The Project Gutenberg eBook of Ajan käänteessä: Isänmaallisia runoja ja ballaadeja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Ajan käänteessä: Isänmaallisia runoja ja ballaadeja

Author: Larin-Kyösti

Release date: September 19, 2020 [eBook #63236]

Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AJAN KÄÄNTEESSÄ: ISÄNMAALLISIA RUNOJA JA BALLAADEJA ***

AJAN KÄÄNTEESSÄ

Isänmaallisia runoja sekä balladeja

Kirj.

LARIN-KYÖSTI

Porvoossa, Werner Söderström, 1899.

Aleksis Kiven suurelle muistolle omistetaan nämä vähäiset laulut.

SISÄLLYS:

Aleksin joulu.

Menneitä vaiheita.

Elettihin ennenkin.

Huhun huuhkain.

Kun laulajat lauleli.

Suomenlahdella.

Saulin lankeemus.

Sudet tulevat.

Hakoisten linna.

Itke, itke nurmen nukka!

Epäilijät.

Ne kiltit lampaat.

Lalmantin kotiintulo.

Volhovin rannoilta.

Kansa erämaassa.

Pienen oikeus.

Rikkahat neitoset.

Tämä maa.

Poppa.

Raaseporin Ristinä.

Tule Suomen neitonen.

Näin unta.

Kullasta erotessa.

Maalisk. 13 p. 1899.

Mihareppuri.

Kulkeva ritari.

Aulanko.

Hämäläislaulu.

Kaiuin kirot.

Voi tätä kansaa.

Maanmiehen toukolaulu.

Kaarinan kehtolaulu.

Maastamuuttajat.

Uusi pomo.

Hetken siivillä.

Vapaa sana.

Laulajan palkka.

Kavahda kansa.

Maan sydämmessä.

Tulkit tulivat.

Birger jaarlin uni.

Suomen lippu.

Postiruuna.

Ja Salomo lauloi.

Anna kättä veljellesi.

Tuomas piispa.

Suomen muuri.

Hämärän ääniä.

ALEKSIN JOULU.

Helki tiuku kuin helkit vaan illalla joulun, kun huurre peittää maan, tuima taival on kulkijalla, onni mustuneen orren alla, loista loitolle lieto lies, hankeen hukkuvi matkamies polulla maaliman rannan!

Lumi lennä kuin untuvyö, syvä ja musta ois muuten ilta-yö, lennä Tuusulan lammin luokse, miss' on mökissä oljen tuokse, kussa kynttilä lehahtaa! — Kuka tuvassa huoahtaa polulla maaliman rannan?

Lapset telmivät pahnoillaan, liekkien leikkiin mies tuijottavi vaan, elää vielä ja on jo vainaa, kalma kaartaa ja ilma painaa. Pystyvalkea loimottaa, sydän vilussaan vavahtaa polulla maaliman rannan.

Keijut lapsuuden kuiskuttaa: hoivassa äidin sait nuorra taivaltaa, oli pehmeät kotipellot, soitti rastas ja kiikkui kellot, tuttu väkesi kullervoi, silloin sielusi kannel soi polulla maaliman rannan.

Impivaara se tarinoi, laulusi kummit ne kummat lahjat toi, luomisinnossa istuit silloin paimenhuilulla soittain illoin ohikulkijan kuulemaa virttä, rattosan haikeaa, polulta maaliman rannan. —

Orsiin valkea heijastaa… Kalsea katse jo kosteen kiillon saa mailta ikuisen yrttipuiston, mailta onnen ja pyhän muiston, aatos haahtena laskettaa suurten unelmain merten taa polulta maaliman rannan.

Lapset telmivät pahnoillaan, mierollakulkija elää uudestaan, nostaa kättä ja siunaa lasta erheen elkeihin sortumasta. Loista loitolle lieto lies, poijes kulkevi matkamies polulta maaliman rannan!

Tummat neitoset kuiskuttaa: elonpolku kaita, laaja Manan maa, unhon unta saat kyllin tuolla, tahdot kuolla. — "Nyt tahdon kuolla!"

Hiilos hiipuu ja tummenee, koito kotiaan kaipailee polulla maaliman rannan.

23/12 98

MENNEITÄ VAIHEITA.

Minä näen sen kulkevan kansani, arot aavat käymään se lähti, oma maa se oli sen määränä ja oppaana Pohjantähti.

Se kuuli Imatran pauhaavan

ja ilosta sen silmä säikkyi,

nyt luvatun maansa nähdä se sai,

missä tuhannet järvet läikkyi.

Kalarikkaille rannoille riensi se,

kotasauhu sen saloja kiersi,

se kauppaa kävi ja ryösteli

ja kesantokaskia viersi.

Ja loitsuin ja jousin se metsään läks

ja keihäällä kontiot nauloi,

se soitteli joutessa kanneltaan

ja Väinölän urhoista lauloi.

Se kuunteli verensä kutsuja

ja heimosotiin se heittyi

ja puuttui mies, jok' ois koonnut sen

ja siksi se pimeään peittyi.

Ja pimeillä talvipuhteilla

porontaljoilla näki se unta,

läpi räppänän tähdet tuikkivat

ja putosi puhdasta lunta…

Souteli saarelta selälliseltä

vainohaluinen haaksi,

ristin nosti ne rannalle

ja kutsui sen uudeksi maaksi.

Pyhiltä puilta kansa luisui

pistävän ristin juureen,

oudot vierahat veroja vei

ja ne lujitti liittoon suureen.

Uskon ne antoi alentuvalle,

lännen lait ne antoi,

kuningaskruunuunsa kuultavaan

ne Suomesta helmen kantoi.

Löihän ne usein kun lyödä täytyi

karkeaa niskurilasta,

otti se oppia rikkaalta,

ei herennyt huokaamasta.

Vieraan purnuun jyvät se jauhoi

omalla vainiolla,

saihan se tiedon taikoja

ja vapaana sai se olla.

— Sodissa suurissa vierailla mailla

varttui kansani jänne,

hakkapeliittain voiman tunsi

jo uskossa heräävä länne.

Kulki se sitte kylvömailleen

kovan koittelun kansa,

tuskin toukonsa tehdä sai,

taas vietihin auraltansa.

Näen minä sotavankkureita,

pyörät ne ruumiita viiltää,

nälkäisen kansan maantiellä nään,

jääkyynel sen poskilla kiiltää.

Kasvoja kauhusta kalpeita nään,

hajalla tuuless' on hapset,

äitien rinnoista verta juo

taudissa tempoen lapset.

Tulena, tuhkana Suomen nään

kasakkahevosten alla,

idästä uusi voima käy

ja se käy kuin keväällä halla.

Piilopirteissä metsän yössä kätköss' on nuori kansa, soittavi suurta kanneltaan ja oottavi aamuansa.

* * *

Näen neljä valkoista ratsua, jotka kulkevat Suomen rantaa, näen neljän keisarin ratsastavan ja kaikki ne kruunuja kantaa. Sen ensimmäisen silmissä on lempeän mielen tulta ja missä kavio kapsahtaa, niin kukkia nostaa multa. Hän kutsuu isän äänellä ja viittoo valtikalla ja kansa se herää ja tervehtää ilosaatossa riemumalla, hän kutsuu sen uuteen elämään ja kutsuu sen neuvospöytään, hän "siunattu", suuri ja valkoinen hän kansansa sydämmen löytää ja rakkaudella hän rankaisee ja lempeydellä hän kostaa ja kansakuntien arvohon hän hyljätyn heimon nostaa. Voi, kuinka on ihana hengittää, kun vapaana ilma seestyy, kun keväästä linnut lipertää ja toukokylvötkin eestyy, kun kätköstä kannel kannetaan ja se päivän paisteessa loistaa ja ihmiset ilosta itkien taas katsovat toinen toistaan. Minä näen sen toisen ruhtinaan, jolla raudast' on rakettu tahto, hän on ylväs vartija oikeuden, hänen ratsunsa kyljill' on vahto. Minä näen sen kolmannen ruhtinaan, jonka kilvestä vapaus hohtaa, isoisänsä teot hän kruunavi ja kansani juhlihin johtaa. Ja sitte ma näen sen neljännen, joka hiljaa tietänsä kulkee. Ja aika kääntyy ja sumuhun se iloiset kuvat sulkee; ja sitte… kuuntelen töminää, joka hukkuu suurihin metsiin, taas kansani yössä vaeltaa ja auttajan kättä etsii. — —

ELETTIHIN ENNENKIN.

Elettihin ennenkin ja tehtiin sitä työtä, isot vihat kestettiin ja monta halla-yötä.

Oli korvet kuurassa

ja nyt ne vihannoivat,

missä suolle kuiri sous,

nyt toukolaulut soivat.

Kahden tulen piirissä

ja aina surman eessä,

vettä tuolla, vettä täällä

sekä verta veessä.

Koskihan se ruoskan silmu

köyhän selkäpiitä,

joskin kuloon kukertui,

niin nousi taasen siitä.

Elää köyhä leivättäi,

se keito kiusoitettu,

suuruksena sammal on

ja iltaisena pettu.

Elää köyhä lämmöttä

ja vielä juosta viistää,

vaan ei elä köyhäkään,

jos ilman siltä riistää.

Mene silloin tietäjiin

ja kysy surman hintaa,

kuule tyhjää sorinaa,

mi kiertää pitkin rintaa!

Ei oo ajat entiset,

mut viel on ilmaa kyllä,

toivon puuska puhaltaa

ja tähtiyö on yllä.

Elettihin ennenkin, ei luikerreltu loukkoon, kynnettihin, kylvettihin, laulettihin joukkoon!

9/3 99.

HUHUN HUUHKAIN.

Huhun huuhkain se kohosi korven yöstä, miss' istui ja peitteli pillojaan, kevätlinnut se pois oli pesistä syöstä, se kierteli, kaarteli rauhaisen maan.

Salon aukosta laaksoon se huutaen huhki

ja töytäsi puihin ja pensaisiin

talon tarhain ja lehdon leppien puhki

ja kylissä huutohon yhdyttiin.

Se nousee ja kasvaa ja sumua kyntää ja miesten mieliä kiihoittaa, se Laatokan rannoilta Lappiin ryntää, sen alla kuohuvi levoton maa.

Tammikuussa 1899.

KUN LAULAJAT LAULELI.

Kun laulajat lauleli maastaan vaan, korukaiuksi aina sen luulin, kun juhlissa juotiin ja hurrattiin, vain toisella korvalla kuulin.

Miks ontoilta eläköönhuudot soi:

"tämä maa ja sen kansakunta

valon suuria soihtuja heiluttaa

näin keskellä jäätä ja lunta."

Miks rakkaampi, köyhempi muita se ois

tämä Suomen pohjonen soppi?

Niin silloin kyselin itseltäin

ja vastasi Tolstoin oppi.

Se suuri tietäjä vastasi kai:

"ne juhlivat aivan syyttä,

isänmaallinen rakkaus sotia tuo,

se on paljasta itsekkyyttä!"

Vain puoluekiihkoa kaikessa näin,

maan voimaan nuivasti luotin

ja ma kuljin kuin koditon kulkea saa

ja hetkeä suurta ma vuotin.

Ja se hetki se tuli kuni salamayö,

se iski mun rintani jäähän,

sain sulavan, suuren rakkauden,

joka tarmoa takoo päähän.

Omat pyyteet kimposi itsestään,

ne olikin tomua, tuhkaa,

tätä maatahan vain voin rakastaa,

jota julmat jumalat uhkaa.

Se maa, se maa on ihana maa,

vaikka ilma sen kovaksi hyytää,

se on toivoni maa, se on unteni maa

ja se elää tahtoo ja pyytää.

Tyrtaioslauluja laulaisin,

jos Luojani lahjan antais,

jos voisin kansani nostattaa

ja kantelo kaiun kantais.

Miten muuten voisin ma laulaakkaan, kun on ryönätty rakkain haave ja yli tämän sorjan Suomeni maan käy valheen kaamea aave!

23/7 99.

SUOMENLAHDELLA.

Usva se souteli Suomennientä ajassa ajelevassa, eikä näkynyt tähteä pientä tuttuna tuikkimassa, Suomenlahdelle haahdet hajaantui, himon häijyt henget räntään ryömien ui.

Solisi, kohisi, lunta tuiski itäisten ilmojen suista,

Virosta viimat kulki ja kuiski kovista koitteluista,

hiutuen himmeni majakkasainiot,

raukes rannikolle kosteat rauniot.

Silloin ilmassa viha vinkui hälyssä punaisen kauhun, raanakivi se mereen sinkui, hajotti kuohuvan sauhun, taivas selkeni maita heijastamaan, näytti maalimalle rumasti runnotun maan. — — —

SAULIN LANKEEMUS.

Saul istui purppurapatjoillaan ja Herralta kasvonsa peitti, hän oli niin kalpea kasvoiltaan, pahat henget kaarsivat kulmillaan, Saul nuoren heimon heitti.

Hän unohti rauhan ja rakkauden,

jonka valalla vannoi ja antoi,

hän kuunteli naurua narrien

ja hyljäsi neuvot hurskaiden,

Saul surua sairasta kantoi.

Ja maassa pyhästi itkettiin ja suru oli mökissä aivan ja palatsin portille riennettiin, siihen toivon suureen Jerusalemiin, jotta loppuisi vaino ja vaiva.

Saul istuu mykkänä patjoillaan, hän ei kuule, mitä kansansa pyytää ja holvit on onttoja holvia vaan, on neuvonantajat vitsaus maan, ulos joukon ne joutavan syytää.

Ja kansa se maahan katseensa loi ja palasi raukein mielin ja tabernaakelin pasuunat soi, ne valheista, vaaroista vaikeroi kuni haljeten, huutavin kielin.

Se soitto sorahti maalimaan ja kierteli punaista merta ja pilvipatsas se pimitti maan, yhä pasuunat huusivat huoliaan: Saul janoo sotaa ja verta!

Mut Herran ääni kuului pilvipatsaan päältä:

Missä viipyy David, laulajaruhtinas ylväs, voittaja oman verensä ja maaliman ilo ja pylväs?

19/3 99

SUDET TULEVAT.

Lumess' on talot ja taipaleet, pakkanen paukkuu moukarin lailla, jäässä on kesäiset tantereet, majat on matalat näillä mailla, pitkä talvi on, pitkä tie, minne se vihdoin vie?

Maanmies katsovi peltoaan, akkunasäröt hän rievulla peittää, lapsen on vilu, se itkee vaan, kulppea tuulikin pyryä heittää, taivas tulessa punertaa, verta se heijastaa. — —

Ilkeät irnut puhaltaa, arolla sudet on ulvomassa, jono jo nevalta sukeltaa, kylien hallit on vahtimassa, kulkusen helke ja haukku käy, äitikultaa ei näy.

Kuulehan kuinka ne hampaita lyö, kitansa hohtaa haistaen ruokaa, hanki se halkee ja kirkas on yö! Voi, hyvät ihmiset apua tuokaa, missä äiti nyt taivaltaa, mistä hän turvan saa?

4/3 99.

HAKOISTEN LINNA.

Orjat vieritti kiviä, niskat notkui ja hiki juoksi huovin huutavan ruoskan alla kalliolla korkealla uuden uskon ja Neitsyt Maarian ja pyhien miesten vuoksi.

Oli Hämeessä hämärä, pyhän karsikon munkit kaasi, ristin säilä se siinä häilyi, missä Hiiden väki säilyi. Päivin Hakoisten linnaa rakettiin ja paadelle nousi paasi.

Varjot vaelsi maita, yössä yhtyivät hiitten huolet, hirvi hiihti ja riena riipi, Kylmäojan pojat[1] hiipi, paadet paukkui ja linna linkosi, kun suhahti noidan nuolet.

Orjat kiviä kirosi, aika jauhoi ne kohdussansa, sammal levitti vihreän sylin linnan Iiepehien yli; siell' ei Maariankämmen heloita.

Niin kertovi vanha kansa.

[1] Kylmäojan pojilla kansa tarkoittaa paholaisia, hiiden väkeä.

ITKE, ITKE NURMEN NUKKA!

Itke, itke nurmen nukka, valittele vaivainen, soios pieni kellokukka heinänpäissä heiluen!

Kuule kuinka syksyn keijut

pasuunata toitottaa,

varvut, korret värähtävät,

keltalehdet liplattaa!

Kuule kuinka köyhät purot

huuhtoo sammalpolkujaan,

kosket kolkkaa kumeasti

huokaellen huolissaan!

Pois on mennyt päivän silmä,

pois on mennyt ilo muu,

hallavalla taivahalla

yksin kiertää kaihon kuu.

Jäiskö jäähän rakkaat pellot,

joihin touvot kylvettiin,

sammaltuisko auran jäljet,

joista paljon toivottiin?

Mitä itkee nurmen nukka

niinkuin hiljaa kuihtuis pois,

miksi luonnon rinta huokaa

niinkuin rikos tehty ois?

Sitä itkee nurmen nukka,

vaikeroipi vaivainen:

tuli hurtta huovinmaalta,

raiskas nuoren neitosen.

Syttyköhön kuiva sammal,

missä riehui pakkohäät,

kiljukohon kivet, kannot,

joilla liehui hunnunpäät!

Siksi itkee hento lapsi,

sitä miehet miettii vaan,

sitä itkee kerjäläinen

mierontietä kulkeissaan.

Kootkoon taivas kaikki kaijut

yhteiskuoroon korkeimpaan,

vyöryköön se satasiivin

merten taa ja maalimaan!

Kuulkaa maat ja kuulkaa kansat

hätärummun kuminaa,

nuoren kansan käsi nousee,

kouristuu ja vavahtaa!

Silmä harhaa, syttyy, raukee, etsii, välttää kiusaajaa, katsoo kauvas, korkealle, vastaust' ei mistään saa. —

Helmikuussa 1899.

EPÄILIJÄT.

"Nyt pelastakoon kukin mitä pelastaa voi!" Epäuskon profeetat nauraa: "nyt tulee turma ja Suomen se lyö ja kaataa kuin korren hauraan!"

Jos äitien koristus rakkaus on,

jos vielä on viattomuutta,

jos sana on pyhä, joka vannottu on,

tuo puhe on valheellisuutta.

Ma huudan sen julki: se valhetta on,

jos vielä on Jumalaa mitään;

sen korren kuvussa siemen on,

joka uusihin aikoihin itää!

Ma uskon taimeen tulevaan ja ma odotan suuria töitä, ilokulkua valheen epäilen ja ma epäilen — epäilijöitä…

NE KILTIT LAMPAAT.

Ja lauman eessä tepsutteli kellokas se viisas ja kilille ja lampaille sen neuvomista piisas, se oli vanhan vakava ja siivo käynniltänsä, ei muistanut se entisiä sivuhyppyjänsä. Kun kellokas se määki mäillä: tää on pää ja pää! myös lampaat yhteen suuhun säisti: pää on aina pää!

Ja mik' on lampaan viisaus? ne vastas aina: pää!

Ja mik' on lampaan tuhmuuskin? ne vastas aina: pää!

Ne kyläkukon tieltä juoksi huiskin, haiskin pakoon,

niin takeltui ne kerran samaan raja-aidan rakoon.

— Lie sama juttu meilläkin, jos alusta sen alkaa,

on nähty meillä lampaita, joill' oli kaksi jalkaa.

LALMANTIN KOTIINTULO.

"Tulennasta tunnen purren,

kahden airon laskennasta,

puoli uutta purjehessa,

silkki Inkerin kutoma — —"

Helkavirsi

Tanumartista Lalmanti ritari satajoukoin juolevin sous ja punaisen purjeen alta moni välkkyi peitsi ja jous; hän vaelsi vierailla mailla jo kymmenen sotaista vuotta, nyt Inkerille ihanalle hän kultaiset kengät tuottaa.

Hän katseli läntehen, itähän, näki pohjassa kykkyrän: jos lienet sa pilven kauna, niin putoa itähän!

— "Ei pilkota pilven kauna,

vaan kartanostasi sauhu,

ja pitopaistit sieltä leyhkää

ja kuuluvi häiden pauhu!"

Näki Lalmanti punaisen päärmehen

ja lasketti suvantoon:

jos lienet sä ketterä kettu,

niin vilistä viidakkoon!

— "Ei juokse kentällä kettu,

vähä ritari Eerikki soutaa

ja Inkerisi ihanaisen

väen vihkitupaan hän noutaa!"

Ja Lalmanti kiristi köysiä

ja purje se pullistui,

näki rannalla valkean kaistan:

liet sorsa, niin merelle ui!

— "Ei ole se soutava sorsa,

lutin solassa Inkeri itkee,

häähameestansa silkkisestä

pois Eerikin helmiä kitkee!"

Häätupahan Lalmanti tunkihe,

tuho silmistä säkenöi,

vähä Eerikin ilmaan hän heitti

ja peitsensä kärkeen löi. —

Se Lalmanti sulho suuri vei itkevän Inkerin syliin ja viikkokaudet häitä juotiin, kumu kuului pohjolan kyliin.

VOLHOVIN RANNOILTA.

1.

Lennä pieni peipponen!

Lennä pieni peipponen, kiidä kultas kanssa kahden, kevättuuli leppoinen vie sun yli Suomenlahden Suomenmaalle!

Levitä nyt siipesi, saata hellä viesti multa, koivuun laita töllisi, laula silloin lintukulta Suomenmaalle!

2.

Eräälle suomalaiselle.

Sa täällä kuljet niinkuin mustalainen ja majaa muutat sinä yhtenään, et tahdo olla suora suomalainen, et synnyinmaastas tahdo tietääkkään.

Se sulla menee vaskikopeekasta,

sen herjaavasta katseestasi näin

ja uuteen uskoon käännät omaa lasta

ja vieraan eessä seisot paljain päin.

Niin arkunpohjille sa kasaat kultaa, sen menettää voit niinkuin kuntoskin, kun silloin poljet maasi hylkymultaa, se sua, kurjaa, ruokkii silloinkin!

Novgorod, 19/4 97.

3.

Kotoista kaihoa.

Krimin tuulen tanssiessa yli laajan Venäjän maan, satakielen soittaessa lehdon lempilaulujaan kuljin ja kuljin ja aattelin vaan, koska taas nään sen Suomenimaan?

Kevään näin jo kruunussansa

alta pilven väikkyvän,

vapahana kahleistansa

Ilmenjärven läikkyvän;

Kuljin ja kuljin ja aattelin vaan,

koska taas nään sen Suomenimaan?

Jäät jo lähti Volhovista

Laatokalle laulamaan,

kellot Jurjevluostarista

kaikui yli vihreen maan.

Kuljin ja kuljin ja aattelin vaan,

koska taas nään sen Suomenimaan?

Aattelin, oi, nuori Suomi viel' on talvi verhossaan, eikä tuoksu kielo, tuomi, eikä laula peippokaan. Kuljin ja kuljin ja aattelin vaan, koska taas nään sen Suomenimaan?

Kun ma kotipuoleen joudan käen huilunhuminaan, saaren suojaan ruuhen soudan, hennon vuokon poimin vaan. Kuljin ja kuljin ja aattelin vaan, koska taas nään sen Suomenimaan?

Novgorod, keväällä 1897.

4.

Yli rajan.

Jytky, jytky höyryn tahti, kaivattu, kaunis Suomi on tuolla, tuossa on lehto ja tuossa on lahti, täällä on ihana kuolla!

Täällä myöskin elää tahdon,

rakkailta rannoilta kieleni kuulen,

lainehet laulavat sauhussa vahdon,

kisoissa Karjalan tuulen.

Tuolla ilma painoi mieltä,

maa oli laakea varjossa pilven,

tääll' on niinkuin pilvien tieltä

näkisin kultaisen kilven.

Tuossa seisoo harjun mäki,

siinä se seisoi kummissansa,

luvatun maansa kun vihdoinkin näki

kulkeva Kalevan kansa.

On kuin vedet vilkastuisi, on kuin harjukin päätään nyökkäis, sumuinen ilmakin puhdistuisi, laaksohon metsät hyökkäis…

Kotona, kesällä 1897.

KANSA ERÄMAASSA.

Voi, kansani kaunis ja suruinen, sun tiesi on jyrkkä ja okainen, sun kohtalos viippuu va'assa, sinä olet kuin orpo onneton ja jalkasi veressä pestynä on kovan elämän erämaassa.

Et yötäsi levossa maata voi, kun heräät, on himmeä aamunkoi, et tiedä sa, mitä se tuottaa, sinä kyselet tietä, ei vastaa puut, ja korvesta ulvoo sutten suut ja tähtihin vain voit luottaa.

Sinä olet kuin kääpiö luolassa, on kivi sun leipäsi suolassa, sinä katselet luolan pohjaa; siellä jätti sun untasi hallitsee ja vuoteesi vieressä vallitsee ja kummaa kulkuas ohjaa.

Ja sinua äitisi etsii vaan ja huudoilla täyttävi erämaan ja poloista poikaansa vuottaa, hän yrttiä poimii ja rukoilee ja kerran hän haavasi voitelee, hän suurihin tähtiin luottaa.

22/7 99.

PIENEN OIKEUS.

On pienellä linnulla mökkinsä ja pääskyllä pesä hento, se siihen perheensä perustaa ja sillä on vapaa lento.

Taas latvoihin toiset rakentaa

ja linnatorneihin toiset,

taas toiset ei majaa laitakkaan,

ne vieraina käy kuin loiset.

Ja toisilla majansa maassa on,

ne pelkäävät aina hallaa, —

ei tiedä ne päivää päättyvää,

jona röyhkeän jalka ne tallaa.

On kansoilla asumasiansa

ja muutamat laaksoissa laulaa,

taas muutamat rämeissä, rotkoissa

tuvan kurkihirsiä naulaa.

Ja kansojen suuresta pellosta

on meillekin aidattu sarka,

se vaalivi onnen oraitaan,

se on nuori ja hallanarka.

Se kerran on nouseva lainehtimaan vaikka kesänsä se kalliista ostaa ja pilkatun pienestä voimastaan se täysiä tähkiä nostaa.

RIKKAAT NEITOSET.

Suvi-illalla lähtehen partaalla kolme rikasta neitoa teiskui, punakengät ne narskui ja soljet soi ja helmat ne kahisten leiskui.

Ja lähde se välkähti puvuistaan,

helorenkaista kultaisista,

ne neidot ne riiteli rahoistaan

ja suurista sulhaisista.

Sous silkkisen kaislan ranteelta

veenhaltija joutessansa,

hän naurahti neidot nähdessään

ja toitotti luikuriansa.

Jopa kaisla se metsänä heilahti,

valaskaloina lahnat uivat,

lepänlastut ne laivoina kelluivat

ja neidot ne hullaantuivat.

Ja kolmesta hopealaivasta

tuli kolmet sulhaset oivat,

kukin neito se antoi sormuksen

ja sulhaset kihloja toivat.

Ne koikkuivat hienolla hiekalla,

ne neidoille oli niin armaat,

takit niill' oli viheriän kirjavat

ja kaatiot hienot ja harmaat.

Veenhaltia saatti ne neitoset

kovin mielelle haikealle,

hän harakoiksi muutti ne sulhaset

ja sukelsi aaltojen alle.

Lens aidalle kolme harakkaa, voi kuinka ne neitoja ilkkui, ne nauraen näyttivät helyjään ja sormukset nokassa kiikkui!

TÄMÄ MAA.

(Kansanlaulun tapaan.)

Tämä maa on niin viheriäinen, se on onnemme kehto, leivän tuoja ja levon suoja sekä elämämme ehto.

Meillä puu sekä lemmen oksa

kevätkiireessä lehtii,

suvirakkahat laululinnut

meidän laaksoihin ehtii.

Tääll' on ponteva pojan rinta,

neidot täällä on korjat,

vihan viljaa ei täällä kylvä

oudot ontuvat orjat.

Tätä nientäkö sumu soutais,

kun on sarastava rusko,

tätä nientäkö kulo kulkis,

kun on toukohon usko?

Oman mökkimme veräjille

omat polkumme johtaa,

täällä tympeä, tyly vieras

suoran katseemme kohtaa.

Tämä maa on oma maamme, vaikka ruumiimme luutuis, kivet kiljuis, salot halkeis, meri mustaksi muuttuis.

3/1 99.

POPPA.

Jopa jonnin joutavia, kun on poppa meille tullut, puoskari pahanhajuinen, niine koirankoukkuinensa, noine noidannuolinensa. Tunki tuttuna tupahan, astui aivan pöydän päähän, kulki lunnailla lujilla sekä laatu lausehilla, salakirjat salkussansa, sanoi suovansa sopua, rauhassa rakentavansa talossa talon tavalla. Vaan ei vienyt viikkokautta eikä täytehen sitänä, jo teki rumia töitä, pimeissä piilojansa, kävi öitä öitsimässä, joka nurkan nuuskimassa, joka ometan ovella. Tuosta tunki tuonnemmaksi vuoren kaljun kainalohon, hiiden hirveän pitoihin, juominkihin jättiläisen, sadan saatteli sanoja, tuhat turman tutkaimia pään varalle varattoman, tuhoksi vähäväkisen. Toi se taudit tullessansa, polttoset palatessansa, karjan kaunihin kadotti, paimenet pahoilla mielin kulkevat kulopoluilla, huhuilevat, huutelevat, susi suolta vastailevi, karhu kiljuu kalliolta. Tietäispä talon isäntä, näkispä tuomari totinen isoisilta ikkunoilta, kaukaisesta kartanosta tämän julman juoniloita, hämytöitä häijyn herjan, niin se poppa, hiiden pappi istuisi kiven kolossa, vuoren vaskisen sisässä silmät kiljan kaljallansa, sysi suussa, sarvet päässä, noitakannus kainalossa, taikapussit polvillansa, tuhat tutkainta jaloissa!

18/6 99.

RAASEPORIN RISTINÄ.

1.

"Seis, seis, ken linnahan pyrkii,

jo tullut on sydänyö?"

"Karl kuningas Knuutinpoika

se linnanporttihin lyö!"

Ja nostosilta se vinkui

ja tulijaistorvet soi,

ja huovien tuessa Kaarlo

nyt pihalle haperoi…

Tuliko Dantsigista taas

vai Riiasta, kuka sen ties,

hän palasi Suomeen aina,

oli syntyä Suomen mies!

Hän kolmasti kruunua kantoi

kuin lyijystä ollut se ois,

mut Kristerin pojat ja piispat

sen kolmasti ottivat pois.

Niin kaukana häämöitti onni

ja kruunu ja Tukholmi —,

mut Abrami Raaseporin herra

häntä portailla tervehti.

Tulisoihtujen varjoon hän kulki

ja tuijotti pimeään,

näki tornissa valkoisen hunnun

ja kultaisen kiehkurapään.

Nuor Ristina tornissa istui ja lempeän katsehen loi, se kulkijakuningas nuortui ja sen katsehen hetteistä joi.

2.

Oi, Ristina, oi Ristina, näin ihanata unta, oli tähdistä mulla kruunu ja pilvissä valtakunta ja sua minä katselin kuin päivän koittoa, ma kuulin kaukaa huminaa ja harpun soittoa!

Ja yli taivaan sinisen sä kätes mulle annoit,

ja lentäessä tähtien sä nuoren lempesi vannoit,

ma kumarruin sun ylitses ja kruunu luisti pois

ja sinkui avaruuteen kuin usvaa vaan se ois.

Ei ole mulla kruunua, oi, Ristinani nuori,

se oli katinkultainen ja kiiltävä valekuori,

ma olen laho tammi vaan ja syksy siinä soi,

sun sinisilmäs lämpö sen taas lemmen lehtiin loi.

Ei ole mulla nuoruutta, en taida kukkaiskieltä, ma olen mieron kuningas ja täynnä mieron mieltä, mut mitä mull' on uskoa, se sinun uskos lie, oi, Ristina, oi Ristina, älä uskoani vie!

3.

Hän houraili sairasvuoteellaan: "ota knaappini valjakkovaunu, tuo piispa tänne, älä mustaa tuo, vaan valkea piispa Maunu!

Vai niin! Joko piispa kuollut on,

no tuo sinä pappi nuori,

jolla tulta vielä on suonissaan

ja rinta kuin palava vuori!

Äl' itke ihana Ristina,

vaikka Kalman kuningas saapuu!

Hoi, knaappi, varo sa pappia,

se tikarin kätkee kaapuun!…

Miks, Ristina, silmäs niin kaukana on

ja miksi on kuopalla posket,

miks valkoinen kätesi vapisee,

kun, onneton, otsaani kosket?

Mene pois, mene pois, sinä petät mun

kuin muutkin petti mun aina — —!

Ei, ei, älä ota sitä kättäsi pois,

kuin haahkan untu se painaa! —

Ja pappi se puhui hiljakseen

kuin suvinen iltatuuli,

kun lehdossa uninen suhina käy;

sitä kuningas viihtyen kuuli.

Hänen sielunsa silmä kirkastui

ja hän otti sen Herran viinin —

hän katseli Ristinan silmihin

ja kädestä piti hän kiinni.

Sitä lujasti puristi hän rinnalleen

ja Herraa lemmestä kiitti,

joka seuraa Tuonelan tupien taa

ja täällä jo sydämmet liitti…

Niin hyvä, niin hyvä taas olla on,

sinä olet kuin karitsa kaino,

sun kanssasi polttoni pakenee

ja pahojen henkien vaino.

Hoi knaappi! Kas pappi! No, terve mies! Ota käteesi juomasarvi ja häitäni juo! Miss' soittajat lie ja morsiusneitojen parvi!"

TULE SUOMEN NEITONEN!

Tule Suomen neitonen verhotuin silmin, laulele haikeat huomenhuoles ilmi, itke sinä impi, sinä suomalainen sorja, itke niinkuin veljes oisi muilla mailla orja, etkä neito, etkä neito sylihin saa tulla, kotimaani, kotimaani mielessä on mulla, poimi talven kukkia ja kulje kesän teitä, laske vaskipatsahalle katajaseppeleitä; polvistu sen patsaan juureen, joka tukee rauhaa, vaikka kuinka mailman tuulet kulmilla sen pauhaa, rukoele Luojaa, jotta vainovaivat veisi, jotta läpi kyynelten taas päivä hymyileisi!

10/3 99

NÄIN UNTA.

Näin unta, että olin suuri mies ja hyönteiskansaa minä hallitsin, ma olin heinäsirkkain, sääskein kreivi ja sudenkorennoiden kuningas, suur'herttua myös muurahaisten, y.m. Nyt haarareisin seisoin keon päällä ja alhaalla ne hyöri muurahaiset, ne tarhassani juoksi mielin määrin niin näsäviisaina ja työteläinä kuin niill' ois erikoiset polkunsa ja luvat omat sekä tavat toiset. Ei —, valitusta kyllin kuuntelin, muut hyönteiset jo sitä napisi, maan tavalla tai maasta vallan pois, ne pientä vitsausta kyllä sietää…

Ma kiven nostin, mietin hetken, heitin, hahhaa, nyt vasta niille tuli kiire, ne juoksi niinkuin juoksee juutalaiset, kun rakkaat rahatukut niiltä viedään, ne veti, väänsi korsikuormiansa ja tuossa tuokiossa kivi peittyi. Kas peijakas, no kyllä keinon keksin, ne päättää toisin mitä minä määrään, siis sukupuuttohon ne hukutan. — Ma poimin tervaksia, juurakolta ja koko kiusan pesän tuleen pistin; nyt alkoi uusi huvinäytelmä; ne kiehui, kärventyi, ne kiiti, kieri pois roviosta sekä roviolle, ne tulta nuuski sekä tulta kartti; ja keon äärtä juoksi airueet, maan alta, poluilta ne tulvivat, kuin yksin neuvoin koko keko karkas ja tuntosarvet yhtyi, viesti lensi, ne saunoistansa kiskoi syöttökarjaa, ne kantoi kuolleitaan, ne majaa muutti kuin mailman loppu olis kintereillään. Taas keko syntyi jonkun matkan päähän.

No tuhat tulimmaisen kääpiöitä, ne vaivaa tuottaa mulle enemmän kuin yhteensä se koko hyönteiskunta; ma potkasin ja nyt… hyi niitä sentään, ne riivatut nyt juoksi reittä pitkin: Hoi, apuun, salamurhaa! Heräsin.

Helmikuussa 1899.

KULLASTA EROTESSA.

Kangaspuilta ma laulelen, en laulele syöstävästä, iltaa sitä ma muistelen, kun erosin ystävästä.

Kulta se kulki allapäin

ja kutsutti ahonlaitaan,

mielitteli ja mairitteli:

"nyt eromme tulla taitaa!

Yksillä pihoilla oltihin

ja samasta kupista juotiin,

yksiä riihiä puitihin

ja kedolle rukoja luotiin.

Köyhäpä olet kuin minäkin,

sen vähänkin korjaa halla,

työssä se kuluu nuoruuskin,

mut toisin on maalimalla.

Palkat siellä on paremmat

ja mies voi kultaa niittää,

kolikot kannan ma kirstuuni

ja siitähän sullekin riittää.

Miksi sa itket ja valitat:

että miksikä kuljen ja kunne?

Onnentiet ne on lyhyet,

et, kultani, elämää tunne!"

Niinhän se puhui mennessään

ja ma siunasin kieroa ylkää,

vaikka ma silmistä huomasin,

että ystävä minun hylkää.

Kangaspuilta ma laulelen ja heikko on mulla ääni, sentään aattelen armasta ja harmaa mulla on pääni. —

MAALISKUUN 13 p. 1899.

Mihin kulkevi mykkä kansa, sen silmiss' ei kyyneltä näy? Surujuhlihin kansa kulkevi, hyvän haltijan luokse se käy!

Sen haltijan vaskinen haamu

torin kummulla seistä saa

ja päivä sen kulmilla kimmeltää,

kukat patsaalle kumartaa.

Kuin tummat, hiljaiset aallot,

jossa lämpöiset virrat ui,

joiden keskeltä loistaa majakka;

— niin kansani kokoontui.

Ja Nikolainkirkon kellot

löi kumahtaen hiljalleen,

oli viisarit niinkuin naulitut,

meni aika niin verkalleen.

Se lähti kuin pesästä lintu

se laulu, jota ootettiin,

se nousi kuin uhrisauhusta

ylös pilvihin poutaisiin.

Ja kirkonpilarit vastas

ja kaijut seinistä soi:

Aleksanteri toinen eläköön,

pyhät sanansa ei kuolla voi!

Kuin huumeessa sousin silloin,

väen virrassa kuljin pois,

katukulmassa santarmi seisoi

ja oli kuin ilkkunut ois.

Se päivä se heleänä paistoi, kevätkauniina kangasti maa, mut santarmin kieroa katsetta, sitä en voi unhoittaa. —

MIHAREPPURI

eli laulu punaisesta miehestä, joka taisi valkosia satuja.

Mihareppuri vanha ja sukkela mies, se nyt kiertävi Suomen rantaa, Häme, Karjala eiliset eljet ties, mies punaista laukkua kantaa ja voi sitä rikasta rihkamaa, koko maaliman suutarinmarkalla saa ja lisäksi reppurisielun!

Hän tinkii myös kun on tarvis vaan, omat hänellä on keinot ja laskut, hän juopi kun kylissä juotetaan, hai, djai kun on leviät taskut, kun ryypyn tai kaksi hän siunaten joi, voi, sittekös juttuja piisata voi, tämän maaliman ihmettä monta.

Hän huitoo huimasti käsiään ja kertovi kansasta kuussa: ei talvea siell' ole ensinkään ja kahvia kasvaa puussa. ja sielläkös tolppari vehnää syö, on pyhiä myötään ja leikkiä työ ja muikeita mutsoja paljon.

Kujavieret viinaa virtailee, jokapäivä on humua, häitä ja aidanseipäillä keikkuilee monet kuormat silavanpäitä ja siell' on sokuria veräjänsuut ja honkina huojuu metsänpuut, sata ruplaa tukista saapi.

Ja siellä on yhteinen laidun ja maa, ei pajarit heittele paulaa, kirkk'herrakin lehmänsä unhoittaa ja lukkari voittakin laulaa. Mies rauhanuuras on mittari maan, tinasotureillansa se leikkii vaan, — suo pitää pitoja kunkin!

Näes, reppurilla on reppurin tie, rakas ystävä meitäkin muistaa, hän humalat, kolikot kotiin vie ja ne arkkunsa pohjalle puistaa. Siell' aikoja huonoja naukuilee ja kengänruojia paikkailee, jo huomenis täällä on taasen!

20/3 99.

KULKEVA RITARI.

(Mielikuvitelma)

Turun sillalta haaksi se lasketti ja sen läntehen tuulet toivat, yli Naantalin siintävän saariston pyhän Pirjetan kellot soivat.

Ne jättivät kaijun niin kaihoisan

ja ne sydämmen juuria viilsi,

sen haahden kannella seisoi mies

ja silmässä kyynel kiilsi.

Ja taivahan pilvet ne riippuivat

yli luostarimuurin harmaan,

hän katseli kammioruutuja

kuin muistelis kasvoja armaan.

Hän muisti Laukon kartanon,

johon lehtevä kuja johti,

hän ratsasti ali portin sen,

josta Kurkien vaakuna hohti.

— Hän ratsasti Laukon kartanoon, asesalista soihdut loisti ja nuorelle Pirjetta neidolle hän sydämmensä lauluja toisti:

— — — — — "Sinä olet mun linnaruusuni, sun menetin liian varhaan, ne istutti ihanan ruusuni sen harmaan luostarin tarhaan.

Tuli heimokiistat ja sota soi, vihan vilja se heilimöitsi, väen vietihin ylpeä neitoni, joka kultaansa ikävöitsi.

Ma olen se kulkeva ritari,

jota elämän onni ei suosi,

ja tänne aatos allina käy

ja soutelen joka vuosi.

Ja hyvästi, hyvästi armaani,

jot' en näe minä enään milloin

ja hyvästi saaren lainehet,

joilla kiikuin ma kuutamoilloin!"

Ja haaksi se valitti vaahdossaan,

kun tuulet sen merelle toivat,

yli Naantalin tummuvan saariston

vielä kerran kellot soivat.

— Ja sanotaan Pirjetta Kurjesta, että ristiin hän sormensa sulki, sen yön hän luostaripihalla vain itki, itki ja kulki.

AULANKO.

Sa olit viaton paimenneito, joka illanlaskussa paimentaa, sa olit puhdas kuin puro puhtain, joka Hämeen metsissä solskuttaa.

Ma lasna kuuntelin laulus ääntä

ja kuulin kuusikon kohinan,

näin lehdot lempeät rantamilla

ja sorsan kaislassa soutavan.

Mut tuli vieras ja valehelmin

hän kimpuin kihlasi neitosen,

hän maalas posken ja käänsi käynnin

ja riisti katsehen herttaisen.

En tunne tuttua paimenparkaa, hän vielä veikeenä paimentaa, mut laulu tehty on, nauru ontto, kun linnan rintaa se kaijuttaa.

HÄMÄLÄISLAULU.

Hämeessä olen minä syntynyt ja siell' olen kasvuni saanut,

siell' olen itkenyt ensikerran ja äitin sylissä maannut.

Siell' olen paimenna soitellut ja reikäleipääni syönyt,

helkaa olen minä huutanut ja visakiekkoa lyönyt.

Luhdinsolass' olen lempinyt ja katsonut illankuuta,

suuressa metsässä veistellyt olen tupani nurkkapuuta.

Miehen mieli kuin ilveksen selkä se Hämeess' on vankka ja sitkee,

ennen se mykkänä murheess' on, kuin onnen oikkuja itkee.

Neito se on kuin pellavankukka ja hopean hohtava koivu,

eikä se jokaisen kulkurin kaulalle rentomielenä voivu.

Jurona jyräänsä vierittää se Hämeen kylvävä kansa,

kerran se nuijaan tarttuissaan lyö maahan sortajansa.

Hämeessä olen minä kyntänyt ja on kyntänyt taatan taata,

siellä sen pitkän puhteen tahdon kirkonmullassa maata.

KAININ KIROT.

Ja Herra heitti mun kulkemaan ja Herran viha on suuri, tie luisun liukas on maalimaan, ma harhaan korvessa koditonna, oon pedon kammo ja ihmiskonna ja merkki otsalla polttaa vaan: "käy kiron kimmassa päällä maan!" Mut kussa synnin on juuri?

Ma muistan Eedenin aamukoin, — on onni Eedenin suuri, — siell' luonnon lauluissa unelmoin, nyt astun murheessa hiekkamerta ja pilven liepeillä nään ma verta, maan kukat hurmeita vuodattaa ja koko maalima punertaa. — Mut kussa synnin on juuri?

Oi, Habel, Habel, sua rakastin, kuin pientä veljeään suuri, sun yli purojen kuljetin ja ruokopillillä sulle soitin, ma murhahimoni silloin voitin; miks lasten lauluihin hiipi kyy ja tuli kateus, synnin syy? Mut kussa synnin on juuri?

Ja Habel sylissä lepäsi, — lie sylissä autuus suuri, — ja emo nuorinta hyväili, mut minut hyljäsi yöhön syyttä, ma etsin metsien ystävyyttä ja kysyin: kohdust' on kirot kait, mut kustas, emoni, vihat sait? Mut kussa synnin on juuri?

Ja ääni pilviä pitkin soi, — on Herran kauhistus suuri — ja pitkäisen leimaus sanan toi: "Ken tappaa Kainin tai Kainin nostaa, sen Herra seitsemän kertaa kostaa!" Ja katso, kalliot pirstaantui ja virrat uusihin uomiin ui. — Mut kussa synnin on juuri?

Näin Herra heitti mun kulkemaan, on eessäin maalima suuri, käyn Nodin laaksohon lauhkeaan, ma majan laitan ja suvun siitän ja vihan viljat ma kostain niitän, siis viha viihtyköön päällä maan, sen kirot kimmo ei milloinkaan! Mut kussa synnin on juuri?

VOI TÄTÄ KANSAA!

Voi tätä kansaa ja voi tätä maata, eikö se koskaan tointua saata, oisko se tuomittu kuolohon pois kuin helmarikoksen tehnyt se ois?

Puhdas, nuori ja nouseva kansa

kulkisko kaihoten kahleissansa,

pohjolan päivä sen tänne toi

ja vapaaksi kansojen Luoja sen loi!

Voi tätä kansaa, jos itsensä heittää, sora ja sammal sen hautaansa peittää; oikean kätemme jo telottaja vei, oi, veiskö se sydämmen? Ei, ei, ei!

Marraskuussa 1899.

MAANMIEHEN TOUKOLAULU.

Penkoilin peltoa aamusta asti, taivas se kylvöni satehella kasti, nousisko siitä lapsille muruja, nousisko siitä lapsille suruja?

Turpeita käännän, ojitan, äistän,

hengitän tuoksua laihon tähkäpäistä,

iltaisen ruskon kirkkaassa kullassa

jyväni itää mustassa mullassa.

Peltoni liepeillä huokaa halla,

huoli on toukoni, toivojeni alla,

pelto on pala omasta rinnasta,

pelto on osa onneni hinnasta.

Hallalta peltoni lannalla peitän,

syksyiset kylvöni vakohon ma heitän,

jauhatan viljaa lapsille eväiksi,

odotan lunta, paistetta keväiksi.

Kirkas on onni, kun viljani niitän,

syvä on kiitos, kun, Luoja, töitäs kiitän,

suojele maata, Suomeni suloja,

ruttoja häädä, vainoja, kuloja!

Kynnän ja kylvän ja savuaa kaski, kunnes mun naapurit kirkkomaahan laski, niittäiskö lapset pehmeitä muruja, muistaako lapset taatansa suruja?

KAARINAN KEHTOLAULU.

Nuku pieni prinssi vaan, — nuku, nuku Kyöstä! — Ei käy Roine nyt tuutimaan, unihaltijan untuvilla kulje kuutamosokkosilla talven tummasta yöstä!

Sulje silmäs siniset, — nuku, nuku Kyöstä! — sull' on taatasi katsehet — Kauppi turulla neito nuori, tuli prinssi ja kihlat suori, antoi sormuksen vyöstä.

Kuule kummaa tarinaa, — nuku, nuku Kyöstä! — Neito prinssiä rakastaa, kruunas prinssi sen neidon silloin, heloluutulla soitti illoin, kun hän palasi työstä.

Veli viekas Juhana — nuku, nuku Kyöstä! — tuli huovien mukana, mit' on valtikka? Soraa, tuhkaa! Veli pyytää ja veli uhkaa, prinssin valtikan ryöstää.

Auran suulla linna on, — nuku, nuku Kyöstä! — siell' on prinssi se onneton, vonkuu viimassa ristirauta, eikä prinssiä kukaan auta, surmaan tahtoo ne syöstä.

— Kalman rokkaa prinssi söi. — nuku, nuku Kyöstä! — Miksi Herra niin kovin löi? Tähdet tuikkivat Roineen jäästä, pientä prinssiä, Herra, säästä, johda valohon yöstä!

MAASTAMUUTTAJAT.

Ne tuovat satoja saatossaan ja ne jättävät rakkaan syntymämaan, joka sentään lastansa ruokkii; ja rintapeltomme riutua saa, ojavieret sammalta kasvattaa, ukot, vaimot kyntää ja kuokkii.

Ja varotushuudolle naurellen ne kilvan kiitävät hoilaillen, Klondyken kulta ne huumaa, paratiisiksi länsi jo muuttunut lie, sillä sinne ne arkut ja markat vie ja ne syöksyvät lastiruumaan.

Sotahuhuja raukat kammoilee, ne kätyrien kutsuja kuuntelee, mitä jää nyt raukoille meille! Moni muuttaen onki jo onneaan, ei palannut kuuna hän kulloinkaan, vaan yöpyi maaliman teille.

Voi, kansani, kuinka sa muuttaa voit, kun äitisi rinnoista mettä jo joit, sua äitisi hellästi soimaa: tule pois, tule pois ja heitä ne ties, jos viel' olet suora ja kunnon mies ja sulla on hiukan voimaa!

Jos leipää täällä on niukemmin, niin rauhaa ja unta on viljemmin, on maa, joka kasvun kantaa. Ei äitisi lyö, tule pois, tule pois, vaikka kulkusi tuhlarin kulkua ois, sen äitisi anteeksi antaa!

23/7 99.

UUSI POMO.

Monet hällä on Suomessa manttaalinmaat, monen tehtaan rattaat ne pyörii, salit loistaa ja pöydällä herkkuja on, helokullassa lakeijat hyörii. Mut sentään ei huulella hymyä näy ja aatos raskaana pyörii.

Hän lapsena kasvoi idässä päin, tavat oudot hän tuonut on sieltä, hän aarteista isäänsä kiittää saa ja hän käyttävi korskaa kieltä, hän vaativi kansalta kunniaa, eikä käsitä kansan mieltä.

Mitä rahvas on? Kaarnaa ja kuonaa vaan, se on syntynyt kantamaan iestä; hän katsoo kansaa vaunuista vaan, mut rovot hän kiskoo sen hiestä. Ei! Joukon harteill' ei nousta voi, se vihaa rikasta miestä!

Mut nousta täytyy ylhäältä päin, missä kunnian valta on suurin ja kohoo se aasi, kun kultaa se tuo, yli korkeimman palatsin muurin ja voi sitä muuttaa karvaakin ja siinä se temppu on juuri!

Nimen eessä kun sitte on pikkainen "von", niin silloin se harmikin häätyy; kun muotokin on kuin aatelisen, sais päästä jo aatelissäätyyn ja puhtahan kilven naulata vois oman kartanon ullakkopäätyyn.

Hjaa! Valtiopäiville tultais myös, kai tuottais se hiukan valtaa, koko laitos on vanhan ikuinen ja omaa kuoppaansa kaivaa, noh, samppanjassahan ohjata vois sitä ikävää valtiolaivaa.

* * *

— Hän Pietarin pitkillä pihoilla käy ja hyvään onneensa luottaa, hän sipulikirkkoja rakentaa ja marmorilouhia tuottaa. Kun korkeita vieraita talossa käy, — niitä paraalla viinillä juottaa.

Mut kunnian viestit ne viipyy vaan, Nevanrannat niin himmeinä vilkkuu ja lakeijat käyvät varpaillaan, sirot pikarit hiljaa kiikkuu; hän nukkuu — ja unissa pöydältä kakspäinen kotka se ilkkuu — —.

HETKEN SIIVILLÄ.

(Kappelissa keväällä 1899).

Ilta on leuto ja punertava länne, Kappelin sähkö se kimmeltää; viinuri, kolmelle viiniä tänne, täällä me tahdomme viivähtää!

Valkeita lakkia kaikkialla,

illalta lyyryt kiillon saa,

kansaa liikkuvi puiden alla,

suihku se nurmen kostuttaa.

Vahti se huutaa Kappelin takaa,

vaunut vyörivat verkalleen —,

vaihtuu vahti ja käskyjä jakaa,

astuvi vartiokojulleen.

Tuollapa katkes nauru ja juttu,

viinuri seisoo ja juoksee taas,

silmää iskevi tutulle tuttu,

maljansa nosti ja täyteen kaas.

Sydän on täysi ja silmät loistaa,

maljassa päilyy illankoi,

ei voi soittajat surua poistaa,

lavalta torvet ja rummut soi.

Päivän hommat ja päivän vaivat,

kirjat, karjat ja puuha muu,

laskut ja ostot, vaunut ja laivat

yhteen pauhuun unhottuu.

Venäläiskirkon katto se kiiltää

lumisine sipulikattoineen,

suuret laivat ne merelle viiltää

sauhuineen sekä lippuineen.

Vaan ei unehdu surut ne suuret,

aina ne kaukaa hiipivät luo,

niillä on rinnassa pitkät juuret,

vihlovan viestin aina ne tuo.

Pikarit kiiltää ja lamput hohtaa,

perhojen surinan kuulin kai,

vihreät siivet ne valohon johtaa,

nyt kun on surujen sunnuntai.

Vihreät siivet ne nostaa ja kantaa,

minne ne muuten kulkiskaan,

kullassa liehuu ne Suomenrantaa

ylitse toivossa toipuvan maan!

Kuuluvi jyske ja taivas ruskaa,

toisko se tulvan tullessaan,

toisiko rauhaa, toisiko tuskaa

kohtalo vuos'sata kohdussaan?

Suomen malja! Sen tahdomme juoda! Kansan keskeen polkumme vie, tahdomme valolle linnoja luoda, yhtyköön käsi ja erotkoon tie!

VAPAA SANA.

(Osa proloogista)

Jos kansani kullassa kulkea sais ja narrinmekossa hohtais ja kaikki se sais, mitä saada voi, mikä koristaa keikarilasta, mut vapaus kirjasta pyyhittäis ja kielto ois puhumasta, mitä sydän se tuntee ja aavistaa ja sykkivi viattominta, niin voisko se mässäten unhoittaa, mikä kohtalo näin sitä kohtais? Ei! Vaikkakin sille kallis on jokapäiväisen leivän hinta, niin elämän leipää se vaatii myös ja sitä sen huutaa rinta, se janoo elämän sanaa myös, joka sille on hengen ruokaa, se tahtoo puhua puutteistaan ja siksi se huolin huokaa. Se entistä köyhempi silloin ois, jos sanan sen huulilta kieltäis ja oisko se korkea-otsainen, jos antihelyssä se kulkis, ja eikö ne äänet kuulua vois, jotka kuivahan kurkkuun nieltäis, ja eikö ne silmät puhua vois, kun lahja sen suuta sulkis, ja täytyiskö näin sen kulkea ain tylynmykkänä, onnetonna, ja eikö se silloin olisi niinkuin saastassa paatunut konna ja ehkei se puhua tahtoiskaan, tai liukkahan kielen saisi, tekohurskaana ehkä se tympistyis ja armohon luikertaisi?!

Ei, ei! — —

Viel' luottaa kansani kuntoonsa ja oikean asian voimaan,

ei rikos sen rinnasta löyhkälle, omatunto sen sydäntä ei soimaa,

se puhdas on sininen ja valkoinen ja sen vaakuna valossa hohtaa,

se painaa päätään ja oottaa vaan, mihin kohtalon koura sen johtaa.

Tuhoviestien viimassa sana se käy ja kovimmat kohlut se kestää,

sitä muuria vielä ei rakettu oo, joka voisi sen kulkua estää!

Ja vaikka se vitjoin kytkettäis kuin raamattu kahlein lyötiin,

kun vapaita sieluja peljättiin ja aneita kullasta myötiin,

niin tulee se toinen Luteerus, joka kieltäjät tilille kerää,

sanansortajat kerran hän käännyttää ja sana se henkihin herää

ja vaikka se kahlein kulkee nyt, niin irti se reutoo sentään,

ja vaikka sen siivet leikattais, se nousee kun juuri se räytyy,

lokakasteesta esiin se kannetaan ja se elämän lähteessä pestään,

sen äänessä Jumala julistaa ja se vapaana ilmassa lentää,

sillä vapaus sille on elämä ja sen elää täytyy, sen täytyy!

27/10 99.

LAULAJAN PALKKA.

Hän kerran laikahti laulamaan, hän ei tiennyt mistä se lähti, hän läksi maantietä kulkemaan, mistä kaukaa välkähti tähti. —

Hän lauleli sille, ken vastaan sai,

oli almunsa kunnia hälle,

oli rinnassa keväinen helluntai

ja hän hymyili elämälle.

Hän nosti sen nuoren kiharapään,

hän ei kysynyt ilonsa hintaa,

hän vaipui soittonsa helinään

ja hän lempeen tuuditti rintaa.

Niin tuli hän suureen kaupunkiin, missä turhuuden turulla syötiin, hänen kainoja laulujaan ilkuttiin ja lemmestä leikkiä lyötiin.

— 91 —

Ne kadehtivat nuorta onneaan, johon sokean suoraan hän luotti, ne vei hänet krouviin laulamaan ja ne hunajamyrkkyä juotti.

Tuli juoppo hupelo loukostaan

ja mieron oppinsa näytti,

pojan kannelta soitti hän varpaillaan

ja sitte sen viinalla täytti.

"Kas nyt mun poikani poloinen,

nyt osaat sa soittaa vasta,

ma sällikirjasi laittelen,

mut ensin kaulaasi kasta!"

Ja poika se heltyi armoihin

sen hupelon jalkojen juureen. —

"Kas, peijakas, voitat jo mestarin!"

ja hän rämähti nauruun suureen.

Nyt laulaja kylissä hoipertaa ja ojavierihin kaatuu, hän pilkkalauluista maksun saa ja pilkkalauluista paatuu.

KAVAHDA KANSA!

Kavahda kansa kun tulevi yö, jona palolta taivas näyttää, ukkosen vaaru kun leimahtaa ja pelolla povesi täyttää!

Jos se jo runteli sukusi muun

ja sen pimeille poluille johti,

huomena sinuun se iskeä voi

ja välkkyä kurkkuas kohti.

Kavahda kansa, kun päivä on sees

ja kiusaaja lahjoja tyrkkää,

kynnä sa kiviä ennemmin

ja astele tietäsi jyrkkää!

Älä sinä päätäsi paljasta,

mies köyhäkin arvonsa tietää,

älä ole pöyhkeä kerskaaja

vaan mies, joka paljon sietää!

Älä sinä kuuntele kiusaajaa,

joka kuiskaa olkasi takaa:

"tässä on maa, minä annan sen,

kera lastesi saat sen jakaa!"

Jakohon sitte kun lapsesi sais,

ne lahjasta käräjöisi,

rikkaruohoina pellot ois

ja lopunkin vieras söisi.

Kavahda aatosta pienimpää,

että kotoiset tuomarit sortaa,

että nyt aikoihin kultaisiin

muka löytäisit uuden portaan!

Laho sekä liukas se porras on

ja sen koloissa käärmehet kierii,

juoksusannalle rakettu se on

ja se kanssasi kuiluun vierii.

Maaliman mahtiin et luottaa voi,

vaan luota sa omaantuntoon,

luota sa Luojasi lempeyteen

ja luota sa omaan kuntoon!

Kavahda kujeita kulkunen,

ne sun sydämmesi kukkia kitkee,

usko sa miehiin jalompiin,

ne sun kanssasi valvoo ja itkee!

Kavahda, kavahda uudestaan, kun myrskyn jälkeen on hiljaa, yötä ei tiedä yksikään, jona varkahat tallaa viljaa!

7/6 99.

MAAN SYDÄMMESSÄ.

Oli kätensä savinen, sierottunut, hän pellolta tulikin juuri, oli syvällä silmät kuopissaan ja se käsikin oli niin suuri.

Me kahden kuistilla istuttiin

ja tarhasta kuului kellot,

me vuoden toiveista juteltiin

ja mitä ne antaa pellot.

Mut siihen puheemme pyörikin,

mik' on mielessä aina meillä:

hän myös oli joukon jatkona

niillä Pietarin turhilla teillä.

Hän kulki kuin peijaissaatossa

ja vieläkin ääneensä itki,

hän näki sen hintelän ruhtinaan,

joka vaunuissa kiiteli pitkin. — —

Suurkaupungin humu se haihtui pois

ja taakse ne tornit jäivät,

taas auraan ja ohjiin tarttui hän

ja tuli ne poutapäivät.

Ja toivat ne toivon tullessaan

ja elämän uskon ne toivat,

viel' onhan vuosia vastassa

ja kohtalot muuttua voivat.

Ja raiskaa se ruoste ja koikin syö

ja murtaa ne ihmisenki,

mut tähtiä tuikkii, jos sammuukin

ja pysyy se elämän henki. —

— Hän antoi sen suuren kätensä, tuli salainen silmistä päilyi ja tarhasta kellot kalkatti ja täysinä tähkät häilyi.

Kesällä 1899.

TULKIT TULIVAT.

"Totuus ei pala tulessakaan."

I.

Kuulkaa kuinka yli Euroopan taas totuudesta torvet raikaa, ne ihmissydämmihin toivon puhaltaa ja ennustavat uutta aikaa!

Kuulkaa kuinka vallat vapisee,

kun taivaan ukko jyrää viertää,

hän sodan kirousta niille muistuttaa

ja salamoihinsa ne kiertää!

Kansat pyytää matkanmerkkiä,

ne maahan taivuttavat selkää,

ne pyytää ilmaa hiukan, missä hengittää

ja Antikristusta ne pelkää.

Kansat nauraa pilanäytelmää,

kun rauhan keppihepo laukkaa.

Hyp!: toinen näytös, kolmas: seis! ja neljäs: pois!

ja viides näytös: tykit paukkaa!

Kuulkaa rauhanpalmun suhinaa, siell' lännen hellät tuulet soittaa: ei totuus sammu, sillä totuus perii maan ja kerran rakkauskin voittaa!

II.

Ja tulkit tulivat viesteineen ja valiot vaelsi maita; ne pyrkivät pimennon pyhäkköön, mut sinne tie oli kaita.

Ne näyttivät jaloja kirjojaan,

mihin tietäjät nimensä piirsi,

ne saarnasi outoja oppejaan,

mut vartiat syrjään ne siirsi.

Ne tulivat pienen kansan luo,

joka surusta on liiaksi tiennyt,

jok' on pyhävaatteensa piilottanut

ja ilonsa viluhun vienyt.

Ne palasivat pimeiltä porteilta,

kävi kansani laulaen vastaan,

se oli kuin rikkaana riemustaan,

moni äiti se suuteli lastaan.

Ei ollut aarteita ammentaa,

ei paukkunut juhlatykki,

mut jokaisen rinnassa rakkauden

sadat tunteet syntyi ja sykki.

Ne tulivat, näkivät, voittivat

valontulkit katseillansa

ja vierailla kielillä puhuttiin

ja sen ymmärsi Suomen kansa.

Ne katsoivat kansan sydämmeen,

ne antoivat vahvat lunnaat,

oli mieli läyli kun lähtivät

ja kaikui laaksot ja kunnaat.

Ja laulu se kasvaa ja kannattaa,

se ei ole juhlaan laannut,

se kiertävi Suomeni saloja,

se on uusia kaikuja saanut.

Ja tulkoon tuhot ja tuulispäät, ei väistytä oikean tiestä, vaikka kapulat suuhun syöstäisi ja vainoja käskisi piestä!

10/7 97.

BIRGER JAARLIN UNI.

Ja jaarlin linna se tuijottaa alas Vanajaveden pohjaan,

mut Birger jaarli se ruotsin ratsunsa suurihin metsiin ohjaa.

Se Hämeen metsä on kalsea ja kalsea on sen kansa

ja naarasilves se ulisee rytöraunion luolastansa:

"Miks surmasit iloisen Inkerin ja mikset käyttänyt kalpaa,

mut jaarlipa siskon ja heimon urhon muurin sorahan salpaa!"

Ja jaarli se huusi ja kannusti: hän rakasti halpaa miestä,

siks linnanpihalla huovien ma käskin pakanaa piestä!

"Ei, nyt sinä valhetta lasket taas, mut mietipä surmasi töitä,

näes vuoren kannalla hämäläiset ne käyvät jo käräjöitä.

Ja siellä sun työtäsi tutkitaan, kun joudut sa hämärän suuhun,

ja siellä ne hirttävät Birgerin pyhän pihlajan suureen puuhun!"

— Jo vinkui vasamat viidakkoon ja vuorella ootti kansa

ja jaarli putosi ratsultaan ja — havahti unestansa.

Hän kuunteli myrskyn soittoa, joka syyti ruutuhun lunta,

pois jaarli keväällä purjehti, oli nähnyt pahaa unta.

Mut vieläkin, — tarussa kerrotaan — kun syysyö rakeita syytää,

sulo Inkeri kivistä seinää lyö ja veljeltä armoa pyytää.

SUOMEN LIPPU.

Nyt nouse lippu liehumaan, sinivalkea vaate kiillä, se lippu meidän lippu on, se loistaa alla auringon ja maassa, missä ei piillä!

Sen puhtaat värit välkkyilee kuni kirkkahan pilven päärme, ei orjat sitä heittää saa, ei tahra sitä peittää saa, ei sylkeä kähisevä käärme!

Jos kielletään, jos käsketään ja vihaiset viestit lentää, sen värit veestä heijastaa ja lumelta se hohdon saa, oma lippu se leijuis sentään.

Se liehuis valonlinnoista, miss' isketään taidon peistä, ja näkyis aatteen aavat veet ja helkkyis suuret kanteleet pyhän taitehen temppeleistä.

Jos mull' ois voima Kullervon, sen tangoksi hongan löisin, ja Hämehestä Karjalaan sen lieve hulmuis yli maan, sitä vaakunat ympäröisi.

Ma seisoisin kuin Kullervo ja kallion kohottaisin ja hornan holoon manaten sen survoisin kuin hyttysen, joka häväistä uskaltaisi. —

19/8 99.

POSTIRUUNA.

Se hirnahti aina tullessaan, se tiesi sen kotoisen suunnan, — sen tunsi jo kaukaa juoksustaan sen tän kylän postiruunan.

Sen liinainen harja se heilahti,

sen silmäkin oli niin sirkku

ja toimensa täytti se täsmälleen,

se oli niin viisas ja virkku.

Se pureksi joutessa suuteitaan

ja kynti se päivässä pellon,

taas valmis oli se lähtemään,

kun helähti aisankello.

Se juoksi tasaista kulkuaan,

ei tyhjää kuormaa se tuonut —,

ei markkinakonien tavalla

se kaikista kaivoista juonut

Se oli niin nuori ja iloinen,

ei koskaan se eksynyt väärään

ja nyt se jo hylyksi tuomittiin,

uus lautamies sen määrää. — —

Tuli hevostenvarkaat ja harjurit,

joilla piikit on sauvain päissä,

ne löivät sen ruunan tainnuksiin

siellä Pyövelikankaan mäissä.

Ja ruunan virkaa nyt toimittaa

komukonkari, aituri raisu,

jok' on tuhmaksi tunnettu vanhastaan,

eikä apilaheinistä paisu.

Se konkari rikkoo ja rimpuilee

ja silmille potkii hiekkaa

ja ajurilaudalla könöttää

punapartanen hevosniekka.

Nyt maantieltä ruoskan kirous soi,

mies peittoo konia laiskaa,

ties koska se metsähän viilettää

ja kuormansa ojaan paiskaa! —

Pää kallella ruuna se haassa nyt käy kuin miettisi elämäänsä, tutun aisankellon kuullessaan se kohottaa suruisen päänsä. —

25/9 99.

JA SALOMO LAULOI.

Sinä olet kuin mirhamin tuoksu, ei vertaistas Juudassa näy, on vartes kuin Jordanin palmu, Libanonilta kun tuulonen käy.

Sinä olet kuin erämaan keidas,

hete heleä varjossaan,

minä olen kuin Heronin paimen,

jok' on eksynyt kulkeissaan.

Mun sieluni sinua janoo,

sua elämän korvesta hain,

tule Saaronin kukka ja kutsu,

sinun äänesi tunnen vain.

Sun äänes on huilun soitto,

mun luoksesi kerran se toi,

kun äitisi majassa lauloit,

siit' asti se rinnassa soi.

Ota, siskoni, orjas yöstä

Baal Hamonin tarhoihin,

missä viinarypäle hohtaa

ja lehto on leppoisin.

Ja katso, paimen laulais, mitä Zioni templittä ois, mitä Jerusalem sinutta oisi, sen harppuni kertoa vois.

ANNA KÄTTÄ VELJELLESI!

Anna kättä Suomen poika veljellesi veikeälle, älä anna ilkun syytä perintömme pyytäjälle, aamu kun on kulunut ja pimeä on ilta, tehkäme nyt vihan virran yli sinisilta, vanha riita halki nyt ja tyly katse pois, silloin, silloin Suomessamme sovun juhla ois!

Soittakaamme sovinnossa kukin eri kanteleella, saman emon kasvattamat tämän niemen mantereella, vaikk' ois kielet vierahat, niin sama sävel soisi, kaiken kansan kuunnellessa ihanaa se oisi, nuoren kansan kunnialle kaikki uhrattais, yhdessä näin ystävinä vaivat vaihdettais!

Käsi käteen, kylki kylkeen, näin ei meitä viedä väärään, näin kun seistään niinkuin seinä, se on sääntö, se on määrä, vaikka yö ois yllämme ja kestäis tuhat vuotta, kerran päivä nousta sais, jot' odotimme suotta, silloin kallis kantajamme nousis haudastaan, Suomen soimon sätehissä siunais lapsiaan!

TUOMAS PIISPA.

Ja Tuomas piispa ja musta veli hän synnin tuskissa kulki, hän ei lepoa löytänyt milloinkaan ja hän kammioon itsensä sulki.

Hän lankesi maahan polvilleen

ja hän höpisi messujansa,

hän huusi ja taivaalta armoa pyys

ja runteli ruumistansa.

"Oi, Pyhä Äiti ja Maaria,

sua hädässä huudan turhaan,

kuin kiirastulessa sieluni on,

minä näen vaan murhaa, murhaa!

Mun käteni verellä tahrattu on

ja rinnass' on syntivuori,

mun tähteni neitonen runneltu on

ja haudass' on miesi nuori.

Miks kuuntelin lintujen soidinta,

enkä kestänyt kilvoitusta,

miks riehuva rakkaus sokaisi mun,

miks oli se rakkaus musta?

Mies huutaa mulle nyt haudastaan,

sydän ei voi kuvaansa poistaa,

hänet hurmeessa alttarin reunalla nään,

missä, Herra, sun silmäsi loistaa.

Hän kierii kaapuni liepeillä,

hän urkujen äänessä pauhaa,

hän hiipii kammion aatoksiin,

en saa minä koskaan rauhaa!"

Ja Tuomas piispa se sitaisi

pyhän miekan kupeellensa,

hän Laatokan rannoille ratsasti

tuhat ristisoturinensa.

Hän tahtoi taistoissa unhoittaa,

hän näki niin suurta unta,

että Suomi oli kunniankuuluisa

ja papillinen ruhtinaskunta.

Sen kirkot kullassa kiilteleis,

sen kansa ois rikas ja ylväs,

sen onnea yksin ohjais hän

ja oisi sen pyhimyspylväs.

Tuli Novgorodista ruhtinas

Aleksanteri kiireissänsä

ja Ruotsin ja Hämeen miehet hän löi,

suin suisti ne peitsillänsä.

Nevan surkean surujen partaalle

nyt Tuomas selkänsä käänsi,

hän itki Turkuhun tullessaan

ja messussa käsiä väänsi.

— Pyhän, paavin kirjan hän väärensi

ja tahralla tahraa peitti,

ja Hämeessä lapsia silvottiin

ja pakanat uskonsa heitti.

Hänen ihana unensa laastiin pois, sen erämaan uneksi hän huomas, yli maan kävi suuri kirous ja rauhaa rukoili Tuomas.

SUOMEN MUURI.

Psalttari 94:15.

Ei aikaa nyt ole itkuihin, kun horjuvi Suomen muuri, on tuhoja torjuttu ennenkin ja suru se on ollut suuri; vaan savea, kiviä kantamaan ja sälöjä, rakoja korjaamaan, ja tehkäämme syvempi juuri!

Nyt vaakunat, aurat ja alasimet, ne savehen lytistäkäämme, myös muistomerkit ne maalliset, jotka huumasi eilisen päämme, ja olkaamme muurahaiskansaa vaan, jok' ei työstään herkeä milloinkaan, niin keon me nousevan näämme!

Tämä kansa ei itseään hyljätä voi, se ei pelkää mieronrantaa ja sen yössäkin ikuinen kannel soi, joka elämäntoivoa antaa, ja joskin muurimme halkee taas, se nousee taas ja on valkee taas, se ruhtinassanoja kantaa.

Sen muurin kyljessä piirros on, joka loistaa julki ja salaa, se on liitossa suuren auringon, joka armonsa kansoille valaa, ja kirjaimesta se kirjaimeen vain näyttää pyhään oikeuteen, joka Vestan liekkinä palaa.

Joka sydän sen muurin muodostaa, sit' ei Tuonelan varjot peitä, ja sen tuhannet tuntehet kaijun saa, koko maalima katsoo meitä: Siis savea, kiviä kantamaan ja työhön ja yöhön uudestaan, me kuljemme elämän teitä!

24/8 99.

HÄMÄRÄN ÄÄNIÄ.

Ma kuuntelen hämärän ääniä ajan verhotun kankaan takaa, miten kansani itkevi ilotonna ja surunsa hellästi jakaa.

Ma kuuntelen purojen helinää,

jotka meidän metsissä herää;

tule mukaan! huutaa ne huolissansa

ja ne kirkkaita voimia kerää.

Ma kuulen sydänten sykkivän

tylyn elämän katkeruutta,

ma kuuntelen lintujen laulupuiltaan

taas ylistävän aamua uutta.

Veenhaltijan vihreessä venhossa nään,

sen uuden, siunatun, ylvään,

joka virrat vanhaan uomaan johtaa

ja nostaa tutjuvan pylvään.

Ma verhotun kankaan häipyvän nään, taas kansani silmä loistaa, ma kuulen komean kosken laulun, se marssin tahtia toistaa.

20/3 99.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK AJAN KÄÄNTEESSÄ: ISÄNMAALLISIA RUNOJA JA BALLAADEJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

ALEKSIN JOULU.

MENNEITÄ VAIHEITA.

ELETTIHIN ENNENKIN.

HUHUN HUUHKAIN.

KUN LAULAJAT LAULELI.

SUOMENLAHDELLA.

SAULIN LANKEEMUS.

SUDET TULEVAT.

HAKOISTEN LINNA.

ITKE, ITKE NURMEN NUKKA!

EPÄILIJÄT.

NE KILTIT LAMPAAT.

LALMANTIN KOTIINTULO.

VOLHOVIN RANNOILTA.

KANSA ERÄMAASSA.

PIENEN OIKEUS.

RIKKAAT NEITOSET.

TÄMÄ MAA.

POPPA.

RAASEPORIN RISTINÄ.

TULE SUOMEN NEITONEN!

NÄIN UNTA.

KULLASTA EROTESSA.

MIHAREPPURI

KULKEVA RITARI.

AULANKO.

HÄMÄLÄISLAULU.

KAININ KIROT.

VOI TÄTÄ KANSAA!

MAANMIEHEN TOUKOLAULU.

KAARINAN KEHTOLAULU.

MAASTAMUUTTAJAT.

UUSI POMO.

HETKEN SIIVILLÄ.

VAPAA SANA.

LAULAJAN PALKKA.

KAVAHDA KANSA!

MAAN SYDÄMMESSÄ.

TULKIT TULIVAT.

I.

II.

BIRGER JAARLIN UNI.

SUOMEN LIPPU.

POSTIRUUNA.

JA SALOMO LAULOI.

ANNA KÄTTÄ VELJELLESI!

TUOMAS PIISPA.

SUOMEN MUURI.

HÄMÄRÄN ÄÄNIÄ.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE