitä seuraa matkan päähän asti.

Perään istuu miesi, mela kätehensä,

Soutamahan toiset, hänen etehensä,

Aallot telmii, hyrskii, paljo kuorma painaa,

Paljo, tarvitahan soutaessa voimaa.

Tie on pitkä, sill' on salakarejakin,

Tyyntä, tuulta saatte, joskus sadettakin;

Hämäräkin teidät usein yllättääpi,

Epäilyksen vesihiisi peljättääpi.

Voima vankka tarvitahan soutajissa,

Ahkeruus ja into purres' istujissa,

Perämiehen ansioksi arvatahan

Kunnolla kun matkan päähän saavutahan.

Mutta vankkaa varustettu matkallanne

Evästä ja virvokett' on vakkahanne:

Se on Suomen kansan voimaa, ystävyyttä,

Siitä nauttikaatte voimaa, kestävyyttä.

Minne matkan suunta, siit' ei myöskään huolta,

Vastahanne johtotähti tuikkaa tuolta:

Siihen satamaan se teidät johdattaapi,

Josta Suomen kansa valistuksen saapi.

Teitä Suomen kansa seuraa silmillänsä,

Matkakustannukset maksaa hiellänsä;

Muistakaa te työllä uutteralla aina

Maksaa kansallenne tämä kallis laina!

Onnella jos vihdoin saatte satamahan.

Mahtavasti matkavaivat palkitahan:

Kunnioitus teille kansaltanne kaikuu.

Jos vaan teistä kerran kelpomiehet paisuu.

III.

Vahvisti vankin patsahin

Muinainen Hellaan kansa

Kaunisti templit, huoneetkin,

Joiss' iki-oppejansa

Jakoivat kuulut viisahat,

Nuo aatteen miehet mahtavat.

Patsasta neljä kohottaa

Nyt myöskin Suomen kansa,

Tueksi vahvaks' asettaa

Ne pyhään linnahansa.

Mi vahvan varjeluksen suo

Ja kansallisen valon luo.

Ne patsahat, ne kohoaa

Hetkellä tällä juuri,

Niist' yhden nosti Turunmaa,

Kaks' Karjalamme suuri,

Ja yhden Satakunta loi

Lahjansa runsaat sille soi. —

[Edellämainittuna päivänä avattiin neljä vapaaehtoisilla varoilla kannatettavaa Suomenkielistä alkeis-opistoa: Wiipurissa, Lappeenrannassa, Turussa ja Porissa.]

Tokk' ootte miehet huomannut,

Te, päässä valtapöydän,

Ett' innostus on vallannut

Tään kansan, köyhän, nöyrän!

Se esteet tieltään raivajaa,

Ken voi sen voimaa vastustaa?

Ja ken nyt enää epäilee

Suomemme vastaisuutta;

Jo kirkas toivo valaisee

Sen tietä, aikaa uutta.

Kun vankan valon tielle näin

Astuvi nuoret rivittäin.

Vaan, turhaan valvoo vartijat

Ja turhaan rakennetaan,

Jos turva kaikkivaltias

Vaan poies unhotetaan;

Siis: Herra meitä auttakoon.

Niin, Herra työmme siunatkoon!

Johan Wilhelm Snellman'in 76:na syntymäpäivänä 12.5.1881.

Hanget haihtuu, kinos katoo, sulaa jänkät järven jäät.

Lehti puhkee, nurmikosta nousee kukat kultapäät.

Luonnon lauluparvet saapuu, kohta rastas rallattaa,

Kaikki tointuu, kaikki elpyy, armas, kaunis taas on maa.

Pimentolan pitkät yöt jo kirkkahiksi valkenee,

Pilvet paksut taivahalta lämmin leyhkä ajelee:

Selkeänä, lämpimänä, armas päiväntähti saa.

Valaa maalle valoansa, talven vallan karkoittaa. —

Hanget, jäät jo sulanut on hengen tanterilta myös,

Valistuksen vainiolla koko Suomi ryskää työs:

Kansallisen sivistyksen valo valtaa voimallaan

Mielet ennen eksynehet, ennen pimitetyn maan. —

Mutta, — ken on herättänyt kansan ennen uinuvan?

Ken on pilvet hajottanut, jotka äsken mustahan

Varjoon peitti Suomen kielen, kansan hengen kahlehti, —

Kenpä epäilyksen hanget sydämmistä sulatti? —

Mies sen teki, — suuri miesi, jonka kunniaksi nyt

Kiitollisna Suomen kansa juhlimaan on yhtynyt;

Jonka harmaantuneet hapset suomalainen innossaan,

Rientää riemutuntehin nyt kunnialla kruunaamaan.

Niinkuin muinen Wäinämöinen luonnon loihti laulullaan,

Niinpä suuri Snellman'imme pontevalla sanallaan,

Mielet untunehet uuteen intohonsa virkisti,

Suomen kieltä, Suomen kansaa lempimähän opetti.

Katso! kuinka kade Louhi kallioilla, kareilla

Koitti suuren Saiman aallot vangita ja sorrella:

Vankat hankki harjantehet vankiansa vahtimaan,

Luuletellen: sielt' et pääse vapahaksi konsanaan.

Mutta silloin voimakasna Saiman rinta riehahti:

Syrjään syöksyi salvat, auki kalliotkin kimmahti,

Uran uursi uljahasti: tie on auki avara,

Mahtavasti voitonvirttä laulaa kuulu Imatra. —

Niinpä Snellman'inki "Saima" estein monin kahlittiin,

Jalot aatteet turpehesen tukahduttaa aiottiin,

Mutta, mikä valta voisi maailmassa vastustaa

Neroa ja oikeutta, kun ne ryntää, ponnistaa!

Mahtavasti "Saiman" sanat syöksyi yli sulkujen,

Imatrana kuohumahan veren saatti tuhanten:

Järkähytti vanhat voimat; Suomen kielen sorrostaan

Kutsui luomaan valistusta, arvohonsa astumaan.

Tässä totta tarvittihin into, kunto, kestävyys,

Tukena ei ollut vielä kansan voima, ystävyys,

Usein nousi sarjat sankat, laati vankat vastukset,

Mutta murrettu on monet, murretaan myös vastaiset.

Niinpä Snellman nerollansa hiihti ladun lavean,

Jota astuin armas Suomi entää onnen, kunnian. —

Vielä vanhuksena voimin uusin tarttuu tapparaan,

Ankarana tieltä liiat kasvannaiset karsimaan.

Suuri mies! sun aattehesi Suomen kansan jalostaa,

Jalo henkes' voimallansa aattehemme kohottaa

Kestävänä, uskollisna eestä kansan, kielen, maan,

Eestä valon, vapauden, uutterana raatamaan!

Ja ne syvät syntysanat "Saiman" ilmi kantamat,

Kaikuvat niin kauvan kuni Saiman aallot loiskivat.

Kallihina Suomen kansan rinnas iki-aikoihin

Elää nimi "herättäjän" Johan Wilhelm Snellman'in!

Suomal. Kirjallisuuden Seuran 50:nä vuosipäivänä.

Siunattu se aate aina olkoon,

Joka, niinkuin taivahasta tullen,

Iski mielihin ja lausui: tulkoon

Armas Suomen kansa myöskin sullen

Kirjat kielelläsi luettavat,

Laulut omin äänin laulettavat,

Sortumaan ei sovi kieli moinen,

Jolla kerran lauloi Wäinämöinen.

Aattehesta paisui miesi oiva,

Kasvoi hoitain hyväin holhojainsa,

Verraton on ollut into, voima

Hengen vainiolla raataissansa, —

Päätä viel' ei peitä harmaat hapset

Kuitenkin nyt kaikki Suomen lapset

Seppelettä hälle solmiavat,

Syntypäivän riemuin juhlistavat.

"KuItala", sen ensimäinen lapsi

Nimellään jo merkillinen enne,

Että perhe kasvaa Kultalaksi,

Valon Kultalaksi kansallemme,

Että vyötteleepi kultavöihin

Kielen kauniin, joka iki-öihin

Unhottua oli, hoitamatta

Opin, tiedon tielle auttamatta.

Vielä aarteet kultaa kallihimmat

Kaivoi, kansan sydämehen mennen,

Sieltä loihti ilmi ihanimmat

Laulut sankareista, laulut lemmen,

Sananlaskut, sadut, arvoitukset,

Näillä aukaisten ne umpi-ukset,

Joiden kautta Suomenkieli julki

Ansaittuhun arvohonsa kulki.

Jos nyt vaikka sortuis Suomen kansa,

Vaikka vaipuis kohtaloiden alle,

Iäti se eläis lauluissansa,

Iäti ne kertois maailmalle:

Kerran eli kansa Pohjanmailla;

Joka lauluillansa mahdikkailla

Mainehensa maailmalle soitti,

Vaan — sen kohtaloiden kovuus voitti.

Elias Lönnrotin täyttäessä 80 vuotta.

(Kuopiossa Huhtik. 9 p. 1882.)

Raikui kannel muinen meillä

"Vanha Wäinämö" kun soitti,

Kun hän snlosäveleillä

Luonnon lumos, mielet voitti;

Kuus oli Suomen soittimessa

Kultakieltä kantelessa,

Kukin eri säveltä

Kaikui kansan hengestä.

Mutta sitte oudot tuulet

Rannoillemme puhalteli,

Sulki suuret lauluhuulet,

Virret vanhat viskoeli:

Sorti sointumahan soille,

Kantoi kauvas salomaille;

Siellä vanha kannel myös

Piilopirtin pienen löys'.

Kauvan oli kannel tuolla

Piilossansa pitkät aiat,

Moni ehti laulu kuolla,

Monet muuttui vanhat tai'at:

Joskus kuitenkin kajahti

Soinnut saloilta solahti,

Moni nuolle nauroi vaan,

Toiset viihtyi kuulemaan.

Nousi mökkisestä miesi,

Kuuli kaukaa soinnut somat,

Hänpä tajus, hän se tiesi;

Nuo on äänet Suomen omat.

Astui tuosta ääntä kohti,

Jonne sydän lämmin johti,

Sieltä aarteet ilmi toi,

Joista Suomen soiton loi.

Tämän aarteen nostajiksi,

Eip' ois mahdolliset olleet

Miehet, jotk'ei tuttaviksi

Kansan tunteiden oo tulleet,

Joit' on vierain kasvateltu,

Kultakehdoiss' keikuteltu,

Sellainen ei konsaan tie

Kansan sydämehen vie.

Tämän työn vaan taisi tehdä

Suuri Lönnrotimme yksin,

Kansan sydämehen nähdä

Vaan hän, joka käsityksin

Kansan kanssa lauleskeli,

Tuohikkaissa astuskeli,

Sai niin kansan tuttunaan

Laulujansa laulamaan.

* * *

Katsopa kuinka mestari oiva

Kannelta uudeksi loihtii ja laittaa:

Kohta se kielin seitsemin soiva

Kieltämme kietovat paulat jo taittaa.

Kalevalaulut kieli on vahvin,

Jok' on jo tuottanut maallemme mahdin,

Kansamme mainehen kauas se soitti,

Kätköistään "tuli, näki ja voitti."

Kanteletarpa toinen on kieli,

Suloa, lempeä hehkuen laulaa,

Joskuspa myöskin auvoinen mieli

Soittaen sillä huolia huokaa. —

Mestari viel' asuhunsa vyöttyy,

Korpien kätköstä tuomahan syöksyy

Myös Sananlaskut ja Arvoitukset,

Näistäpä uutta kieltä hän kaksi

Soittohon suoritti sointuvaksi.

Sitte hän kielen kaunihin liitti,

Virsin vienoisin Herraa kiitti. —

Vielä ei kantele seitsemin soiva,

Mutt' eipä murru mestarin voima:

Kielemme arvokkaat sanasarjat

Yhtehen sai kuni kultaiset marjat,

Niin Sanakirjan rikkahan, suuren

Kieleksi kiersi hän kantelon uuden;

Vihdoinpa kielen tenhoa soivan

Loihtumalaulut, — velhojen voiman —

Kätköistään iki-ankarat poimi,

Kaiken tään teki Lönnrotin toimi. —

Niinpä on kantele valmis nyt aivan.

Millä me maksamme mestarin vaivan?

* * *

Kaikuu taasen kannel meillä.

Seitsenkielisenä soipi;

Suomi, kohtaloides teillä

Tää sun ohjas olla voipi.

Katso, suuri Suomen suku!

Tämä sulle "pyhä luku"

Kallis tuki turva on,

Voi sun viedä voittohon!

Kurja oisi Suomen kansa

Jos ei aineksilla näillä

Kieltään saisi arvohonsa

Astumahan valtateillä.

Näissä Suomi, sulla ovat

Perukirjat verrattomat,

Joit' ei mikään valta saa

Sortaa, eikä kukistaa.

Kuopion kaupungin satavuotis-juhlassa 10.9.1882.

[Suomalaisessa teaatterissa lausui neiti K. Avellan.]

I.

Nousee niemekkeeltä savu sankka,

Liekki liehuin roivioita syö.

Onko taasen maassa sota rankka? —

Ei, nyt täss' on huima kasken työ.

Uutterana tässä korvenpoika

Tuhkaan valaa hikikarpaloita,

Siemenen hän siihen sitten lyö.

Kas, jo kasvaa vilja notkuvainen,

Ihanasti pelto kellertää

Leikkiellen kanssa rannan laineen. —

Halla Pohjolasta peljättää,

Mutta aallost' Ahti nostaa päätä

Häätämähän hyisen Pohjan jäätä;

Täytelääksi varttuu tähkäpää.

Pirtti pieni pellon penkerelle

Ihmis-asunnoksi kohoaa;

Ilmestyypi lauma laitumelle,

Paimentorvi korven kai'uttaa.

Lahden vettä viiltää ruuhellansa

Miesi, laskee, nostaa verkkojansa;

Lapset rannikolla rallattaa.

Aiatarpa valpas tämän huomaa,

Luokse luontelihe lausuen:

"Täs'pä tannert' ompi Luojan luomaa

Asemaksi ihmisrientojen.

Aavat aallot, salmet tässä hohtaa,

Jotka avaralta voivat johtaa

Korven kansan näille rannoillen."

"Iki-kaski tässä kasvakohon

Hengen viljojakin kantaen!

Tähän kirkot, koulut kohotkohon

Valistusta maalle antaen!

Kauas tästä siirry korpi musta.

Väisty ihmisvoiman ponnistusta!

Nöyrry auttajaksi ihmisen!" —

Näin se lausui Aiatar, ei suotta,

Kaikki voimat häntä tottelee;

Työtä johti tässä sata vuotta,

Siitäpä nyt kansa riemuitsee,

Ett' on työ ja vaiva siunattuna,

Hedelmän on kauniin kantanunna

Kaski kallahalla Kallaveen.

II.

Kaunis, armas on syntymä-seutusi sulla,

Kaupunki rannall' uljahan Kallaveen!

Viehkeät on, kuni immellä on valitulla,

Rintasi, kaulasi kallihit kaunisteet.

Missä niin nousevi kukkulat korkeat, jalot,

Missäpä mieluimmat ovat vaarat ja salot,

Kuin ovat kaltailla kaunihin Kallaveen!

Vetten liepehet hohtohopeisena vyönä

Helmaas kirjailee sata saarineen,

Välkkyen niinkuni Pohjolan selvänä yönä

Tähtöset taivon kannella tuikkaelee;

Joskuspa taasen ne yltyvät tanssihin tuimaan,

Yhtyen tuulten ja metsien lauluhun huimaan,

Luonnon ankaran ääniä kai'uttain.

Katsopa! Puijo kuin puhdasna päätähän nostaa

Korkeuteen yhä selvään katsellen;

Aina sen uhkeat rintehet raitisna hohtaa

Virvoitust' yhä ilmaan henkäillen.

Ah, jos ihmismieli sen vertainen oisi,

Ain' ylevyytehen toivoa, pyrkiä voisi,

Niinpä se rauhan ja lemmen maahan lois!

Kaunis, raitis on syntymä-seutusi sulla

Kaupunki rannalla kaunihin Kallaveen!

Tahdo sa kilvaten sille vertana olla,

Ain' elos riennot ohjata oikeuteen!

Eihän tok' epäkelvoksi vaipua saata

Kansa, joll' onni on raataa tällaista maata!

Kaunihin vaativi kauneus rinnalleen. —

Jos, Savon armahan syän, sinä sykkiä voisit,

Vaan jalotoimihin, tietohon, puhtauteen,

Silloin sa astenna Suomen kunnian oisit,

Tähtenä vilkkuisit polo-Pohjolan myös.

Silloin astuissas satavuosien tietä,

Et eloas epäkelpona, kurjana vietä,

Vaan jalon tahdon täytät Taivaisen.

Kuopion juna.

[Lausuttu Kuopiolaistren rautatiejuhlassa Huhtikuun 16 p:nä 1885.]

(Junan vihellys.)

"Kaipiainen!"

Joill' on matka Kuopioon,

Kohta junaa muuttakoon!

(Kellon soitto, asemapäällikön ja junan vihellys ja sitte junan kulkua matkiva rautatiemarssi.)

Höyryhepo raskahasti

Ähkää, puhkaa vaikeasti:

Raskas onpi kuorma tässä

Kuopiohon menemässä.

Tavarata kaikenlaista

Omasta ja muista maista:

Kahvia ja sokeria,

Viiniä ja konjakkia,

Pippurit ja öljyt, maalit,

Kaunihit myös silkkisaalit:

Tampereelt' on palttinata,

Oulun nahkaa tanakkata,

Tervakosken paperia,

Bruna-prima sikaria,

Tammisaaren sormikkaita,

Silliä ja silakoita

Aivan ahdinkohon asti

Tukittu on juna-lasti. —

Siin on miestä sekä naista:

Sotilaita, kauppiaita,

Neito-ylioppilaita,

Kyntäjiä ja mestareita,

Taitureita, teikareita;

Siin' on miestä Pietarista,

Wienistä ja Parisista,

"Ruuvi-herrat" saksalaiset,

Meijeristit tanskalaiset;

Kaikki nämä matkaa vaan

Kuopiohon kuuluisaan;

(Juuan vihellys.)

"Sant Mickel, tiie minuut!"

(Kellon soitto, vihellys ja sitte Mikkelin pataljonan marssi.)

Toinen juna Pieksämäellä

Tulee vastahamme tiellä:

Siinäkös on tavaroita!

Katsokaatte! voita, voita!

Yksi, kaksi, — — kaksitoista,

Vaunullista täynn' on voista,

Savon voista kuuluisasta,

Primasta ja sekundasta,

Siin' on herkut Helsingille,

Pietarille, Lontonille;

Lihasta on monet vaunut

Kukkuraisen kuorman saanut,

Tali taas ja metsänriista,

Nahka, vuolukivet, pihka,

Tulitikut, olut, kalkit,

Tupakat ja honkapalkit

Monta vaunullista täyttää,

Oikein hirveältä näyttää!

Kuopiopa nämä kaikki

Mailman markkinoille laitti.

"Suonenjoki!"

Siin' on liiket' oivalailla

Niinkuin kelpo markkinoilla:

Voita, viljaa suuret kuormat

Rautalammin ukot tuovat;

Iisveen laajan lainehilla

Laivoilla ja venehillä

Aina kilvan kiidetään

Rautatielle riennetään;

Wiitasaaren kymmenhangat

Rantahan on käännettynä,

Muikkuloilla täytettynä,

Karttulast' on kauheasti

Rautaa junaan pantavaksi.

Katsos tuonne metsän alle,

Missä pölyääpi mäki,

Leppävirran herrasväki

Sieltä ajaa "tatsuunalle".

"Wehmasmäki!"

Siell' on liikkehellä väki:

Maitokannut, piimäpunkat,

Perunoita säkit vankat,

Kaloja ja naurihia,

Lihaa, voita, kaaliksia,

Junaan kiireest' työnnetähän

Kuopiohon kyyditähän. —

Puijo näkyy! kaikkein silmät

Junan akkunoihin käyvät

Kukkulata kurkistavat

Seutuloita tarkastavat:

Kyll' on tässä kauneutta,

Maisemalla mahtavuutta!

Eikös lienekin nyt jo

Lähimailla "Kuopio!"

(Savolaisen laulu).

Kalevala.

(Kalevala-juhlassa 1885.)

Kolkkohon korpehen Suomalainen

Raivasi asuntonsa.

Luonto on jäykkä ja uhkaavainen,

Leppyä ei taho konsa;

Ankara haltia Pohjolasta

Vainovi, torjuvi tulokasta,

Vaan tämä haltian voittaa,

Laulaen kannelta soittaa.

Metsissä jylhissä isännöivät

Kontiot seuroinensa,

Karjoa kaasivat, riistaa söivät

Kansalta herkuiksensa.

Vaan eipä säikähdy Suomen miesi,

Rohkeudella ja taiten tiesi

Kontion vallankin voittaa,

Laulaen kannelta soittaa.

Ahdinkin aartehet valloittaapi

Saaliiksi itsellensä,

Tapion tavarat myöskin saapi

Leiväksi perheellensä;

Lehtohon laajahan kasken kaatoi,

Perkasi peltoja, niityt raatoi,

Työstäkin tauottuansa

Soitteli kanteloansa.

Aina hän lauleli, aina soitti

Kainoa kanneltansa,

Murhe jos vallata mielen koitti,

Huolissa, iloissansa,

Lauleli, soitteli Suomalainen,

Varsin on laulelo lumovainen:

Kaikki hän laululla voitti,

Tenhoten kannelta soitti.

Äiti se lapsensa laulelolla

Unehen uuvuttaapi,

Taattopa poikansa kantelolla

Taistohon innostaapi,

Sankari soitteli voitollensa,

Lempivä lauleli armaallensa,

Taudit ja Tuonenkin voitti,

Loihtien kannelta soitti.

Tuskin on luonnossa ilmausta,

Josta ei laulaa voinut,

Eik' elämäs sitä tapausta,

Jost'ei jo kannel soinut;

Vieläpä jutteli jumalista,

Lauleli urhoista mahtavista,

Taivahat tutkia koitti;

Laulaen kannelta soitti.

Näin eli, laulaen laulujansa,

Kannelta helkytellen,

Aikoja pitkiä Suomen kansa,

Korpia raivaellen;

Lempivi armasna emonansa

Maatansa, lauluja, kanneltansa,

Sortajat vierahat voitti,

Urhona kannelta soitti.

Vihdoinpa tunkesi vieras tänne

Uusine tapoinensa.

Montapa meidän miehiämme,

Voitti se puolellensa,

Ei nämä laulele äidin kanssa,

Holho ei armasta emonansa,

Murhe nyt äidin voitti,

Itkien kannelta soitti.

Soittaen kieliä sortuneita

Äiti nyt huolissansa,

Kaipasi kotoa luopuneita

Armaita lapsiansa,

Joista jo muutamat loistossansa

Inhosi entistä kotoansa,

Vieläpä nauroi ja moitti,

Äiti kun kannelta soitti.

Vihdoinpa kuulivat poiat oivat,

Kuulivat millä lailla

Kummasti laulut ja soitot soivat

Kaukana salomailla:

Sinne he rientävät katsomahan

Laulua, soittoa kuulemahan,

Ihmetys heidät jo voitti,

Äiti kun kannelta soitti.

Riemuten laulut nyt kätköstänsä

Ihmeeksi ilmi tuodaan,

Niitä jo kuullahan mielellänsä,

Kantelon soida suodaan.

Mieliin virkeys uusi saapi

Kalevan laulut kun kajahtaapi;

Ihmetys vierahat voittaa,

Väinämön kannel kun soittaa.

Laulele, soittele, Suomalainen

Kielesi kanteloista!

Silläpä säilyä voit sinä vainen

Kolkoista kohtaloista;

Laulusi laajat on sulle muuri,

Miss' on se tenho ja voima suuri,

Joita ei sortajat voita;

Suomi, sa kannelta soita!

Kun Uno Cygnaeus täytti 75 vuotta.

Tiellä lapsilauma vilkas

Riemusasti vaeltaa,

Käynti reipas, silmä kirkas,

Posket hohtaa, punertaa.

Siin' on lapset suurten taloin,

Sekä köyhäin mökkien,

Jotkut juoksee avojaloin,

Keveästi keikkuen.

Saapui matkamiesi tähän

Ja hän kysyi kummastuin:

"Metsähänkö telmimähän

Joukko juoksee naurusuin?"

"Ei — me kouluun kiiruhdamme,

Kello soi jo, kukaties; —

Hyvän päivän toivotamme

Teille vieras matkamies!" —

"Kouluhunko? — Eihän köyhät

Kouluun pääse milloinkaan!

Köyhän varat vähät, löyhät,

Rikasten on koulut vaan." —

"Eipä niin, nyt koulun ovet

Ovat auki kaikillen,

Auki Tiedon, Taidon povet

Ovat Suomen lapsillen." —

"Viipykääs, niin puhelemme,

Vastatkaatte mulle vaan:

Mikä mies se Suomellemme

Kansakoulun laittoikaan?"

"Sen me juttelemme teille" —

Kuului vahva vastaus —

"Tiedon, opin ovet meille

Avas' Uno Cygnaeus." —

"Hän se huomas' ettei kanna

Pelto hyvää hedelmää,

Jos ei orahat jo anna

Toivon syytä syvempää."

"Eikä metsä ole tuoret,

Vaan se kuivuu kokonaan,

Jos ei myöskin taimet nuoret

Pääse valoss' varttumaan."

"Eikä kansa ole vankka.

Turvass' ei oo isänmaa,

Jos ei kansan sarja sankka

Valistuksen voimaa saa."

"Cygnaeus näin tunsi, tiesi,

Ja hän lausuu, kehoittaa:

'Tehtävä on suuri liesi.

Joka kansan valistaa!'"

"Ja hän itse valppahinna

Lieden ääres ollut on,

Uupumatta, uutterinna

Tulta luonut kuntohon."

"Vaan nyt — kenties ystävämme

Käypi kohta lepohon,

Mutta meidän mielessämme

Hänen nimens' aina on." —

Näin ne pienokaiset tiesi,

Juoksit koulukartanoon. —

Hiljaa huokas' matkamiesi:

"Herra teitä siunatkoon!"

Pohjanmaan naisten valtiopäivä-anomuksia.

[Leikillinen nimipäivä-tervehdys eräälle naisvapauden harrastajalle Savossa.]

Oi terve, jalo naisten ruhtinas!

Ja sorrettujen eestä sotilas. —

Ma tulen sulon Suomen urholasta,

Siis huomannette: tulen Pohjolasta;

Tuon tervehdykset sieltä missä Franzén,

Tuo kuulu lauloi, syntyi suuri Castrén,

Ja missä Suomenkielin ammoin jo

Suloiset laulut laski Kallio;

Ja lyhyesti, on, se huomatkaa:

Se Runeberg'in, Topelius'en maa,

Siell' on myös suku suuren Snellman'in

Ja kehto kelpo Yrjö Koskisen,

Ja monta muuta miestä kuuluisaa,

On kasvattanut meille Pohjanmaa.

Ja otetaanpa esiin naisten haara:

Näät, sielt' on kotoisin Wacklinin Saara.

Ja siellä Pohjan ilo-leivoset

Iidalle neuvoi lumo-sävelet.

Ja Pohjan virtain pauhu, koskein nuotti

Emmylle jalon laululahjan tuotti,

Ja siellä kolkko halla harmaaparta

Soitolle neuvoi Haapasalotarta.

Maakunta, jok'on moista antanut,

Näin suurta Suomellemme kantanut,

Lie toki ansiokas saamaan ne

Pykälät, joita tässä pyydämme;

Kun jäsenenä sääty-salissa

Te vanhain viisas-partain parissa

Maan asioita käytte pohtimaan,

Niin näitä toivoo naiset Pohjanmaan:

Ensiksi, että mekin naiset siellä,

Jotk' oomme aivan aseettomat vielä,

Saisimme joka aika, jouten, työllä

Kävellä tuppi sekä puukko vyöllä;

Ja toinen toivo, että ain'iaan,

Kun raisu ranskantanssi tanhutaan,

Nais-suku vallan sitä johtaa saisi,

Mies punastuisi, nainen kuiskuttaisi;

Ja sitte toivoo Pohjan vaimo-väki,

Ett' uljas, Kuopiosta Puijonmäki

Nyt kauniin Waasan viereen siirrettäisiin

Ja siihen tähtitorni rakettaisiin,

Ja siinä tähtein tutkijoina oisi

Vaan naiset, jotka paljain silmin voisi

Tarkemmin taivaan merkit tarkastella,

Kuin miehet koneilla ja kiikareilla;

Ja kosk' ei naisill' ole sitä hintaa.

Ett' tähdet kaunistaisi niiden rintaa,

Me, vaikka Otavasta ottaisimme

Upeimman tähden silloin rintahamme;

Myös voisi täällä tarkoin tietoon panna,

Kuink' elustelee länness' vanha mamma.

Savohon kyllä kukkuloita jää,

Jos siirretäänkin poies kumpu tää. —

Ja viel' on pyyntö, suuri arvost' aivan:

Ett' antaisitte meille kelpo laivan,

Joll' etsittäisiin käsiin Pohjoisnapa;

Ei kelpaa tässä kehnoin miesten tapa,

He sinne, tänne Pohjoismerta liekkuu,

Ei löytäin paikkaa, jossa napa kieppuu,

Ja senpätähden mailma nurin kasvaa.

Kun kukaan ei nyt Pohjoisnapaa rasvaa;

Mutt' jospa nainen laivan ohjat saisi,

Hän oitis napapiikkiin johdattaisi;

Ja että naiskysymys myöskin täällä

Sais jalansijan, napapiirin jäällä,

Niin sinne hankittaisiin "tidning" uusi,

Jok' ilmestyisi viikoss' kertaa kuusi,

Ja meistä jäisi yksi taikka kaksi

Nord-Pol Tidningin redaktörerskaksi.

Eräälle kihlatulle.

Kevähästä lauletaan,

Kukkasista iloitaan,

Vaikka vaan ne ovat katoovaiset;

Yhden tiedän keväimen,

Yhden kulta-kukkasen,

Jotka eivät katoa, kuin maiset.

Kultaa täällä halutaan,

Tavaroita tahdotaan,

Vaikk' usein ne kylmän ilon tuopi;

Yhden tiedän tavaran

Kallihin ja parahan,

Joka autuuden jo maassa luopi.

Yhtä, toista tapailee,

Sinne, tänne hapuilee

Ihmis-sydän täällä yksinänsä,

Eikä löydä kuitenkaan

Tyydytystä milloinkaan,

Kurjaks' luulee mailman, elämänsä.

Vasta, kun on pyhillä

Tosi-lemmen siteillä

Sydämehen sydän liittynynnä,

Vasta silloin kalleimman,

Ikuisen ja ihanan

Aarteen on se täällä löytänynnä.

Usein kyllä lausutaan:

Aivan arvoton on vaan,

Löyhä tunne, korusana, "lempi",

Kuitenkin se suuresta

Luojan iki-aarteesta

Kallihin ja suurin osa ompi.

Ystävä, kun olet nyt

Vasta-lemmen löytänyt,

Sydämesi aarteen armahimman,

Muista, että lempi vaan,

Jos se pahoin kohdellaan

Saattaa myöskin huolen karvahimman.

Rekiretki Toivalaan.

(Jouluna 1882.)

Joulu joutui iloinensa,

Kemuinensa, kestineen;

Maakin peittyi seutuinensa

Valkeahan pukimeen;

Jalas liukkahasti liitää,

Hausk' on maita, jäitä kiitää.

Kuu kun luopi valoaan

Savon talvi-maisemaan.

Asetappas etehesi

Virkku varsa, vaahtosuu,

Kumppaniksi rekehesi

Ota kultas, taikka, muu!

Kas, jo joukko kilparintaa

Kiitää pitkin järven pintaa.

Minne matka kulkeekaan? —

Toivolahan ohjataan.

Näinpä joukko joutui tänne

Tällä rekiretkellään;

Mutta, katsokaamme minne

Kansa kaikki rientääkään:

Ihmis-elo joka hetki

Myöskin pitkä rientoretki

Toivojen on valkaamaan,

Siis, on retki Toivolaan.

Minne immen mieli palaa,

Minne silmät luopi hän?

Minne nuorukainen halaa

Miehen teille päästyään?

Sinne, missä lempi luopi

Kodin, armahaisen suopi:

Nuoret kaikki matkallaan

Ovat Lemmen Toivolaan.

Maanmies vankka, astuissansa

Auran peräss' pellollaan

Kulkee, pyrkii puuhissansa

Viljavuuden Toivolaan.

Niinpä virkku virkamieskin

(Usein kumarrellen) myöskin

Rientää arvon onnelaan,

Paksun leivän Toivolaan.

Ahnehet ne kannustaapi

Joka päivä ratsuaan,

Kulkuansa suunnittaapi

Rakkaan rahan Toivolaan.

Kirjakoit ja taidesuku

Ain' on yllään matkapuku

Uupumatta astuissaan

Laakeritten Toivolaan.

Vihdoin kaikki vaeltajat

Silmät sinne kohottaa,

Miss' on onnen ikimajat,

Missä rauha odottaa;

Sinne suurin rientää retki.

Lähtee, saapuu joka hetki

Asukkaita aavan maan

Tuonne Iki-Toivolaan.

Mutt' ei kaikki, jotka kulkee,

Toivolaansa saavukaan,

Onnen oikut suunnan sulkee.

Moni uupuu matkallaan. —

Mutta meistä, kaikki tänne

Suorin saapui määrällämme,

Tien kun viittoi vesat puun,

Valon antoi loiste kuun.

Niinpä ain' ois astuttava

Tietä, opin viittomaa,

Sitä tietä kuljettava,

Jota totuus valistaa.

Ken ei tuota tietä jätä

Sit'ei konsaan toivo petä,

Kell' on rauha rinnassaan,

Saapuu totta Toivolaan.

Alla Annin akkunan.

Lunta, lunta taaskin lunta

Tuiskii, tulla tupruaa,

Kyynärää jo kolmikunta

Kantaa lunta jää ja maa.

Kadut, kujat lumi täyttää,

Tuskin päästään kulkemaan,

Luutaa, lapiota käyttää

Täytyy aivan ahkeraan.

Mutta, tuosta huolimatta

Lumitulvast' ollenkaan

Polku vahva lakkaamatta

Johtaa Annin akkunaan,

Vaik' ei siinä luudin luoda,

Lapioin ei laisinkaan,

Eikä lumiauraa tuoda

Tietä auki raivaamaan.

Mikäs taikavoima tässä,

Mikäs totta käypikään

Tietä auki pitämässä

Aamuin illoin yhtenään? —

Ei oo taikavoiman työtä,

Eikä ihmeet tässä näy,

Mutta — kuules: päivää, yötä

Tässä Annin sulhot käy.

Siinä Pekka poikkeaapi

Aamuin työhön mennessään,

Siihen Tahvo tallustaapi

Päivätyöstä päästyään;

Sotamiehet myöskin tässä

Käyvät ohikulkeissaan

Akkunasta pilkkimässä

Armast' Anni kultaistaan.

Kaikillen on Annill' antaa

Hellä sana, silmäys,

Kunkin sydämehen kantaa

Sulo toivon viritys. —

Mutt' ei ykskään sulholoista

Tohdi kyökkiin astahtaa,

Sillä, siellä seuraa toista: —

Rouvan rautahaarukkaa!

Toisinansa ratoksensa

Pidemmänkin pakinan

Kuiskaa kanssa kultasensa

Anni, läpi akkunan;

Mutta, saiskos kauvan rauhaa, —

Äkin kuiske katkeaa:

Pata kuohuu, liesi pauhaa,

Annin täytyy kiiruhtaa.

Joskus myöskin sattuu illoin,

Että tässä yhtyvät

Sulhomiehet, mutta silloin

Syntyy kovat kähäkät:

Kilpaveljet raivosasti

Pieksää, sättii toisiaan,

Anni silmin hartahasti

Seuraa heidän taistoaan.

Mutta vihdoin täytyy tuosta

Yöhön kylmään, synkiään,

Jonkun raukan pakoon juosta,

Runneltuna yksinään;

Eipä toki Anni hylkää

Myötä- vastoin-käynniskään

Syämestänsä yhtään ylkää,

Kaikk' on hällä mielessään.

Lunta, lunta yhä heittää,

Tuiskii, tulla tupruaa,

Tiet se täyttää, polut peittää,

Vaikea on vaeltaa,

Mutt' ei lumi, tuisku sulje

Tietä Annin akkunaan;

Jos et tuota usko, kulje

Vaikka itse katsomaan! —

Kuopion Vap. Palokunnan marssi.

Jo temppelin kellot ne soivat

Ja taivas se ruskoittaa:

On raivossa taas tulen voimat,

Kotimme ne vaaraan saa.

Me riennämme vastahan tulta,

Sen raivon me murramme,

Niin vaaran me poistamme sulta

Sa kallihin kotimme.

Mutt' rinnassa liekkivä, pyhä

Meill' on tuli valloillaan,

Se syntymämaallemme yhä

Ja kansalle hehkuu vaan.

On kurja ja kunnoton poika,

Ken Suomen ei kunniaa,

Sen kieltä ja kansaa koita

Ain' innolla puollustaa.

Ja jos tätä armasta maata,

Ken tahtoisi sortamaan,

Ei tuota me kärsiä saata

Vaan voimamme ainiaan,

On turvana sorretulle,

Ja sortaja koston saa,

Näin seisomme suojana sulle,

Sa armias synnyinmaa!

Nuo katsehet neitoni armaan

Ain' intoni vahvistaa,

Kun tiedän ja tunnen ma varmaan:

Hän mulle ne lahjoittaa;

Ma sammuta en sitä tulta,

En konsana rinnastain,

Min siihen sa loit, sulo kulta,

Vaan sulle se hehkuu ain'!

Myös suojaamme ain' sitä tulta

Mi kansamme valistaa,

Se tiedon ja taidon kulta,

Pois raakuuden karkoittaa.

Niin, sen tulen varjelijoina

Me seisoa tahdomme.

Ett' onnehen veisi sen voima

Tään armahan kansamme!

Kolmenlaiset lasisilmät.

Kolmet mull' on lasisilmät,

Kolmet oivat, kirkkahat,

Jotka vuoroin tahdottani

Nenälleni saapuvat.

Yhdet niist' on vaaleaiset,

Valkolasit kiillokkaat,

Ne kun saavat silmilleni,

Pois on murheet mutkikkaat.

Silloin maa on mielestäni

Aivan armas asua:

Ahmaten ja sykkein sydän

Juopi elon riemua.

Mutt' on toiset nokimustat,

Pikimustat, tosiaan,

Usein saan ma niiden kautta

Kurkistella kurja vaan.

Mielestäni mailma ompi

Silloin, kurja, katala;

"Syän ei syttä valkeampi,

Miel' ei paree tervoa."

Kolmannet taas sinisilmät,

Toivon silmät sievät saan:

Toivon siivet silloin vievät

Sielun, uumenista maan:

Vievät toivoa kukkulalle

Kaunihille katsomaan,

Innot, voimat virkistyypi,

Surut suistuu unholaan.

Rikki löisin jos ma voisin,

Lasit mustat, mokomat,

Rojukopsaan unhottaisin

Myöskin lasit vaaleat.

Mutta toivon sinisilmät

Päässäni jos aina ois,

Toivo kulta kulutella

Aijan armahasti vois. —

Laula, laula!

Miksi riudut ihmisrinta

Elon huolista?

Soita kieltä suloisinta

Luojan luomista!

Laula, laula surevainen!

Se on riemus' ensimäinen:

Piennä sun jo, itkeväisen

Kehdossasi keikkuen,

Äidin laulu lumoovainen

Siirsi helmaan unosen.

Helky laulu, sävel soi!

Rauhoittaa se rinnan voi;

Laula, laula vaan!

Mutta muista, ettei aina

Rinnan sävel soi,

Eikä kieli laulavaisna

Ikäs' olla voi.

Laula, laula nuorukainen,

Neito hellä hempukkainen!

Ruusu-hohdon poskiltasi

Huolten halla haalentaa,

Sävelehet rinnassasi

Vanhuus vihdoin rusentaa.

Nyt on rintas lempein,

Nyt on laulus' ihanin;

Laula, laula vaan!

Päivän paiste korven jylhän

Lämpimäksi saa,

Lauha tuuli jäänkin, kylmän

Voipi sulattaa.

Niinpä valjun vanhuksenki

Virkistääpi laulun lempi:

Elost' entisestä armaat

Muistot taasen uudistuu,

Sydän synkkä, hapset harmaat

Kaunihisti kirkastuu. —

Laulu, liekkuiss' kehtomme,

Laulu vihkii hautamme:

Laula, laula vaan!

Henkeni.

Kun ma kauniin laulun kuulen,

Enkeleiden luovan luulen

Ihmisrinnoin riemua;

Lempi rientää rintahani,

Sointuisuus on sielussani.

Sydän täynnä suloa.

Helkkyessä sulon soiton

Tunnen itselläni voiton

Halvoist' elon suruista.

Säveleiden lumovoimat

Myrskyssäkin tyyntä soivat,

Hengen kieltä suloista.

Vaan kun immyt ihanainen

Hymyileepi, enpä vainen

Tiedä mihin vertaisin:

Hän on somin soitto, laulu,

Hän on kaunein kuvataulu,

Ihanteeni korkein.

Haavalle.

Miks' noin surren suhahtelet,

Miks' on lehtes' levottomat,

Vaikk' on tyyni maailma?

Ei voi kastepisaraiset,

Eikä linnut laulavaiset

Lehdillesi istua. — —

Niin, — mun synkkä sydämeni

Myös on aina rauhatonna,

Aina riehuu, raivoaa:

Ei voi ilon kiiltohelmet,

Eikä riemun kultakäet

Siinä loistaa, kukahtaa. —

Sitävarten varmaan.

Sitävarten varmaan

Tuli rinnassani

Liehuu lakkaamatta,

Että sydämein se

Saisi puhtahaksi,

Niinkuin kulta kallis

Tuless' puhdistuupi. —

Vaan, jos sydämeni

Lienee kokonansa

Kuonaa, eikä kultaa,

Silloin tuima tuli

Poroksi sen polttaa,

Kuluttaa ja kalvaa,

Niinkuin aina saapi

Kukistuksen kurja,

Hävityksen halpa.

Laulakaa!

Katsokaa, katsokaa!

Kuinka kirkas lahden laine,

Hopealta hohtavainen

Rannan hiekkaa läikyttää,

Laulun siinä synnyttää:

Laine laulaa armahasta

Suomenmaasta ihanasta.

Kuunnelkaa, kuunnelkaa!

Kuinka kosket mahtavasti,

Virrat vierein vilppahasti

Halki sulon Suomen maan,

Kuohullaan ja pauhullaan

Laulelevat armahasta

Suomenmaasta ihanasta.

Kuunnelkaa, kuunuelkaa!

Kuinka kuuset kunnahalla,

Vankat hongat kankahalla,

Haavat, koivut kohisee

Tuulen tullen suhisee.

Puutkin laulaa armahasta

Suomenmaasta ihanasta.

Kuunnelkaa, kuunnelkaa!

Kuinka linnut iloissansa

Aina laskee laulujansa,

Kun he jätit kaukomaan,

Tulit tänne Pohjolaan

Laulamahan armahasta

Suomenmaasta ihanasta.

Laulakaa, laulakaa!

Ihmislapset, iloitkaamme,

Luonnon kanssa nauttikaamme

Kauneutta Pohjolan,

Isänmaamme ihanan!

Laulakaamme armahasta,

Synnyinmaasta ihanasta!

Epätoivoisen jäähyväis-laulu.

On kylmät Pohjanmailla yöt

Ja usein paksut lumivyöt

Tääll' luonnon kapaloipi,

Vaan kylmempi kuin lumi, jää,

On sydämeltä neito tää,

Jolle nyt lauluin soipi.

Tää kylmyys minut karkoittaa

Ja jättämähän pakoittaa

Nyt rakkaat syntyseudut.

Ma raivoin riennän sinne nyt,

Miss' kaikki lempi on kylmennyt,

Ja pauhaa sodan meurut.

Ja suurin on se toivoni,

Ett' rauhattoman rintani

Lävistäis' tuima luoti;

Oi neito, jos sa kerrankaan

Muistaisit, että tähtes vaan

Tää sydänveri vuoti! —

Kullalle.

Suutele kulta.

Pois kevyt mieli multa,

Pois kehnot poikamaisuudet

Ja halvat halut, tuhmuudet,

Ja miehistä mieleni,

Mun lempeä kultani!

Suutele kulta,

Pois kurja ulkokulta

Mun sydämestäin, huuliltain,

Ja rehellisyys lietso vain

Mun rintahan' asumaan

Ja tietäni viittomaan!

Suutele kulta,

Tuo vihan kyinen multa

Mun povestani kurja pois!

Niin että rauhan ruusut vois

Siell' armahat asua

Ja kukkien tuoksua.

Suutele kulta,

Kun leimut lemmentulta,

Pois multa kylmyys, kankeus,

Ja musta mielen sankeus:

Sun silmäsi loihtikaan

Mun henkeni palamaan!

Suutelot, kulta,

Kun sulot saan ma sulta,

Mull' armain elon onni on

Ja rakkautes' verraton

Mun onneni, voimani,

Sä, lempeä kultani!

Ah, mun kultani.

[Ensimäinen värsy on vanha kansanlaulu.]

Ah muu kultani, kussa olet!

Kaukan' olet ja harvoin tulet,

Sydämest' sua rakastan!

Jos ma joskus sun unhotan,

Taikka muille sun ilmoitan,

Kostakoon mun Jumala!

Ah mun kultani, aina soisin,

Että luonasi olla voisin,

Sua suuresti ikävöin!

Olet aatteeni päivin, öin;

Jos en oisi mä siivitöin

Heti luokses lentäisin.

Vaikka kaukana toisistamme

Viettää täytyyvi nuoruuttamme,

Kerran yhdymme yhtehen,

Jos on lempemme totinen, —

Silloin oiva on onnemme

Aivan autuas elomme!

Kaikki kuiskaa kullastani.

Kun on kaunis kesä-ilta

Kuulen lehtokummuilta

Lempilaulut lintujen:

Näiltä luonnon laulajilta

Kuulen, armas neitonen,

Kai'un äänes suloisen.

Aurinkoinen taivahalta,

Kuukin pilven paltahalta

Lempeyttäs loistavat,

Tuulet tullen tuntureilta,

Taikka mistä tulevat,

Kullastani kuiskuvat.

Tulten loisto taivainen

Aivan on kuin vienosien

Hohde kullan poskien,

Säihky tähtein tuikkavien

Taasen tuopi mielehen,

Sulosilmät kultasen.

Niin on mulla aina varmass'

Muistossani neito armas, —

Toivon, pelvon vaikuttaa:

Sillä, myöskin aate karvas

Joskus mulle kuiskuttaa:

Omakses et häntä saa.

Niskani syy.

Kankeat on niskat mulla

Niinkuin puusta muokatulla

Kirkkokuvalla,

Senpätähden ei se mullen

Kovan-onnen kohdatullen

Virka ylene,

Leipä levene.

Tuopa mulle huolta tuopi,

Valottoman varjon luopi

Vastaisuutehen.

Ja ma tutkistelen noita,

Kuinka muita kankeoita

Aina aikanaan

Saadaan taipumaan:

Nahkuri se kankeata

Nahkaa jäykkää, puutavata

Voitaa rasvalla;

Koneseppä jäykennehet

Konehensa jäsenehet

Öljynestein vaan

Saapi taipumaan.

Maa kun vankka kankeaksi

Kuivettuupi kamaraksi

Pouta-ilmalla,

Vasta vettä saatuansa,

Ahnehesti juotuansa

Pinta jäykän maan

Alkaa taipumaan.

Viisaat meitä muistuttavat

Ottamahan luonnon tavat

Elon ohjeiksi;

Siis on mulla syytä kyllä

Niskaluuta liestytellä

Voitein väkevin,

Voima-nestehin.

Neuvotahan kyllä, että

Pitäis juoda pelkkää vettä,

Mutta, — uskokaa:

Vesi täss' ei mitään auta,

Kuivaks' käypi niinkuin lauta

Ruumis, sielu, vaan

Vettä saatuaan.

Kun ma ryypyt otan oivat

Ihmeitä ne tehdä voivat

Jäykäss' rungossa:

Pää se keikkuu notkeasti,

Nöyryys käypi polviin asti,

Kumarrukset saa

Silloin vaikka maa.

Kukin täällä hyväksensä

Käyttää keinot keksimänsä

Hyvin voidakseen;

Ken siis pitäis' kummanansa,

Jos mä täällä toisinansa

Voidan kautta suun

Jäykän niskaluun.

Maanviljelystä.

Ennen aina aattelin ja luulin,

Ettei mull' oo mitään viljelystä,

Ettei ole niitun niemekettä,

Pienintänä pellon penkerettä,

Eikä kylväjöitä, kyntäjöitä

Eikä miestä työtätekeväistä.

Vaan nyt olen kyllä kummakseni

Totisesti tullut tuntemahan,

Ett' on mulla oikein "mallitalo",

Jossa aina varsin vireästi

Miehet mahtavasti mullistavat,

Varsin ravakasti raatavatkin,

Väsymättömänä vääntävätkin:

Kyntömies se aina ahkerasti

Otsahani uurtaa uriansa,

Poskiani pitkin piirujansa

Kavertelee kanssa karhillansa;

Niittomies se häärii häiläkästi

Tukka-niitussani niittelevi,

Pääni pintaa paha paljastaapi

Leikkaajapa aivan ankarasti

Innossansa iskee sirpillänsä

Aina asti syvään sydämehen;

Kydön-polttomies ja kaski-ukko

Poron, pölynsä ja savun sankan

Varsin syytävät mun silmihini,

Niinpä näkö-neuvot himmentävät;

Puramies se houkko hommissansa

Luulee luitan' ehkä kallioksi.

Koska niitä aina kaluaapi,

Hampahani varsin hajottaapi;

Mutta kaikist' on se kummempata,

Että rautatienkin rakentavat,

Pitkin runkoani rustoavat:

Usein junat juosta jyristävät

Pitkin selkäpiitä pinnistävät,

Taikka säärivartta säilöstävät. —

Mitä miekkoset he toivonevat,

Mitä halunnevat hyötyvänsä

Tästä työstänsä ja toimestansa?

Muuta tuskin saavat tuloksensa

Kuni kunnottoman, kuivunehen,

Laihan makupalan matosille.

Ikävissä.

Linnut puissa laulelee,

Hausk' on aika heillä,

Toinen toista vastailee

Sulo-säveleillä;

Heillä hetket riemuiset,

Mulla pitkät, suruiset.

Olin ennen minäkin

Lintu laulu-puussa,

Ystäviä ympärin

Riemulaulut suussa,

Nyt mä ypö-yksin vaan,

Kurja, kukkuella saan.

Nyt on lauleloni vaan

Yksi-äänellistä,

Koitan, jos ma huvin saan

Soiton sävelistä:

Nekin suruisesti soi,

Ikävää ei poistaa voi.

Yhdy vieno tuulonen,

Yhdy laulamahan!

Ettei mieli murheinen

Varsin vaivu maahan;

Lauleluista kumppanein,

Kanna kaiku kuullaksein!

Murhe ja lempi.

Haamussa lemmen laskee

Hengetär usein ihmislasten luo,

Riemua armahinta

Nautita ensin heidän hetken suo,

Mutta se sitte muuttuu:

Muuttuvi mureheksi lempi tuo,

Kauheat, tuimat tuskat

Rintahan äsken riemuiseen se luo,

Karvahat kaihon kalkit

Sortuva sydän raukka silloin tyhjiin juo. —

Muodossa murheen joskus

Lemmetär ihmis-rintaan luikahtaa.

Polttoa, tuskaa ensin,

Outoja tuntehia vaikuttaa

Mutta se polo poltto

Liekiksi lemmen sitte leimahtaa.

Riemua armahinta

Nautita silloin sydän kyllin saa; —

Näinpä se Hengetär voipi

Murheeksi lemmen, lemmeksi murheen vaihettaa.

Tytön laulu kesällä.

[M. Canth'n näytelmässä: "Roinilan talossa".]

Metsän puita tuuli tuudittaa,

Joka lehti liikkuu,

Oksat keinuu, kiikkuu,

Karjankellot kilvan kalkattaa

Ja linnut livertävät la la la la lallaa!

Niinpä neidon mieli nuorell' iällä

Lentää kuni lehti ilman tiellä,

Näin iloiten

Vain ma laulelen,

La la la la…

Karjankellot kilvan kalkattaa

Ja linnut livertävät la la la la lallaa!

Sunnuntaina taasen kiikuttaa

Poiat iloissansa

Kukin neitoansa,

Korkealle keinu heilahtaa

Ja tytöt laulelevat la la la la lallaa!

Niinpä neidon mieli nuorell' iällä

Heiluu kuni keinu ilman tiellä,

Näin iloiten

Vain ma laulelen

La la la la…

Korkealle keinu heilahtaa

Ja tytöt laulelevat la la la la lallaa!

Kehtolaulu.

[Näytelmässä: "Koinilan talossa".]

Pium, paum! kehto heilahtaa,

Kun lapsi viattomana nukahtaa,

Pium, paum, äiti laulahtaa

Ja sydänkäpyänsä tuudittaa.

Pium, paum! sävel kajahtaa

Ja nuoret karkelohon kiiruhtaa,

Pium, paum, viulu vingahtaa

Ja joukko tanssissa jo tanhuaa.

Pium, paum! nauti elämää

Sa silloin kun se sulle hymyää!

Pium, paum: onni häilyää,

Se luopi valoa ja pimeää. —

Pium, paum! kerran kajahtaa

Tuo kylmä kellon ääni ilmoittaa,

Pois, pois henki vaeltaa

Ja ruumis mullan alla majan saa.

Kanteleelle.

Nyt kaiu kanteleeni

Ja mielein rauhoita!

Ja sulo säveleilläs kauvas

Kaihoni karkoita!

Kun säveleesi soipi

Se rinnan rauhoittaa,

Ja mielen murheisen se voipi

Lumollaan virvoittaa.

Niin kaiu kannel armas!

Jo rinta rauhan saa,

Jo tunnen kuinka kaiho karvas

Sointuihin katoaa.

Ja, tuulen tuohku vieno,

Vie sävel armaallen!

Hänelle kuiskaa kuoloon asti

Mä häntä muistelen. —

Siunaus ja kirous.

On ihanaa

Ja korkeaa

Kun itse siunausta haluaa,

Vaan vielä ihanampaa

Ja paljo kallihimpaa,

Kun toisen esirukous

Ja vilpittömin hartaus

Sinulle siunausta toivottaa.

On kauheaa

Ja ankaraa

Kun lähimäinen meitä kiroaa,

Vaan vielä ankarampaa

Ja kahta kauheampaa.

Kun jonkun täytyy itseään

Ja syistä synkkää sydäntään

Kiroilla, tuomita ja sadattaa.

Minkäpä voipi.

Minkäpä voipi järven tyyni pinta,

Myrsky kun kuohuttaa sen pauhinaan?

Minkäpä voipi myöskään ihmisrinta

Kun himot yllyttää sen kuohunaan?

Minkäpä voipi metsän vankka honka

Tuuli jos pois sen työntää juuriltaan?

Minkäpä voipi ihmissydän, jonka

Kiusaus poijes syöksee suunniltaan?

Minkäpä voipi sirot siemenjyvät,

Vaikka ne louhikkohon heitetään,

Jossa ne kuivuvat ja näivettyvät? —

Toisia mustaan multaan peitetään. —

Minkäpä voipi, jospa himot voittaa,

Kiusaus ihmis-mielen harhaan saa?

Vaikkapa kyllä kaikin voimin koittaa

Vastahan taistella ja ponnistaa.

Minkäpä voipi, vaikk'ei maailmassa

Viel' ole hyvä pahaa voittanut?

Vaikka ne taistelussa ankarassa

Ain' ovat toistaan kaataa koittanut.

Minkäpä voit sa jospa vikas kurjat

Täällä jo kaikki julki ilmestyy?

Vaikkapa toisten pahatteot nurjat

Kätköhön tarkoin aivan kääriytyy.

Minkäpä voit sa, vaikka mailma sitten

Ilkkuen näyttää sulle sormeaan,

Vaikkapa sitte joukko "ystävitten"

Inhoen pois sun hylkää seurastaan?

Minkäpä voipi, että ihmis-hurjat

Kerskuvat ylvästellen voimistaan?

Vaikka he lankeevat kuin rammat kurjat

Horjuen täällä käyvät ainiaan.

Minkäpä voipi, että alituista

Täällä on lankeemus ja taistelo?

Eikä me kuitenkaan tääll' usein muista

Ohjetta oivaa: "Älkäät tuomitko".

Nälkävuodelta.

(Mukaelma.)

Hän mökkihin pienenen kiiruhtaa,

Tuo Pietari pettua tuoden,

Ja siitä hän leipiä valmistaa

Vaikk' ei ole jauhoja sekoittaa,

Ei olkia joukkohon kuoren.

Ja lapsoset horjuvat isän luo,

He kalveat on kuni haamut:

"No, etkö jo leipää meille tuo?

Oi kohta jo hiukkanen maistaa suo!"

"Oi armahat, — en ole saanut" —.

"Kun äitimme hautahan kannettiin,

Tuon multavan peittehen ala,

Meill' leikkale leipää annettiin,

Se kyynelehilläsi kastettiin;

Se oliko viimeinen pala?"

"Nyt ruokia ei ole minulla,

Vaan Luojahan turvaukaamme;

Kentiesi Hän antavi aamulla,

Jos toivoa voimme me uskolla,

Niin varmahan lahjoja saamme."

Hän kantelon ottavi naulastaan,

Sen kieliä sormien soittaa,

Ja pienoset taukovi itkustaan

On rauha ja tyyneys kasvoillaan,

Pois soitanto puuttehet poistaa.

Vaan pois isä kääntyi ja — lymmyttää

Nuo tulvivat kyynelet koitti;

Ja riemusa polska se helkähtää,

Se pienoset hyppyhyn viehättää,

Vaan uupumus kohta ne voitti.

Ja olkisen vuotehen laidalla

Hän siunavi heitä ja huokaa,

Mutt' päivä kun alkavi aamulla,

Kaikk' aivan on kalpeat vuoteella. —

Ei pyydä he koskana ruokaa.

Koulu-elämästä.

Päivä koittelee

Kaunis kultainen,

Äiti huutelee.

"Nouse lapsonen,

Siunaa itsesi,

Lue läksysi!"

Uni ahdistaa

Pienen silmiä,

Huoli haihduttaa

Unen pilviä:

Nousee vuoteeltaan,

Koht' on vaatteissaan.

Sitte ahkeraan

Luvut lukeepi,

Laskee laskujaan,

Karttaan katsoopi;

Näin on valmis hän

Kouluun lähtemään.

Siellä kunnolla

Kaikki vastailee,

Iloll', innolla

Neuvot kuuntelee:

Saapi kymmenen

Todistuksehen.

Mutta Matti on

Kauvan nukkunut,

Läksyin luennon

Laimin lyönyt, mutt'

Nyt se raukka saa

Nurkass' mokottaa.

Venelaulu.

(Mukaelma. Flyt min snäcka…)

Viillä venhein vettä sukkelaan,

Niinkun jalo joutsen uidessaan!

Kun me kullan luokse ennätämme,

Levähdämme.

Kirkas kuu, mun tieni valaise!

Venhettäni aalto ajaise!

Kiirehesti vene joudu, juokse!

Kullan luokse.

Näin mun mailman' aalto tuudittaa,

Venhe tää on armas isänmaa,

Taivas kattoni ja aallot aavat

Haudaks' saavat.

Niissä kerran kun ma levännen,

Muisteletko mua neitonen? —

Vaiko mulle laulaa laine musta

Unhotusta?

Polska.

[Suoni. Klara stjernor små…]

Tähdet pienet pilkkii taivahalla,

Lalla la la la…

Onko kultaa nähty kulkusalla?

Laila la la la…

Lehdon kukat untuu,

Vieno tuuli tuntuu,

Mikäs viivyttää nyt minun ystävääni?

Jos mun pettää poika,

Eipä suru voita,

Eikä vaalistu mun poskipääni!

Kultani ei ole vielä tullut,

Lalla la la la…

Surisinko tuota, oisin hullu!

Lalla la la la…

Eipä itke neitti

Vaikka yksi heitti

Saan ma kyllä vaikka sata samallaista,

Mutt' en huoli noista

Mailman veitikoista

Heiss' on kavaluutta kaikenmoista.

Rakastunut.

Oi armas neito kulta!

Sun silmäs lempeät

Mun sydämeeni tulta

Nyt virittelevät.

Hei rallallaa ja rattattaa,

Ja markkaa satatuhatta!

Niin sulot silmäs' loistaa,

Kuin isäs' arkussa

Hopeiset markat paistaa

Ja kultaa joukossa,

Hei rallallaa ja rattattaa,

Kuin markkaa satatuhatta.

Ja puna-huules' somat

Niin sini-keltaiset.

Kuin seteleissä ovat

Nuo kuvat herttaiset,

Hei rallallaa ja rattattaa,

Kuin markkaa satatuhatta.

Ja poskes' pulleroiset,

Ne totta tosiaan

On rahamassin moiset

Kun siihen tukitaan —

Hei rallallaa ja rattattaa —

Noin markkaa satatuhatta.

Ja poves' korkealla

On sulo kaaressa,

Niinkuin sen armaan alla

Jo oisi tallessa,

Hei rallallaa ja rattattaa.

Ne markkaa satatuhatta.

Sun sormesi niin vienot

Kuin veksel-paperin

On viivat suorat, hienot,

Sun nimes kallihin,

Hei rallallaa kun sillä saa

Ne markkaa satatuhatta!

Jos omaksen' en saisi

Sua kulta ollenkaan,

En koskaan toista naisi

Jos häll' ei oisi vaan,

Hei rallallaa ja rattattaa,

Noin' markkaa satatuhatta.

Herra Tuulihatun elämäkerta.

Jo lapsena ma raukka totuin niin,

Ett' yhä uutta himosin:

Ma leikkikalut nurkkiin heittäelin,

Kun päivä paistoi, sitä tavottelin

Ja illan tullen kuuta kurkottelin.

Kun nuorukaiseks' sitte kohouin,

Niin kaikkihin ma ihastuin:

Mun viehätteli narrein kiiltonapit

Ja papin livut, halkihäntä-takit

Ja sotamiesten somat suippolakit.

Vaan näihinkin ma kohta tuskastuin

Ja taiteihisin harrastuin.

Ma soittotaitohon jo opein siksi,

Ett' oisin kenties pääsnyt rumpaliksi:

Vaan kohta taasen taivuin maalariksi.

Ma sitte laulajaksi laukesin

Ja kuulijoita huvitin.

Vaan arvostelmaa tuskin kuullaan moista,

Kuin mulle lausui eräs kuulijoista:

"Jaa ah, hän — luulen matkii kurkeloista".

Kun sitte lempi liehui hymysuin

Sen seurahan ma antauin:

Jos missä sitte näinkin tyttö-typyn,

Ma kohta leimahdan ja liekkiin sytyn

Ja jälkehensä otan oivan hypyn.

Ja rakkauten' oitis tunnustin,

Vaan tuskin vielä ennätin

Tuon uuden ulpukaisen nimen kuulla,

Niin vanhaksi jo alkoi tuokin tulla

Ja toista mieless' oli taasen mulla.

Nyt, — huomatkaatte — runottaren sain

Ma onnen-poika seurahain!

Sai silloin runoloita mailma kuulla,

Ja mittaa oli runon sääriluulla,

Ett' arvostella voisi kyynärpuulla.

Ja niin ma lauluihini ihastuin,

Ett' innossani, hymysuin

Ma ryypyn otin niiden kunniaksi,

Ja toisna päivänä jo otin kaksi,

Ja, — noh, — ne tuli lukemattomaksi.

Ja siten sain ma viimein armahan

Sen ansaitun ja parahan.

Ei halut voi nyt lailla virvan viedä

Ma valveillakin olless' torkun vielä

Ja herännenkö milloinkaan — en tiedä.

Niitä näitä.

I. Kilpailijat.

Kun Kari ja Tuomas kilvan virkaa veti

9:n merkin Tuomon niska teki,

Vaan Kaarlo seisoi aivan suorana;

Ja tuosta viran-antaja jo huomas,

Ett' yhdeksänteen luokkaan kuuluu Tuomas

Ja ett' on Kaarlo vasta alkava:

Ja Tuomas saikin kelpo viran heti,

Vaan Kaarlolle se pahan tempun teki,

Kun seisoi houkko aivan suorana.

II. Eskon mietteet.

Älkäätte luulko, ihmishoukot tuota,

Ett' Eskoll' ei oo mitään miettehiä,

Kun kuuluville niit' ei koskaan joudu:

Häll' ajatuksia on aivot täynnä,

Ne vaan niin maailman mahtavat ja suuret,

Ja pääluun luukut ovat liian pienet,

Niin ettei järjen jäykät järkälehet

Pois mahdu hänen aivo-aitastansa.

III. Pulma.

Antti armahaisellensa

Kerran kirjeen kirjoitti,

Vaan hän lempi-innossansa

Nimens' alta unhoitti:

Armas pulmaan joutui tästä,

Kun ei voi hän käsittää,

Kelle nuosta seitsemästä

Vastauksen lähettää.

IV. Kelpaa naida.

Pojallenpa neito

Kerran virkkoi näin:

"Tule kullaks' mulle.

Ole miehenäin!

Sen mä sulle kyllä

Taidan vakuuttaa,

Ett' on eessä meillä

Pelkkä myötämaa:

Kyöpeliltä vaan

Alas lasketaan".

V. Iidan suru.

Iida itki nyyhkytteli

Aivan kasvot kalvasna,

Äiti hältä tutkaeli:

"Mikä sull' on vaivana?"

"Niin, kun naapurimme Kyöstin

Sanat saa mun hirtehen,

Kun hän sanoo, että ryöstin

Hältä hellän sydämen.

Tään kun saapi mailma kuulla

Aivan oon ma onneton,

Kaikkihan nyt alkaa luulla,

Ett' oon varas verraton;

Aivan olen viattomasti

Tähän pulmaan joutunut,

En oo vielä tähän asti

Neulan vertaa ottanut,

Enkä Kyöstiäkään milloin

Sormellani koskenut,

Paitsi, — kun hän joskus illoin

Suudelman on suihkannut."

VI. Ryökynän vaiva.

Vaiva ompi tällä

Meidän ryökynällä,

Rinnan polte hällä

Parattava ois.

Liekö tohtoreita

Siksi oppineita,

Että paranteita

Hälle antaa vois?

Ehkä suvisella

Veden juomisella

Sekä uimisella

Vaiva syöntyis pois?

Oh ho! mamma kulta

Mitä kuulen sulta!

Eihän lemmen tulta

Veet saa sammumaan!

Nähtyäni Pietin

Rintani sai liekin,

Sydämeni vietin

Häneen ainoaan;

Hänen silmäins' sini

Paras lääkärini,

Uima lampyeni

Pietin helma vaan.

VII. Neuvo.

Kun veikko sa vieraaksi joudut

Ja tarjon' on juomiset maukkaat,

Niin sillä sä täytehen saadut

Jos maljasi pohjahan naukkaat

Jo kohta kun muut vaan maistaa.

Taas toiset kun maljahan tarttuu,

Isännälle nyt onnea juovat,

Sun maljasi pohja jo paistaa:

Taas sullekin nestettä tuovat,

Ett' onnea viljemmin karttuu;

Muut maistavat niukemmasti,

Juo taas sinä pohjahan asti!

Näin mie olen ainakin tehnyt

Ja vaillen ma en ole jäänyt.

Kuu vieraisill' olen käynyt.

VIII. Sähkön aikakaudella.

Äsken rakastuin ma Saarallani

Ja hän samoin myöskin minuhun;

Hän oli aatteheni, unelmani,

Oi, min sulon loi hän sieluhun!

Eilein vielä istui sylissäni,

Kutrillani armas leikiten,

Painoin häntä vasten sydäntäni

Lemmen kulta kieltä kuiskaten;

Aamulla hän vielä suudelmansa

Suihkas polttavilla huulillansa,

Waan jo iltasella toisen kanssa

Kihlattuna keikkui iloissansa.

IX.

Liekö lemmen käsihin

Täällä monikaan

Henkeänsä heittänyt?

Waan kyll' ompi ainakin

Lempi monen kynsihin,

Totta tosiaan,

Päivänsä jo päättänyt.

X. Varovaisuutta.

Risto raukka rakastuu,

Innokkaasti ihastuu,

Kuu hän näkee neitosen.

Sievän punaposkisen,

Sekä kulta-kutrisen:

Neidon kuvaa kymmenkunta

Häiritsee jo Riston unta;

Mutt' ei mustakulmaisista

Eikä tummatukkaisista

Risto huoli ensinkään;

Suojellakseen sydäntään

Risto keinon huomajaa:

Rillit mustansiniset

Nenällensä asettaa,

Nytpä kaikki neitoset

Riston silmiss' mustat ovat,

Siniset ja muodottomat;

Näinpä säilyy vaarasta,

Raskahasta taakasta

Riston arka sydän parka.

XI. Käymätöntä viiniä.

Nyt oppinehet oivat väittelee

Ja varsin kiivahasti kiistelee:

Voik' olla koskaan käymätöntä viini,

Jollaista juoda voisi kansa "fiini".

Vaan, kuules kuinka kerran olikaan,

Kun Pekka pääsi aittaan kauppiaan,

Niin viinitynnyristä ahnehesti,

Niin paljo Pekka joi kun nahka kesti.

Ja hetken päästä, totta tosiaan.

Ei käynyt viini, eikä Pekkakaan,

Vaan liikkumatta makas' kartanolla,

Siis: viini käymätöntä voipi olla.

XII.

Pieni pakina Pakkasesta.

(P-puustavin pitämä pilapuhe.)

Pohjan Pakkasen pahimman

Puuhkean Puhurin pojan

Pisti päähän pälkähytti

Palellutella pahasti

Peltopaaden pitkän Pentin

Pekka pojan pikkaraisen:

Pakkas-poika pauhaeli,

Puhalteli puuhkeasti,

Paksut puuhkat puhkueli

Pitkän Pohjolan periltä,

Pekan pienen, Pentin pojan

Poskipäitä pulleroita

Pisti, pinnisti pahasti;

Pahoillansa Pekka parka

Pivohonsa puhalteli,

Pusertavi, painelevi

Poskipäitä polttavia;

Pakkanenpa pakkausi

Pekka paran paitahankin,

Puri, pisteli peräti

Pekan pintaa pehmeätä,

Poika polon polviakin

Petomaisesti pureksi:

Pekka painuvi pulahan,

Perätikin peljästyvi

Pauloissa pahan Puhurin,

Pälkähti pätevä päätös

Päähän Pekka poloiselle:

Pekka poika pistäysi

Pirtin pankolle pakohon!

Pakkanen Puhurin poika

Pötki pirttihin perässä,

Pistävi pakena päänsä,

Partansakin pakkoavi

Porstuasta pirttisehen;

Pekka puita paiskoavi

Pesään paksusti panevi,

Puhaltipa palamahan

Pölkyt paukkuvat pesässä;

Pakkasen pahalla päällä

Pian pirtistä pihalle

Piti painua pakohon,

Potkaistuna polttavilta

Puilta, pölkyiltä pesässä;

Pilkahtipa päivänenkin

Pilven päältä paistamahan:

Pakkaselle paha pulma,

Päivää pelkäsi peräti,

Piti paha parhaimpana

Pian pötkiä pakohon

Pimeähän Pohjolahan. —

Pikku Pekka piehtaroivi,

palavissaan paisteleihe

Pesän pielessä palavan,

Piittaamatta pientäkänä

Puuhista Puhurin pojan

Pakkas-paran päätöksistä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SANAJALKOJA: VIHKONEN RUNOELMIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLTÖ:

I.

II.

III.

I.

II.

IX.

XII.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE