The Project Gutenberg eBook of Koivikossa II

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Koivikossa II

Author: Irene Mendelin

Release date: July 9, 2020 [eBook #62595]

Most recently updated: October 18, 2024

Language: Finnish

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOIVIKOSSA II ***

Note: Project Gutenberg has another volume of this work.

Volume I: see https://www.gutenberg.org/ebooks/62594

KOIVIKOSSA II

Kirj.

IRENE MENDELIN

Tampereella, Wesanderin kirjakauppa, 1899.

SISÄLLYS:

I. Isänmaa ja ihmiskunta.

Isänmaa.

Pyhä laulu.

Jerusalemissa.

Syysmyrskyssä.

Mut kun hän tulee.

Valon voima.

Valon kansa.

Kansalleni.

On yhteistyötä.

Keväinen muisto.

Maaliskuun 13 päivänä.

Laulun heimo (Jyväskylän laulu- ja soittojuhlassa 1899).

Uusi ura (Jyväsk.-Suolahden radan vihkiäisissä).

Se heräjää..

Salomaalle on saatuna koulu.

II. Muisto ja maine.

Z. Topelius..

Proloogi (Z. Topeliuksen syntymäpäiv. 14/1 1898).

Kevään kynnyksellä.

Valfrid Vasenius.

III. Luonto ja sydän.

Vuorelta mereen.

Lootoskukka.

Orvokki.

Pälve.

Rimpi.

Kalliolla.

Siinnä, siinnä!

Kuutamolla.

Rippuverkossa.

Lehtikatoksen alla.

Kuin unelmissa ma yksin.

Kevät.

Hämärissä.

Ulkona tuulee.

Alla lehmuksen.

Yksinäinen.

Kaihoa.

IV. Lempi ja ystävyys.

Laulukiven metsässä.

Suvannossa.

Itämainen tarina kertoo —

Koivun juurella.

Lumohetkinä.

V. Uskonto ja mietiskely.

Joulu-aattona.

Kirkossa.

Vainajain päivänä.

Uskovaiset.

Enkeli.

I, Isänmaa ja ihmiskunta.

Isänmaa.

Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,

Ijankaikkista tenhoa soiva.

Olet lahja sa taaton taivaisen,

Pyhä riemumme, toivomme oiva.

Sua työmme ja toimemme tarkoittaa

Tulevaisien aikojen maa.

Surun synkeä sun oli muinaisuus,

Sotaratsu sun peltosi tallas.

Oli luonasi surma ja onnettuus,

Oli hurmeinen kenttä ja kallas.

Sulokantelos silloin se kyynelöi

Ja sun lapsesi pettua söi.

Pyhä temppeli sortui ja kellot sen

Oli ääneti aaltojen alla.

Sadat kulkivat korpia kaihoten —

Koti heill' oli taivasalla.

Kupukannella kimmelsi tähtivyö

Ja niin kylm' oli talvinen yö.

Mutta hanget ne haihtui ja leipää taas

Antoi tallattu, nurminen sarka;

Salolainen kaskeksi hongan kaas,

Visers' rauhassa lintunen arka;

Sydän toivoa tohti ja uskaltaa,

Kotilies taas leimuta saa!

Taasen kauas yl' autioin seutujen

Tutut kellot ne kutsuen kaikui,

Suista vaimojen, lasten ja vaivaisten

Pyhä virsi se värjyen raikui.

Mutta miehet ja sulhot ne nukahtaa

Sotahaudoissa suurissa saa. —

Isänmaa, nyt on taivahas valoinen,

Sodan, murehen myrsky on laannut.

Kotikuusien kuisketta kuunnellen

Sun on kansasi suureksi saanut;

Se jo varjona hoippui, mut vahv' on taas,

Nyt on rauha ja siunaus maass'.

Isänmaa, pyhä, kallihin Suomenmaa,

Sull' on tallella tenhoisa taikas.

Se käy toivojen eelle ja muistoin taa

Kuni taivahan tuulonen raikas.

Sukupolvien töistä se kimmeltää,

Tietä viitaten välkkyävää.

Vielä kaukana määrä se siintelee,

Ja sen peittävi aikojen saiho;

Mutta saiho kun suoltuen hälvenee,

Myöskin suoltuvi sielusi kaiho.

Sinut kansasi rakkaus kerran saa

Valoloistohon, syntymämaa!

Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,

Ijankaikkista tenhoa soiva.

Olet lahja sa taaton taivaisen,

Pyhä riemumme, toivomme oiva.

Sua työmme ja toimemme tarkoittaa,

Tulevaisien aikojen maa.

Pyhä laulu.

Suomi kuule, kuule: nyt pyhä laulu

Heläjääpi halk' avaruuden laajan,

Lennähtää luo Luojan ja kertoo, kuink' oot

Armas sa meille.

Pyhän laulun mestari muinen lauloi,

Taivainen kun tenhosi hänen mieltään

Koskettaen herkkiä, sointuvia

Kieliä sielun.

Ja se kertoo suuria muistojamme,

Kunnian ja mainehen kulta-aikaa

Täynnä kärsimystä ja tuimaa tuskaa,

Hurmetta, surmaa.

Kertoo jalon-ylpeät unelmamme,

Toiveet, joita sulle me toivotahan,

Kuinka kunniaas yhä rauhan työmme

Vilpitön tähtää.

Sävelten kun helkkyä Luoja kuulee,

Joit' on suuren mestarin laulaa suonut

Silloin taivaastaan alas katsoo Hän ja

Sinua siunaa.

Siunaa valon lahjoilla ihanasti

Kansaa, jok' on maallensa uskollinen;

Taivasta myös lempivi se, ken lempii

Syntymämaataan.

Suomi kuule, kuule: nyt pyhä laulu

Heläjääpi halk' avaruuden laajan

Lennähtää luo Luojan ja kertoo, kuink' oot

Armas sa meille.

Jerusalemissa.

On koolla korkea raati,

Ja rahvas se raivoaa,

Se janoo verta ja surmaa —

Ja syyttömän kuolemaa.

Ja tuomarinistuimella

Pilatus on mietteissään,

Totuutta etsivi — mutta

Se liukuvi käsistään. —

Mut hornan henget ne valmistaa

Kauneimman helvetin nielun

Varalle Kaifaan sielun.

On koolla korkea raati,

Se syyttömän tuomitsee.

Ja päivä pilvehen piilee

Ja luonto se huokailee,

Ja köyhä, pienoinen parvi

Se seisovi mykkänä,

Näin siltä kaikki on viety

Tuki, toivo ja elämä. —

Oi auta, Jehovah suuri,

Suo toivoa hiukkanen!

Näin ethän salline kuolla

Sa turvamme ainoisen?

Nyt peittää pimeys kansan

Kun pyhin on poljettu,

Kun vankkaan kalliohautaan

On toivomme suljettu.

* * *

On yö.

Se köyhä ja pieni parvi

Se ompi niin onneton.

Ei tohdi se toivoa aamua uutta,

Ei luottaen vartoa vastaisuutta —

Se on orpo ja puoleton.

Sen nuoret ja kauniit toiveet

Ne raukesi tyhjihin.

Ne raukasi tuonelan tahmea talina,

Ne katkasi kolkko ja kalsea kalma

Käsin kylmin ja rautaisin.

Se tahtoi se pieni parvi

Myös valona valistaa.

Sen aatos kotkana kauas kulki,

Totuuden tahtoi se tuoda julki —

Tahtoi nousta ja nostattaa.

On yö

Niin musta ja synkän synkkä.

Pien' parvi se surren käy.

Niin raskaasti huokaapi latvoissa myrsky

Ja rannoilta vastaapi aaltojen hyrsky,

Ja ei loimoa päivän näy.

On yö. —

Oi auttaos, Jehovah suuri,

Ja voimoa meihin luo.

Kas toivomme meiltä nyt vaino se kaasi,

Mut vieritä, vieritä haudalta paasi,

Ja sun päiväsi paistaa suo!

On yö. —

Mi väike ja kirkas loiste

Kuin pitkäisen leimahdus!

Pois loistava enkeli paaden se siirtää

Ja kultainen päivyt se taivasta piirtää, —

Surun suistavi siunaus. —

Sa pieni ja ylväs parvi,

Ei ain' ole aika yön.

Voit toivoa kaunista aamua uutta,

Voit luottaen vartoa vastaisuutta

Lemmen voimalla sekä työn!

Syysmyrskyssä.

Suvi suuri meilläkin ollut on:

Oli riemun rikkaus suotu,

Oli onni, tyyni ja talmaton,

Oli taivaan valoa juotu,

Ja kotkana toivomme kimmeltäin

Se kohosi päivään päin.

Ikitalven laidalla maa on tää,

Sitä kiehtoo kylmä ja kirsi.

Mutta hengen suvelle helkähtää

Tämän kansan kaunihin virsi.

Sen oppi se kuiskeesta kuusien

Ja laulusta laineiden.

Sen se oppi aikoina murheiden,

Oppi surun synkkinä öinä.

Ja se kasvoi katvessa valollen

Ja sen voima tenhosi töinä;

Ja polkua kulki se kaitaista,

Mut kunnian polkua.

Kesän kauniin maalleen se loihtikin,

Nousi heelmähän hengen laiho,

Ilo syttyi mielihin satoihin

Ja niin kauas kaikkosi kaiho,

Ja talven kansa se kukkia loi

Ja suuria unelmoi.

Suvi suuri meilläkin ollut on;

Oli riemun rikkaus suotu,

Oli onni tyyni ja talmaton,

Oli taivaan valoa juotu.

Ja kotkana toivomme kimmeltäin

Se kohosi päivään päin.

Suvi ollut on. — Nyt on syksysää,

Nyt on maassa synkeä suru.

Vihan, vainon käypi nyt tuulispää,

Rikas riemumme on vain muru.

Mut hengenpä suvelle sittenkin

Soi laulumme kaunihin.

Kynän vaikka täytyykin vaieta,

Vaikka pannaan paulahan sana,

Eipä siltä kansaani uljasta

Ole vielä voittanut Mana.

Ken taivahan valoa juonut on,

On vankka ja pelvoton!

Senpä aatos kotkana liitelee

Ja se tekee tyynenä työtä,

Tarinaa se aikojen kuuntelee,

Sill' on toivo tenhoisa myötä.

Ei ijäksi myrsky ja pilvisää

Voi päivyttä pimentää.

Joll' on taivaan hattarat hallussaan,

Joka vallan pilvissä pitää,

Hänen, Hänen myöskin on kansat maan

Ja Hän silmää länttä ja itää.

Se soi kuni taivahan tuulahdus:

Jo tulkohon valkeus!

Silloin päivyt meitä se suutelee,

Meille, meille se kultia valaa,

Julkivääryys tyhjäksi raukenee,

Sekin raukee, mi sortaa salaa.

Ja pilvetön Suomen on taivas taas,

On rauha siunaus maass'.

Kynä tehdä tenhoista työtä saa,

Omantunnon se lausuvi kieltä,

Ja se valloille huutaa ja julistaa

Sanoin vallaten mahtavain mieltä:

On pyhinnä perheessä Jumalan

Ain' oikeus heikomman!

Mut kun hän tulee.

Voi miks' ei, miks' ei kantelo nyt kaiu,

Kuin kaikui kannel suuren soittajan?

Miks' kieliltään ei tenhosävel raiu

kirkastain hyvän, kauniin, oikean?

Sydämmen sorrettua oikeutta,

Elämän ihaninta auvoa,

Ikuista, pyhää, suurta rakkautta

Sen helkkyis soitto kauvas kaikuva.

Sen helkkyis soitto, ett'ei tahraan, multaan

Sais kenkään painaa kuvaa Jumalan,

Ei myydä turhuuteen, ei kuoreen, kukaan

Sais aartehia hengen rikkahan.

Sen helkkyis soitto tenhoin ihmismieltä,

Pyhästi nuoria se innostais,

Ikuisten vakain kuolotonta kieltä

Ne sydämmessään silloin kuulla sais.

Ja pois ne haihtuis halvat harrastukset,

Pois riennot itsekkäät ja matalat,

Ja silloin suuret syntyis ajatukset

Ja hyvään suuntaantuisi toiminnat.

* * *

Näin ihmekannel

Jos helkkyin soisi

Niin olot oudot ne uudistuis.

Ja aineen orjat,

Nuo kehnot, kurjat

Ne vapautuisi ja jalostuis.

Ja ihmishenki

Se tuntis riemuin,

Ett' ompi osa se Jumalaa,

Ja ymmärtäisi:

On suuri synti,

Kun sitä lokahan painaltaa.

Ja pyhä silloin

Ja kallis oisi

Sydämmen sorrettu oikeus.

Ja ihmislapsi

Ois auvoisampi,

Jalompi hällä ois vapaus.

Valon voima.

Nyt on kesä ja kukkien aika,

Nyt on valkeus voittanut;

Vilun valjun on päivyen taika

Kauas Suomesta suistanut.

Kuni luomisen päivänä armaat

Ovat veet sekä mantereet;

Ihmismielistä miettehet karmaat

Kera talven on haihtuneet.

Niinkuin ruoho on ihmisen lapsi,

Hetken lyhven hän kukoistaa,

Pian harmahaks käypi jo hapsi —

Hauta kolkkona aukeaa.

Mutta rintansa kaihova sulkee

Ikuisuudesta sakenen,

Valon lähteestä ollen se kulkee

Valon luo ijankaikkisen.

Kasva leimuksi sakene rinnan,

Kasva korkeaks ajatus!

Käyös suojihin mökin ja linnan

Kuni taivahan tuulahdus.

Poista kaikki, mi siellä on halpaa,

Mädännyttä ja kehnoa;

Murra kahleet, mi henkeä salpaa

Jalolentoista, ikuista.

Nosta kaikki, mi maassa on pientä,

Unhotettua, ylvästä;

Vala voimaa kuin lumouslientä,

Tue, lohduta, virkistä!

Valon kansa.

Silloin suojassa Urosten sulhon,

Suomen suurena suvena,

Sees oli taivas ja kukkea maa,

Murhe se solui jo muistojen taa —:

Alkoi onni jo ouruta.

Lempiluottehet laulaja löysi,

Kannel tenhoten kajahti,

Helkkyili riemua, toivoa soi,

Mielihin voimaa ja intoa loi,

Herätti, nosti ja hurmasi.

Valkain välkähti, palkehet paisui,

Säkenet säihkyen soilehtii.

Tenhoisa sampo se onnea tuo,

Soiluvan suonkin se tähkihin luo —

Valoa kansa se uneksii.

Laulun luottehet laajalti soikoon,

Kajakka olkohon tiedon koi!

Suomea työ yhä eespäin vie,

Viitottu sillä on valohon tie —

Rauhassa ruostua miekka voi. —

Silloin suojassa Urosten sulhon

Onnen suurena suvena,

Laidalla ainaisen lumen ja jään

Kohotti valistus kukkean pään

Jumalan päivyen paisteessa.

* * *

Mut sitten taivas se talmastui

Ja onnen aurinko vaipui,

Kun käsi voimakas hervahtui

Ja alle kuoleman taipui.

Niin Aleksanteria itki kansa,

Kuin itkee lapsonen taattoansa. —

Sai pilvi pimeä idästä,

Kaakosta sankea saiho,

Se on niin musta ja synkeä,

Se painaa niin kuni kaiho.

Ja murhe, murhe se kansan valtaa,

Kalmaanko päin sen jo onni kaltaa.

Turhaanko kaikki on tehty työ

Elämän myrskyisen vuolla?

Seuraako aamua synkkä yö —

Maineetta täytyykö kuolla?

Kun ei oo oikeus kansan ohja,

Niin elon vaaruvi vankka pohja.

Me ollaan kolkassa pohjolan

Pien' valon vartijajoukko,

On työmme määränä uutteran

Valaista varjoisin loukko,

Herättää henki, mi vielä nukkuu,

Pelastaa veljyt, mi muutoin hukkuu.

Me valon valtoja palvellen

Tahdomme suureksi saada,

Se kell' on säkene taivainen,

Ei konsaan maassa se maada.

Se tekee työtänsä tyynnä, hiljaa,

Se kylvää kaukaisten aikain viljaa.

Viel' aika uusi on nouseva,

Se surun Suomesta suoltaa,

Ikuisten lakien voimalla

Takaisin onnemme vuoltaa.

Pois katoo mailtamme katku kalman,

Pois haihtuu myrkkyisä tahma talman.

Ja lempiluottehet riemuin soi

Kuin taian tenholla silloin,

Ja Suomi suuria unelmoi

Ja hulmuu valkeat illoin,

Ja kansa kiittävi taivaan Luojaa,

Hän, Herra, maatamme pientä suojaa.

Kun valon työtä me teemme vaan,

Kuin tehty on aikoja ammon,

Niin kerran Suomi on kukassaan

Loistaissa sovinnon sammon,

Näät kansaa — oikeus, jonk' on voima —

Ei kaada vaino, ei salasoima.

Niin valon kansa on kansa tää

Ja valon kansana säilyy,

Jos kuinkin myrsky se myllertää

Ja vainon aallot ne väilyy.

Se tietää: oikeus voittaa kerran,

Se turvaa voimahan valon Herran.

Kansalleni.

Ma soisin kansani suureksi

Ja mahtavaks', mainehikkaaks!

Ma soisin kansani nöyräksi

Ja alalla hengen rikkaaks!

Ma soisin, että se myöskin ois

Ajan nousevan uljas kansa,

Mi taistoon aatteiden käydä vois —

Ei pettäisi muistojansa.

Perillä pohjolan ollut on

Se vahtina työn ja valon:

Se pelloks perkasi louhikon,

Se viljeli soisen salon.

Se kirkon korpehen rakensi —

Ja harrasna kaikui virsi;

Sen viereen koulu se kohosi —

Ja hiljahan suli kirsi.

Ja täytyi hälvetä hengen yön

Kun sampoa kansa laati.

Vuos'satojen vei se pitkän työn,

Vuos'satojen voimat se vaati.

Mut hengen kukkaset kumpusi,

Ne kumpusi kansan työstä!

Muu mailma kummana katseli

Kun kohosi Suomi yöstä!

* * *

Kansani nuori ja voimakas,

Lujana seiso vahdissas

Kolkassa Euroopan.

Vahtina valon ja työn

Vastassa hallan ja yön

Perillä pohjolan.

Työsi ei vaan ole Suomelle

Työsi on ihmiskunnalle,

Työsi on Jumalan.

Säkene rintasi on

Säihkyvä, sammumaton

Löytävä korkeimman.

On yhteistyötä!

Ma seison vuorella korkealla,

On pyhä hiljaus kaikkialla.

Kauas, kauas siintämättömiin

Annan hurmauneena silmän lentää;

Kauas, kauas aikoin hämäriin

Laulun lentimillä aatos entää.

Näin isänmaani, sa lahja Herran,

Ihaili kansani sua kerran.

Altain rintehiltä tultuaan

Yöpyi tänne, ja kun aamu koitti

Hennonut ei jatkaa kulkuaan —

Uhras uhrit, kiitosvirret soitti.

Uus tunne valtava sielun täytti,

Päämäärän suuren se sille näytti.

Kaunoisena siinti eessään maa.

Siin' on onnen, siin' on voiman mahti!

Kuusten suojaan mökki kohoaa.

Riistaa antaa Tapio ja Ahti.

Lepikon pelloksi astuvoipi,

Kukuntakoivu se huminoipi.

Onnea saa käki kukkumaan,

Taatto taivaan siunaa uutistyötä.

Kannel helkkyy, hiljaa solmitaan

Suomen runottaren helmivyötä!

* * *

Voi aikaa suruisaa,

Voi aikaa katkeraa

Kun heimo heimoa raastoi!

Kun vainon mieltä

Ja kalvan kieltä

Vain veljyt veljelle haastoi.

Ei noussut yhteistyö,

Vaan synkken' surman yö —

Ja sortui Kullervo ylväs.

Ja Väinö soitti,

Mut viha voitti —

Ei noussut onnemme pylväs.

Se kaatui terhekäs tammi Taaran,

Se sortui siimekäs pyhä puu.

Se myrskyn kestänyt oli vaaran,

Mut heimoriidassa kukistuu.

Ja huolten hattarat

Niin synkän varjoisat

Vapaustoivehet peitti.

Ja kylmää kalmaa

Ja tuonen talmaa

Ne Suomenniemehen heitti.

Ja virret vaikeroi

Ja kannel murhein soi

Valittain outoa aikaa.

Mut alta kaihon

Ja sankan saihon

Ja toivon tuikkivi taikaa.

Ei turhaan kaatunut tammi Taaran,

Ei suotta sortunut pyhä puu,

Kun latva katkesi monihaaran,

Niin aika uusi se sarastuu.

Saa alta vaivojen

Ja mustain murheiden

Jo onni Suomelle hiljaa.

On yhteistyötä,

Se poistaa yötä

Ja toivon tuutivi viljaa.

Ja joskin hallasää

Voi viljan jäädyttää,

Ei yhteistunto se jäädy.

Nyt Suomen kansa

On valveillansa,

Sen onni yöhön ei päädy.

Niin yhteistyössä on onni Suomen,

Sovinnon sampo on tenhokas;

Hallussaan koituva sill' on huomen,

Se valvoo, Suomi, sun onneas.

Keväinen muisto.

(13/5 1848).

Kevät on tullut toivojen aika,

Kukkien kantaja kaunoinen,

Ilmojen halki tenhova taika

Kiirivi lauluja helkkyillen,

Ja kaunis on taivas ja kaunis on maa,

Ja vaarat ne kaukoa kangastaa.

Katkesi kahleet läikkyvän laineen,

Ahtolan immet leikkiä lyö;

Elpyvän luonnon mehevin maineen

Verhovi kuulava kevätyö!

Yön helmassa ihana kantelo soi,

Kun muistojen hengetär unelmoi.

Kuuntele hetki helkettä soiton.

Menneitten aikojen tarinaa!

Tenhoa siin' on aamuisen koiton,

Siinä on riemua valtavaa.

Oi kuuntele, kuuntele, kantelo soi,

Kun muistojen hengetär unelmoi.

Meri loisti ja laaksot, vuoret

Kuulsi laskeissa päivyen.

Mailla Gumtähden juhli nuoret,

Juhli kunniaks keväimen.

He tunsivat keväimen tullehen,

Ei luontohon yksin, mut henkehen.

Sinivalkoinen lippu siellä

Ensi kerran se liehuili,

Mies henkevä hehkumiellä

Sadat sydämmet sytytti.

Ja kaikuen valtavat sanat soi,

Kun suurinta maassa hän kunnioi.

Silloin valtasi nuoret mielet

Pyhä, ääretön innostus;

Silloin vapisi ilmapielet,

Jalo kajahti riemastus,

Ja kauaksi tuul' yli aaltojen

Se kuljetti riemua nuorien.

"Maamme" laulu se silloin raikui

Yli laaksojen, kunnaiden,

Kohti taivahan kantta kaikui

Jalolentoisna tenhoten.

Se kaikiksi ajoiksi pyhittyi,

Ja syömmihin suli ja syventyi.

"Maamme" laulu ja puhe ylväs

Ja tuo liehuva lippunen

Ovat henkinen muistopylväs

Murrosaikamme aatteillen,

Mi kirkasti pyhäksi isänmaan,

Mi herätti kansamme unestaan.

* * *

Helky kantelo ihanasti,

Soios muistoksi vainajain.

Jalot nukkuvat rauhaisasti

Alla kumpujen kukkivain.

Työnsä ja toimensa unhoon ei nuku,

Muistonsa maasta ei konsana huku

Vuossadat vaikka vierähtää.

Fredrik Cygnaeus, lentomieli,

Älköön painako paatesi!

Fredrik Pacius, satakieli,

Kauan soittosi helkkyvi!

Humaja hongikko haudalla tuolla,

Laulujen joutsen ei koskaan voi kuolla,

Laulujen joutsen Runeberg!

Maaliskuun 13 päivänä.

Oi Aleksanteri,

Sa Suomen ihastus!

Oi Aleksanteri,

Sa valtain kaunistus!

Ne vierii vuodet ja vuosisadat,

Mut Sun ei muistosi katoa;

Ne syntyy, sortuvat tähtiradat,

Mut nimi Sun se on loistoisa.

Sen lempi säilyttää,

Sen kaartaa kunnia,

Ja meille kimmeltää

Se valon soihtuna.

Kuin aamun auteren rusohäivä

Sa sumut Suomesta suistit pois,

Ett' armas, loihtiva, kirkas päivä

Valoa, lämpöä meille lois. —

Sai kummut kukkihin

Ja lehdot aaluvoi,

Ja surun soittokin

Jo iloäänin soi.

Ja rauhan työhön sai kansa Suomen,

Se tohti toivoa, uskaltaa,

Jo sille koituvi uusi huomen,

On taattu, turvattu isänmaa.

Oi ylväs ruhtinas,

Sun silmäs kirkastui

Kun katsoit Suomeas':

Tääll' aattees toteentui!

Tää pieni, syrjäinen, köyhä kansa

Tajusi mielesi korkean,

Se Sua lempi kuin parhaintansa,

Sa lahja taivahan Jumalan.

Oi Aleksanteri,

Sa valtain kaunistus!

Oi Aleksanteri,

Sa Suomen siunaus!

Ne vierii vuodet ja ajat vaihtuu,

Mut Sinun muistoas siunataan.

Kentiesi Suomelta onni haihtuu.

Mut Sua lempii se ainiaan!

Laulun heimo.

(Lausuttu Jyväskylän laulu- ja soittojuhlassa Kesäkuun 15 p. 1899.)

Mi aatos Luojalla ollut lie

Kun tänne Hän kansamme johti?

Kun poikki mannerten aukes tie

Tulevaisia vaiheita kohti?

Kun kolkkaan pohjolan ohjas sen

Laidalle lumien ainaisten?

Ne huojui korkeina kokkapuut

Ikisalojen suojassa silloin,

Ne välkkyi viehtäen salmein suut

Kun aleni aurinko illoin,

Ja laaksot lauloi ja lehdot soi

Ja vaarat vartoi ja unelmoi.

Ne vartoi pilvien kulkijaa,

Ne odotti heimoa laulun,

Mi voisi kinokset kukittaa,

Ja viljelis soiluvan aulun,

Ja luonnon soittoa kuunnellen

Myös lempiluottehet kuulis sen.

Ja silloin, silloin sa tulitki,

Sa kansani kumma ja kallis;

Ja kannel sun oli ilosi

Ja taikasi tenho sun vallis.

Sa tunsit taivaan ja tunsit maan,

Sulle haastoi urpukin oksaltaan.

Sun täällä kylvösi kaunis nous

Ja täällä sun savusi sauna,

Ja täällä ruuhesi riemuin sous —

Oli kaukana kateus, kauna.

Ja kumma kantelos helkkyin soi,

Se sur' ja itki ja ilakoi.

Se soitti lempeä lehtojen

Ja salojen suurta rauhaa,

Se huokui kastetta kyynelten

Ja aaltojen tenhoa lauhaa.

Niin syvä siitä soi kaipaus

Ja mielen murhe ja riemastus.

Se äidin lempeä kertoili,

Mi pyhää on, taivaista juurta,

Ja sammon synnyn ja ryöstönki

Ja valon taistoa suurta.

Laidalla lumien ikuisten

Se viittoi suurehen suvehen.

* * *

Mut vuosisatojen peitossa

Ja pitkäin talvien takana

Se nukkui se suuri suvi.

Sotaratsut peltoja tallasi,

Ja miekat, tapparat välkähti

Ja kannel se vaientuvi.

Voi aikaa tuskain ja murheiden,

Voi aikaa näljän ja hurmehen

Kun kansoa vaani kalma.

Kun milloin lännestä länkä nous

Ja milloin idästä surma sous, —

Maan varjosi tuonen talma.

Se kulki kuoleman niittomies,

Ja mustaks kylmeni lämmin lies,

Sotahaudat suurina aukes.

Ja parvet miesten ja sulhojen

Ne sortui kuolohon urhojen, —

Maan valtavoima se raukes.

Jäi työhön vaimot ja vanhat vaan,

Mut mahti jouda ei rakoon maan,

Se puhkes uutena ilmi.

Se piili povessa kansan sen,

Mi leikki haudoilla isien

Ja lasna maatansa silmi.

Oi kansa pilvien kulkija,

Sun täytyi suuria tuntea

Kun aikoja kestit näitä!

Ken leipähuolissa mataa vaan,

Se sortuu, sortuu kuin mato maan,

Ei kestä se myrskysäitä!

* * *

Siellä, missä korven hiljaisuus

Luonnon suurta mahtivirttä säistää,

Siell' on salon tyyni rauhaisuus,

Jot' on pakko vihan, vainon väistää.

Sydänvesillä soiluvilla

Vain rauhan ruuhi se sous,

Ja vaarojen kaltahilla

Koti suojaan kuusien nous.

Ja siellä, siellä Suomen soitto säilyi,

Kun vainon aallot kaikkialla väilyi.

Taittoi siellä toivon terhoja,

Poimi siellä unten ulpukoita.

Niissä, niiss' on taian tenhoa

Lemmenluottehia ihanoita.

Niiss' on voima ja valonvalta,

Mi kirkkahaks yönkin saa,

Mi talven ja tuiskun alta

Kesäkukkia nostattaa.

Kun yli maan ne kerran välkkyin vuoltaa

Niin niiden helke surun saihot suoltaa!

* * *

Oi maani, jälkehen myrskyjen

Jo koitti lempeä laimi.

Ja surun alta ja murheiden

Sun kohos onnesi taimi,

Ja takaa hohtavan rusohäivän

Nous salo säihkyvä nuoren päivän.

Sun vanhat virtesi helkkyin soi

Yl' Suomen suuren ja laajan,

Ne syömmet sytti ja toivon toi

Ne kansan keskelle taajan.

Sen valontyöllä on syvät juuret:

On Väinön virret nuo soivat, suuret.

Ja kansan valtasi innostus:

Suo Herra siunaus myötä!

Nyt viittaa valo ja valistus —

Niin kauan kesti jo yötä!

Ja seuraten parhaita poikiansa

Käy mielin lämpimin työhön kansa.

Se perkaa soita ja korpia

Ikilunten laidalta alkain.

Saa säilä säihkyvä ruostua —

On työssä välkkyvä valkain.

Ja hengen herkeät hetteet herää,

Ja valon kukka se tekee terää.

Ja "Maamme", "Maamme" se tenhoin soi,

Se työhön kutsuvi jaloon,

Korkeinta maassa se kunnioi,

Se kansan vihkivi valoon.

Sun valon kansaksi Luoja sääsi,

Oi nosta, kansani, nosta pääsi! —

Taas murheen pilvi luo varjoaan,

Taas vainon aallot ne väilyy,

Mut totuus perivi aina maan

Ja valon kansa se säilyy.

Niin, totuus meidän on voima, määrä,

Sen tieltä väistyä täytyy väärä,

Jos emme työtämme petä vaan,

Niin meill' on taivainen voima,

Ei vie meilt' onnea vallat maan,

Ei salaa hiipivä soima,

Isäimme taisto ei mene hukkaan,

Vaan hengen suvena käy se kukkaan.

Oi katso, kansani, maasi tää,

Se loistaa laidalla lunten,

Se kiehtoin, loihtien kimmeltää

Kuin saari siintävä unten.

Sen sulle kukkia Luoja salli,

Sa sitä suojaa kuin vankka valli!

Uusi ura.

(Jyväskylä—Suolahden radan vihkiäisissä.)

Terve tänne viettoon lyhven illan!

Terve tänne kunniaksi työn!

Työn, mi kansain välille luo sillan

Liittäessään maahan rautavyön,

Korven kolkon asutuksi saapi,

Kodit nostaa salon sydämmeen,

Olot elvyttää ja uudistaapi,

Tempaa myötä työhön yhteiseen.

Terve tänne! Pohjoisessa siintää

Vedet väljät kauniin Keiteleen,

Kimmeltävä kiskotie sen kiintää

Poukamahan pitkän Päijänteen.

Syrjäseudun asukkaille meille

Ura uusi siinä urkenee

Edistyksen, valon valtateille,

Missä työ ja kunto kilpailee.

Enemmän kuin ennen onni Suomen

Vaatii koko kansan toimintaa,

Päivätöinnä siltä nuori huomen

Vaipua ei öiseen varjoon saa.

Meidän kansa ompi hengen kansa,

Miekkavaltaa ei se tavoita,

Mut se tahtoo — laki turvanansa —

Nousta, valistua, varttua!

Terve tänne läheltä ja kaukaa

Työtä kunnioivaan illatsuun!

Toivomielin iloitsee nyt Laukaa

Kera syrjäseudun monen muun.

Ura uusi auennut on sille,

Edistyksen kirkas kiskotie.

Kiitos kaunis siitä taivahille.

Työhön yhteiseen se meidät vie!

Se heräjää.

Mahtavana hallitseepi vielä talven haltia,

Metsämailla mökit pienet ovat hankiin hukkua.

Mutta annahan viikkojen vierähtää,

Niin hankien harjat ne haipuen hukkuu

Ja luonto, mi nukkuu,

Taas heräjää

Ja kunnahat kukkien kimmeltää.

Kaunihina silloin luonto soittaa jättikanneltaan,

Soittaa soilla, soittaa mailla, soittaa siniaalloillaan,

Ja soitto se helkkyvi riemuiten

Ja kertovi keväimen voimoa luovaa

Ja auvoa suovaa,

Kun suvinen

Taas huokuvi sää yli seutujen.

Niinkuin aikaa hiljaa jatkaa vuoroin päivä, vuoroin yö,

Jatkuu luonnon riemutessa hiljaa kevään luomistyö!

Maan suonista nestehet elämän

Käy suonihin puiden ja ruohon ja viljan,

Syys kunnekka hiljan

Tuo täytelän

Ja kypsän ja runsahan hedelmän. —

Hengen vainioilla myöskin kevättyötä tarvis on.

Kevättyö on hyvän työtä, tähtää valon voittohon.

Se lippua aatteiden kannattaa,

Ja öisiä varjoja lämpöisin rinnoin

Ja hehkuvin innoin

Se karkoittaa, —

On vapaus hengen sen määrämaa.

Suomen saloilla on monta taloa ja tölliä,

Joit' ei vielä hengen kevät valaise ja lämmitä

Ja niissäkin lapsia karkeloi,

Ja nekin on koituvain päivien kansaa.

Ei henkistä ansaa

Muu poistaa voi

Kuin kirkasna loistava tiedon koi.

Davidin kun istuimella istui nuori Salomo —

Vuosituhansien jälkeen vielä kuulu, mainio —

Hän rukoili tietoa totista.

Sä pyydä myös tietoa, kansani kallis,

Sun kilpes ja vallis

On tiedossa,

Mi johtavi töitä ja toimia.

Nöyryyttä ja viisautta ano lailla Salomon,

Silloin vaihtuu takaloilla hengen yöhyt valohon.

Ja viikot kun hiljahan vierähtää,

Niin synkeät varjot ne haipuen hukkuu.

Ja henki, mi nukkuu,

Se heräjää

Ja uhkuvi voimaa ja elämää!

Salomaalle on saatuna koulu.

Salomaalle on saatuna koulu,

Sitä kauan jo kaivattiin.

Kylän lapsoset riemuiten rientää

Koulun suojihin valoisiin.

Ilomielin ne leikkiä lyövät,

Kelkat kiitävi kilpaillen,

Siroruusuilla talvinen tuuli

Punaa poskuet pienoisten.

Ja ma katselen parvea nuorta,

Se on hilpeä, huoleton!

Työskennellen ja leikkien vuoroin

Käy se polkua opinnon.

Aamun nousevan kansa se ompi,

Aika uus' sill' on hallussaan,

jos se jaloksi varttua voipi,

Taattu silloin on onni maan.

Riennä vaan sinä pirteä parvi,

Opin alkeille kouluhun! —

Mutta tarkemmin sua kun katson,

Suru hiipivi mieleen' mun:

Ohut liian on monella nuttu,

Kovin kulunut, huono on,

Ja niin kylmä on Pohjolan talvi,

Sen on tuuli niin armoton. —

Talonisäntä taitava, kuule,

Hyvät sulla on mannut, maat.

Sadot runsahat peltosi antaa,

Täyteen aittasi ahtaa saat.

Kelpo vaimo sun kotias hoitaa,

Hyvät lapses on tavoiltaan. —

Nämä kaikki on antia armon —

Tokko tuota sa muistatkaan?

Talos' laidalla tuossa on mökki,

Siin' on lapsia, siinäkin.

Ja ne nääntyvät puuttehen alla,

Puute nääntävi sielunkin.

Hyväin lahjojen antaja vartoo,

Että käyttäisit leiviskäs,

Että maksaisit velkasi Hälle

Auttain köyhiä veljiäs.

Jos ne puuttehen painosta sortuis,

Pahan poluille poiketen,

Sua syyttäisi tuomari silloin

Lahjomaton ja ikuinen.

Omat lapsesi maallesi annat,

Anna lapsoset köyhän myös,

Auta heitäkin oppia saamaan,

Silloin siunattu sun on työs.

Monen monelle puute ja köyhyys

Nostaa pystyhyn tiedon tien.

Sielu nääntyvi — singota sille

Edes sätönen pienen pien'.

Luoja jakavi lahjoja hengen,

Miten tahtoo hän milloinkin.

Mökki matala, halpa on ollut

Koti Kiven ja Lönnrotin.

Siksi toimios innolla, että

Yhä suurenis parvi tuo,

Joka hilpehin, riemuisin mielin

Valon rientävi lieden luo.

Aamun nousevan kansa se ompi,

Aika uus' sill' on hallussaan.

Jos se jaloksi varttua saapi,

Taattu silloin on onni maan.

II. Muisto ja maine.

Z. Topelius.

(11.1.1818-14.1.1896)

On talvi taasen Suomessa ja kinos kimmeltää

Ja suvilaineen lämpöisen nyt salpaa jäykkä jää;

On kukka aikaa kuihtunut, on lehto lauluton,

Ja harvoin kasvot armahat saa nähdä auringon.

Yöt on niin pitkät, pimeät. On niinkuin Louhi ois

Taas taivahalta päivyen ja kuunkin vienyt pois.

Käy kalman kylmä henkäys nyt yli kaiken maan —

Mut ihmisrinnan toivoa ei saa se sammumaan.

Tietäähän luonto aikansa! — Se herää uudestaan,

Se kirkastuu ja kaunistuu, se loistaa kukassaan.

Vapaina virrat välkkyvät ja lehdot ailakoi,

Sinessä silloin taivahan taas leivon laulu soi.

Sa muistat ajan kolkomman kuin konsaan talvi tää,

Niin monen monta sydäntä se jääti lämpimää:

Kevättä hengen harva vain se tohti toivoa,

Harvempi vielä toivon tän voi maalleen lausua.

Sa tohdit silloin toivottaa, oi vanhus ylevä,

Sun maalles valon voittoa ja hengen kevättä!

Iloksi lauloit kansasi ja kansas kuunteli,

Ja laulut syvät, kaunihit ne sitä lohdutti.

Pimeimmän ajan painaissa loit laulut Sylvian,

Jäänlähdön Oulujoesta — tuon runon valtavan.

Ja Suomen kansa kuuuteli, sen heräs innostus:

Myös kahleet hengen katkova on työ ja uskallus.

Vaiheita vanha Välskäri kun kertoi kansan tän,

Niin historian hiedikko sai voimaa elämän,

Ikuiset aatteet selveni, ne johti toimintaa,

Ja pyhäks' silloin kirkastui ja suureks' isänmaa.

Ne eli taas nuo sankarit ja urhot uljahat,

Ja tykit paukkui, välkähti taas miekat, tapparat.

Ja nimettömät miljoonat, ne nousi unhostaan

Puolesta uskon taisteluun ja maan ja kuninkaan.

Siell' oli tuskaa, itkua ja nälkää, kuolemaa,

Ja jaloutta, uljuutta ja maineen kunniaa!

Ol' niin kuin oisit sanonut: "oo uskollinen vaan,

Sa kansa pieni, itselles ja turvaa Jumalaan.

Ken vallan pitää pilvissä, Hän muistaa meitäkin

Ja onnen päivän paistaa suo taas sätein lämpimin." —

Tää sydämmesi tervehdys se lohdutusta toi,

Lomista synkkäin pilvien taas tuikki toivon koi.

Se tuikki taas ja kirkastui, kun hengen vapaus

Se huokui yli Suomenmaan kuin kevättuulahdus.

Ja salomailla valkeni ja poistui musta yö

Ja riemuisasti, innolla käv' edistyksen työ!

Se työ se Sua viehätti, Sa sitä rakastit,

Ja aarteet kuninkaalliset Sa sille uhrasit.

Ja polvi nuori, nouseva se sai ne omakseen.

Ja totuutta ja lämpöä ne luovat sydämmeen.

Se kiittää sua nöyrästi parhaista tunteistaan,

Se oppinut on lempimään myös "suurta kotiaan."

Se kiittää, siunaa Sinua, oi vanhus ylevä,

Oot sille sadun koivuna ja sadun tähtenä.

Myös Keski-Suomen kunnailta ja mailta takalon

Soi Sulle kiitos lämpöinen ja harras, koruton.

Säteillen liedet leimuaa, ne yötä kirkastaa,

Valossa niiden kuunnellaan nyt suurta laulajaa!

Proloogi.

(Lausuttu Suom. Teaatterissa Z. Topeliuksen syntymäpäivänä 14/1 1898.)

Tullos tyttönen taivaan pyhä ja puhtoinen,

Tullos hetkeksi tänne luokseni leijaten.

Kuollut on kukka ja aalto on vanki,

Peltoja peittävi hohtava hanki,

Rauennut rantojen riemu on,

Lehto ja laakso on lauluton.

Mut on kukkia, joita talvi ei taittaa voi,

Hengen kukkia, joita vuossadat ihanoi.

Nostatti kukkaset kiitävä tiima,

Mut kuni välkkyvä, siintävä siima

Viittovat tietä ne tenhoisaa

Kertoen aikojen tarinaa.

Tullos tyttönen taivaan, helkytä kanneltas,

Suo mun kuunnella hetki laajoja laulujas.

Suomeni murhe ja kansani kaiho

Suoltui kuin päivässä sankea saiho;

Päivänä loisteli rakkaus,

Hehkuva into ja innostus.

Tullos tyttönen taivaan, tuokio tarinoi,

Päivän paistetta kuinka laulaja maalleen loi,

Viitaten tietä ja maalia suurta,

Lemmellä takoen sammon juurta,

Pukien morsioks synnyinmaan

Sadoilla kauniilla lauluillaan.

* * *

Suru oli Suomenmaassa, kevään äsken koituneen

Surmas tyly takatalvi sortain lehdot lauluineen,

Huokuin umpuihin ja lehtiin säälitöinnä kylmää kalmaa,

Huokuin yli nuoren nurmen tahmeata tuonen talmaa.

Ja ne kuihtui ja ne kuoli helpeet, toiveet, unelmat,

Ja ne lakkas ilolaulut kevätpäivän nostamat.

Ol' kuin elo kuollut oisi, kuin ei nousis päivän salo,

Ol' kuin piilisi se pilviin, sammuis maasta ijäks valo.

Silloin kuule, mikä helke hellä, kirkas lumoova!

Toivoa ja lohdutusta lauleleepi Sylvia,

Yli maiden, yli vetten sävelvirta vieno soipi,

Hiljaa elpyy ilo jälleen, auvo armas aaluvoipi.

Nousee nurmi, puhkee kukka, kevään voima voiton saa,

Oulujoki vapahana koskiansa kuohuttaa,

Kimaltaen sini Saimaa maammoansa merta kaulaa,

Valoa ja vapautta mer' ja maa ja ilma laulaa.

Valoa ja vapautta, hengen ikikevättä

Helkkyy laulu ihmeen kaunis, lempeä ja ylevä.

Kevään armaan liittolaisna keväimen se tekee työtä:

Sulattaapi rinnan roudan, hälventääpi hengen yötä!

Sydän syttyy, laajeneepi; aatos kohoo, kirkastuu,

Valon työhön toivomielin kansa hiljaa vannouu,

Valon lippu puhdas liehuu, sarastaapi onnen huomen,

Valon suurta laulajata kiittää kaikki kansa Suomen.

* * *

Äyräiltä Suomenlahden äärihin Lapinmaan

Se katsoi kansa toivoin suurehen laulajaan.

Mut lentomielin ja nöyränä

Nuor' laulaja kuunteli,

Kun historian hengetär

Hänelle haasteli.

Se haastoi Suomen kansan vakaita vaiheita,

Se kertoi kärsimystä ja tuskaa, murhetta,

Se voimaa kertoi ja nöyryyttä

Ja voittoa, kunniaa,

Ja jaloutta, uljuutta —

Ja työtä rauhaisaa.

Ken kesti Isonvihan, mit' ei se kestää voi,

Jos oikeata tietä vain käydä ahkeroi?

Luo ajatuksia suuria —

Ja kansasi kukoistaa!

Luo valistusta, valoa —

Ja suur' on Suomenmaa!

Näin valon laulajalle hengetär haasteli,

Ja silloin sumu suoltui, taas päivä pilkoitti.

Hän tohti toivoa, uskaltaa,

Hän lohtua laulaa voi,

Siks kannel hengen kevättä

Sulosti unelmoi.

Ja siksi talvi-illoin Välskäri tarinoi,

Ja hyvyyttä ja voimaa, kuntoa kunnioi.

Ja siksi satujen maailma

Se lapsille aukeaa,

On siksi kaiken määränä

Jumala, isänmaa!

Äyräiltä Suomenlahden äärihin Lapinmaan

Se katsoi kansa luottain suurehen laulajaan.

Hän kantoi lippua aatteiden,

Ja sampoa sovinnon

Hän takoi Suomen onneksi, —

Se onnen ehto on,

Valon laulaja kallis, pilttisi pienoisen

Murhein multasit maahan Suomesi povehen.

Nuor' oli piltti kuin kukkanen tuomen,

Mut olis kasvanut kunniaks Suomen.

Leikkien lempeä kuningas

Elävi ainian laulussas'.

Poiss' on pilttisi, mutta kansasi nuori tää

Mielin lämpimin Sua taattona tervehtää.

Viittasit tietä ja maalia suurta,

Lemmellä taoit Sa sammon juurta;

Laulelit maallesi lohtua,

Loit ajatuksia suuria.

Kaunis itsesi olkoon, kaunis ja rauhainen,

Kunnes seestyvi aamuks maassa se kirkkauden.

Valoa lemmit ja valoa soitit,

Lemmellä kansasi nostit ja voitit.

Sinulle kiitos ja siunaus,

Valon laulaja Zachris Topelius!

Kevään kynnyksellä.

Kevään kynnyksellä

Tuli Tuonelan tytär tumma

Valon laulajan luo.

Katsoi ääneti, katsoi kauan —

Käden vaipua suo.

Katkaista ei henno

Miehen lempeän elonlankaa. —

Hiljaa liukuvi sää,

Kerimään kun kuontalolle

Tytär Tuonelan jää.

Päivä kultaa seinää,

Sammuu siunaten lännen rantaan

Metsän huurteisen taa.

Vaippaan yöttären pehmoisesti

Peittyy meri ja maa.

Kerii tytär Tuonen,

Kiertää hellästi kuontalolle

Elonsäikehen pään.

Silmä sammuvi, henki liitää

Valoon välkkyävään.

Valfrid Vasenius.

(Entisten jatko-opistolaisten puolesta 21.5.1898.)

On hiirenkorvalla valkovyöhyt

Ja kummut kukkia nostattaa.

Niin lyhven lyhyt on Pohjan yöhyt

Se valon voittoa julistaa.

Kevättä kertovi taian tuomaa,

Jumalan päivyen taian luomaa.

Ja ilmass' on kuni juhlamieltä.

Niin suur' ja kaunis on Suomenmaa!

Ma kuulen viehtyen luonnon kieltä,

Se oman henken' on haastamaa;

Ja on kuin soisi ja soisi yhä

Alhoista, vaaroilta "Maamme" pyhä.

Ja muistoin taakse ja toivoin e'elle

Ajatus lämmin se liitelee.

Nyt tuoksuu Tapion tanhut me'elle,

Nyt päivyt Suomea suutelee,

Nyt tuutii tuulonen toivon viljaa,

Suomen suuret ne kylvi hiljaan.

* * *

Sa lentomielin kirkastit

Tät' aimomiesten työtä,

Me näimme tähtein syttyvän

Ja valaisevan yötä.

Me näimme yönkin poistuvan

Edestä päivän kirkkahan.

Ol' meille tutut miehet nuo

Jo kotikunnahilta,

Lukeissa heidän kirjojaan

Vierähti moni ilta.

Ja sydän nuori lämpeni,

Se toivoi, hehkui, uneksi.

Unohtumattomat ne on

Nuo tiimat, jolloin siellä

Me kuuntelimme Sinua

Innostuin hehkumiellä,

Jaloa henkes lentoa

Kun saimme seurata.

Oi kiitos kaikesta kauniista,

Mi maass' ei koskaan maada!

Oi kiitos kaikesta suuresta,

Jota kalman käs' ei kaada!

Se sielussamme nyt unelmoi, —

Se kerran kukkia voi!

Mut vasta Sinä aukaisit

Kuin uuden mailman meille,

Kun lämpömielin meidät veit

Sa runon, aatteen teille.

Niin suureks Suomi laajeni,

Niin kalliiksi, niin pyhäksi.

III. Luonto ja sydän.

Vuorelta mereen.

Metsäisen vuoren rinteillä

Pulppuili lähde siintävä

Taivasta kuvastain.

Sen tunsi taivaan tuuloset

Ja pilvet, päivän sätehet

Ja sammalmätäs vain.

Se siinteli ja välkkyili,

Se pulppusi ja uneksi

Ja suhisi ja soi.

Mut sinivyötä katsellen

Sen heräs kaiho mielehen —

Se kauvaks vaiteloi.

Ja katsoin vyötä yllänsä

Se uursi maata eessänsä

Ja solui laaksoon näin.

Ja kautta kukkaniittyjen

Ja ohi lehdon liepehen

Se vieri kylään päin.

Oi ihanuutta maailman,

Min luonut suuren Jumalan

On lemmen runsaus! —

Mut kylää lähemmä kun käy,

Ei enää suloutta näy —

Kaikk' katoo kauneus.

Siell' on niin rajoitettua

Ja halpaa, kurjaa, ahdasta,

On ruma ruokottuus.

Se silokalvon röyheltää,

Se heloaallot pimentää

Tuo kylän siivottuus.

Se puron mieltä painaltaa

Se ikävöi, se halajaa

Pois metsään vilpoisaan.

Mut sinne kotiin lapsuuden,

Metsäisen vuoren rinteillen

Ei pääse konsanaan.

Ja siksi yhä eespäin vain

Se rientää, rientää kiiruhtain

Merehen päästäkseen.

Ja sinne päivän paistaissa

Ja meren laajan loistaissa

Puhtoisna kuollakseen.

Lootoskukka.

Syvältä aallon alta

Nous lootoskukkanen.

Vilpoisa veden valta

Kasvatti kaunoisen.

Kun helpeet hienot aukes

Kuu valoi loistoaan,

Ja päivän ruso raukes

Taa tumman metsämaan.

Niin tyynnä luonto nukkui.

Yö tuoksui tenhoten,

Ja vuorten huiput hukkui

Sinehen pilvien.

Sulosti kukka kaino

Kalvasna kimmelsi,

Yöviiman vieno paino

Se sitä tuuditti.

Ja kuuhut valoi sille

Kirkkainta loistoaan,

Sen painoi helpehille

Suloja suukkojaan.

Ja kukka kaino lempi

Väreillen autuutta,

Kunnekka hohtoisempi

Ol' aamun salava.

Sen silloin helpeet hienot

Ne hiljaa sulkeentui,

Unessa kuvat vienot

Kukalle kangastui.

Kun soluu mailleen päivä

Kuu kukan herättää,

Ja valon rusohäivä

Taa metsän hälviää.

Ja lootoskukka havaa

Suloimpaan auvohon,

Ja helpeet hienot avaa

Syleillä kuutamon.

Orvokki.

Suojassa tuuhean tammipuun

Valolle umpusi aukes,

Kun ensi leivo sai lauleluun,

Kun kahleet aaltojen raukes.

Säteelle päivän sa hymyilit

Ja sulosatuja uneksit.

Mies muuan asteli verkalleen

Ja huomas hohtehes hienon.

Ja silloin lyhveksi ilokseen

Hän taittoi orvokin vienon,

Ja hetken hellästi ihanoi —

Ja leinon liukua maahan soi.

Sun hetken oikku se surmasi

Ja sulle laskihe päivä,

Elosi sortui, kun sumeni

Unelmais' hohtoisa häivä.

Miks' julma noin oli ihminen,

Miks' sorti orvokin pienoisen?

Pälve.

On viidakon varrella vuokko

Kevätpäivyen loihtima;

Ylt' ympäri lunta ja jäätä,

Pälve pieni vain vihanta.

Ma katselen sitä ja mietin:

Se on kuva mun elostain,

Ylt' ympäri talvista huolta,

Mutta lämpöä rinnassain.

Se lämpö se keskellä talven

Luopi kukkia laulelon,

Ja toisenpa kaiholle myöskin

Sillä kyynele kirkas on.

Rimpi.

On rannalla rimpi tuulien tuutima.

Sun hentonen, hieno, myrsky on murtava!

Nyt lainosten lailla sa liikut

Ja huojut ja heilut ja kiikut,

Niin notkea vartesi on.

Mut hyinen kun vinkuvi viima,

On mennyttä riemusi tiima

Ja tuuli sun taittava on.

On kukkanen kalvas varrella valtatien.

Voi oikkujen julmain uhrina oot sa pien'!

Sa tuoksut ja vienosti häilyt

Ja hymyät, päivässä päilyt,

Niin puhtoset helpehes on.

Mut lapsonen leikkivä, armas,

Tai kulkija kylmä ja karmas

Sun, vienoni, polkeva on.

Oi sykkivä sydän rinnassa ihmisen,

Laps' hentonen, herkkä riemun ja murehen,

Sa lemmit ja laulat ja värjyt,

Ja toivot ja kaihoat — särjyt,

Sun murhe se murtava on.

Oot heikompi rimpeä, kukkaa,

Oot lähempän' onnesi hukkaa

Ja kohtalos — kärsiä on!

Kalliolla.

Jo laskihe päivä,

Tuliliekkiä taivaalla ui,

Ja metsän latva ja järven laine

Suloauvosta punastui.

Tää kallio kaunis,

Koko seutua halliten,

Se katsoo kauas ja korkealle

Yli surujen, riemujen.

Se nähnyt on monta

Sukupolvea ihmisten.

Ne hetken kukki ja kuoli sitten

Kuni rimpyet riutuen.

Sen rinne on jyrkkä,

Sieltä kuolema ammottaa;

Mut yli kuilun, jos tyynnä katsot,

Näet laajalti maailmaa.

Käy kulkija tänne,

Tääll' on ääretön avaruus.

Voit täällä kaihoas lauleskella,

Pyhä täällä on hiljaisuus.

Tän kallion tunnen,

Täällä onneni kukkia loi.

Mut varo! Pieninkin harha-askel —

Ja sun kuilu se niellä voi.

Ja silloin sa tuolla

Alla aaltojen nukkuisit.

En tiedä nukkuisko kaihos siltä,

Vaikka itse sa nukkuisit?

Sit' eiköpä kuiskais

Rannan rimpyet toisilleen?

Ja tuuli kuulis ja laakson lapset —

Yhä eläis se edelleen.

Siinnä, siinnä!

Humajaapi honkametsä,

Laulaa ikivihanta,

Sitä kuullen vienoon kaihoon

Viehtyy mieli lentoisa.

Kaukaa tuolta usvan halki

Saari kaunis kangastaa.

Siinnä, siinnä kaukoranta,

Toivojeni määrämaa!

Sinne liitää ajatuksein

Kun on maassa musta yö,

Rinnassani rauhatoinna,

Suruisna kun sydän lyö.

Sinne liitää, kuulakkaampi

Siell' on ilman sinervyys;

Kevään, laulun kukkasia

Siell' ei sorra hyinen syys.

Siinnä, siinnä kaukoranta,

Ihanteeni ihmemaa!

Saavutanko sinut koskaan

Toivojeni määrämaa?

Kuutamolla.

On kuutamo-ilta.

Satumaisen viehkeä valaistus

Yli seudun on.

Maa on kuni Jumalan ajatus,

Niin valtava, verraton.

Ma käyskelen tietä

Neitseellisten koivujen saartamaa

Ja ne kimmeltää.

Suurta rauhaa Jumalan julistaa

Nyt metsä, vuoret ja jää.

Mun syömmeni värjyy,

Hurmauneina sieluni kielet soi.

Rauhaa Jumalan,

Pyhäkössä luonnon se unelmoi

Kera taivahan tuikkivan.

Miks tuonelan tietä

Yhä kolkon synkäksi ajatella?

Se on huurteisten,

Neitseellisten koivujen saartama

Ja lempeän valoinen. —

On kuutamo-ilta.

Satumaisen viehkeä valaistus

Yli seudun on.

Maa on kuni Jumalan ajatus,

Niin valtava, verraton.

Ei, pyydäpä rintaas

Ilonaihetta ainaista,

Saa laakson lapsoset silloin sulta

Riemun raittihin muistoja.

Rippuverkossa.

Kun sa vilpoisa tuulonen

Rippuverkkoa heilutat,

Huojun kuni heinän helve,

Lintu olalla oksan.

Vaivun vienosti unelmiin

Taivaan sineä silmäillen,

Joka välkkyin ihanasti

Koivuin lomitse loistaa.

Unelmat yhä hienontuin

Hiljaa lauluina helmeilee.

Hengen helpehinä liitää

Kesän kukkien luokse.

Kesän kukkaset koivuillen

Niitä kuiskivi ihmeissään.

Koivut hiljaa huminoivat

Niiden kaihoa kuullen.

Lehtikatoksen alla.

Oi jos kaikki puiston lehdet

Päällein putoais,

Jos ne hiljaa liihoitellen

Peitokseni sais.

Silmän' silloin kiinni painuis,

Sydän kylmeneis

Ja mun surun', kaihon' kaikki

Ijäks hälveneis.

Laulaisithan silloin puisto

Mulle hiukkasen,

Lapsuus-aikaa muistutellen

Laulun riemuisen.

Muusta ellös humuele —

Vaikene sa vaan,

Mustaa mulle muu on kaikki

Ollut päällä maan.

Hämärissä.

Oi hämärissä

Kun suojassani

Ma istun yksin ja haaveilen,

En silloin muista

Ma mailmaa muuta,

Miel' on niin tyyni ja rauhainen.

Ei kadun pauhu

Se tänne kuulu,

Ei elon räikeä riemukaan.

Unelmoi kaiho

Ja suru nukkuu,

Kuin nukkuu lintunen oksallaan.

Ja liesi leimuu

Ja hiipuu hiljaan

Ja kuvat piirtyvi hiilokseen.

Ma katson niitä

Ja pitkä sarja

Herääpi muistoja verkalleen.

Oi lapsuus-aika

Ihanan hertas,

Miks kuni siivin sa lensit pois?

Jos uskos lämmin

Ja toivos kirkas

Ja raitis riemusi mulla ois!

Ens' nuoruusaika

Suloisen armas

Ja öisen synkeä, muistan sun.

Sun innostukses

Ja riemus raukes

Pois sielukellojen kaikuhun.

Siks laulun kukat

On kyynelissä,

Siks kaiho kietovi kantelon,

Kun paljon, paljon

Ois määrä tehdä,

Mut voima, voima se lamass' on.

Olalla oksan

Ei kauan lintu

Se malta nukkua kesäisin.

Povessa polon

Ei niinkään kauan

Voi murhe vaipua unihin. —

Jo sammui liesi,

Jo hiipui hiilos,

Sen kuvat tuhkaksi tummeni.

Ja hämyhetki

Ja levon tunne

Ja tyyni rauha ne kaikkosi.

Ulkona tuulee —

Ulkona tuulee, tuulee,

Luonto ei rauhaa saa;

Syömmeni värjyin kuulee,

Koivut kun valittaa.

Kaihoten koivut sorjat

Kevättä ikävöi,

Vinkuen oksat norjat

Kattoa äsken löi.

Suojata puisto kallis

Tahtoisi huonettan',

Surun ei tulla sallis

Syömmehen laulajan.

Suru ei siitä huoli,

Laulajan luo se saa,

Kunnekka ajan nuoli

Poloisen pelastaa. —

Ulkona tuulee, tuulee,

Luonto ei rauhaa saa;

Syömmeni värjyin kuulee

Koivut kun valittaa.

Alla iehmuksen.

Istun alla lehmuksen ja lehmus huminoipi,

Kuulen kuinka sielussani muiston kellot soipi.

Soipi helkettä riemujen,

Soipi suloa toiveiden,

Soipi synkkyyttä surujen.

Rannan kaisla kahisee ja lakkapää se ärjyy,

Heinän helve heilahtaa ja lehdet vinhaan värjyy.

Minä värjyn ja vaikeroin,

Toivon, uskon ja unelmoin,

Lemmin, laulan ja ilakoin.

Putoo lehdet lehmuksen ja poispäin pääsky lentää,

Hetket herkkään vierähtää ja kauas aatos entää,

Entää kauas yl' lahdelmain,

Halki ilmojen avarain

Sinitaivoa tavoittain.

Yksinäinen.

Ken mailman rannan

Käy koulua kovaa yksin,

Sen rinnassa sydän ei riemuita voi,

Sen sielussa sävele suruisa soi —

Sävel kaihon ja kärsimyksen.

Ja unelmansa

Ja lempeät toivehensa

Se haudata sielunsa soppehen saa,

Niin syvälle kaihon ja murehen taa,

Ett'ei tunne niit' omiksensa.

Luo auvottoman

Jos sattuisi tiesi viedä,

Käy ääneti eespäin, oi onnekas sa,

Kuin kuolevan kauriin on katseensa — ja

Se ei vierahan silmää siedä.

Kaihoa.

Murhe mieltäni mun kauan on painanut,

Riemun helkettä ei kantelo kaiukaan,

Sielun tuikea tuska

Huoliharsohon verhoi sen.

Koska suoltuvi pois surujen saiho tuo,

Mi mun mieltäni nyt pilvenä painaltaa?

Koska päivyt se mulle

Paistaa täydeltä terältään?

Toisin kielinpä sois kantelo kajahtain

Auvon tunnetta jos helkkyä, vieno, sais.

Rinnan rauhaisa riemu

Silloin mieleni aatelois.

IV. Lempi ja ystävyys.

Laulukiven metsässä.

Autio on Laulukiven metsä,

Impi heloääni poissa on,

Mäen männyt kaihoisasti kuiskii:

Kaukana on unhoittumaton.

Tenhoisasti nyt ei laulu kaiu,

Loitolla on "tytär kuninkaan",

Muilla mailla muiden iloks laulaa

Kaipaustaan sekä toiveitaan.

Souti tuolla järven tyyntä pintaa,

Katsoi kuinka aaltoon kuvastuu

Rannat rakkaat, sinilaki kuulas,

Kesäillan haaveileva kuu.

Kevät saapi, saapuu laululinnut,

Mutta sin' et saavu kuitenkaan.

Autiona Laulukiven metsä

Kaipaa kadonnutta leivoaan.

Koivikonkin lehdot sua kaipaa,

Asujain sen ehkä eniten,

Soisi taasen kasvot kauniit nähdä,

Nähdä syvän silmän välkkehen.

Kuulla, kahden kesken istuttaissa,

Aatoksia hienon henkesi,

Niiss' ol' kevään tuoksua ja tulta

Ja ne lämmitti ja viehätti.

Kauas siirryit, kotirannat heitit,

Suokoon elo sulle auvoaan!

Mont' oon nähnyt, harvoja mä muistan

Sua unhoita en milloinkaan.

Suvannossa.

Tuoksuu kaunis kanervikko, metsä huminoipi,

Luojan taivas kirkas on ja linnun laulu soipi.

Tyynnä Alvajärvi päilyy,

Vienosti vain rannan ruoho häilyy,

Hiljaa liitää perho kukkasensa luo,

Ilomielin sille suukon suo.

Luonnon riemutessa hiljaa sylihisi vaivun,

Mielialoihin ja suuteloiden hehkuun haivun,

Auterehen sinihäivä,

Rannat rauhaiset ja Luojan päivä

Meille siintää, tuoksuu, loistaa, huminoi,

Luonto lempeämme kunnioi.

Auvoisna ja autuaina jumalien lailla

Käymme riemuin rinnatusten hetken huolta vailla.

Kaukana on mailman melu,

Kaukana sen taisto, kilvoittelu.

Meitä saavuttaa ei voi sen myrskysää,

Armas, autuas on hetki tää!

Itämainen tarina kertoo —

Itämainen tarina kertoo

Tähden syttyvän taivaallen,

Joka kerta kun mailmaan tänne

Pieni syntyvi lapsonen. —

Säteillen sun tähtes kun tuikki

Minun usmana vielä ui,

Sinun siellä loistossa seilas,

Minun syrjässä kirkastui.

Ja ne sinilaella siellä

Toinen toisensa sivuutti;

Radat niiden loitolla kulki,

Kunnes kerran ne läheni. —

Niinp' on käynyt meidänki täällä

Elonlaaksoa kulkeissa,

Sinä mailman melskeissä liikuit,

Kodin nurmella leikin ma.

Enkä tiennyt sinusta silloin,

Sua nähnyt en milloinkaan,

Eikä soinut äänesi mulle —

Ventovieras sa olit vaan.

Sitten kerran talvisen illan

Hämärissä me tavattiin —

Hetki lyhyt — mut ei se meiltä

Joudu konsana unhoksiin.

Ja sa heitit melskehet mailman,

Ristiaalloista riensit sen,

Kuni rauhan tyynehen rantaan

Tulit suojahan koivujen.

Silloin alkoi talvinen hanki

Kevätkukkia nostattaa,

Mailma soi ja säteili meille,

Kaikk' ol' armasta, ihanaa. —

Mutta myöhään, liiaksi myöhään

Yhteen tähtemme osuivat;

Ken ei usko onnehen, siltä

Kukat kuihtuvi kauniimmat.

Koivun juurella.

Me koivun juurelle istuttiin

Vihantain oksien alle,

Ja koivun latva se huminoi

Ja rastaan laulu se sieltä soi

Armaalle kuuntelevalle.

Ja silloin kerroit sa minulle

Elosi synkeän tarun,

Sen kuinka kuihtuivat kukkaset,

Sen kuinka murtuivat toivehet

Pakosta kohtalon karun.

Ma sua ääneti kuuntelin

Ja sielun silmälle aukes

Elämän kalsea onteluus,

Ja kolkko, pimeä pohjattuus,

Sun johon onnesi raukes.

Kevättä luonto se soitteli —

Mun kaiho painalsi mieltä.

Sun synkkää taruas kuunnellen

Myös oman kuuntelin sydämmen

Suruisen armasta kieltä.

Kun Luojan päivyt se kevään toi,

Niin järvet jäistä ne irkos,

Viritti lintuset laulujaan,

Maa nuori nostatti kukkiaan

Ja koko luonto se virkos.

Sun elos' synkeä tarina

Keväimen herätti mulle,

Herätti kukkaset laulujen —

Mut niiss' on kastetta kyynelten

Ja hiljaa soipi ne sulle.

Lumohetkinä.

Lumohetkinä kahden kun istutaan

Minä katselen hiljaa sua.

Näen kunnian kaartavan otsaasi

Ja se tenhoo niin jalosti mua,

Ja ma riemuitsen:

Ylväs oot

Sinä sieluni ainoinen!

Sinun henkeäs hienoa kuvastaa

Silmäs säihkyvä sinisyvyys,

Jalo luonne se kirkasna kimmeltää,

Jalo luonne ja syömmen hyvyys.

Ja ma vaikenen,

Pyhä on

Silloin miel'ala sydämmen.

Pyhä syttyvi välkkyvä aavistus,

Luopi sieluhun kirkkaan valon.

Miten suuri on hän, joka kaiken loi,

Hyvän ihmisen loi ja jalon!

Häntä aavistan,

Kun ma nään

Kasvos ilmehen kirkkahan.

Lumohetkinä kahden kun istutaan,

Minä katselen hiljaa sua,

Näen valmihin ihmisen eessäni

Ja se tenhoo niin jalosti mua.

Ja ma riemuitsen:

Ylväs oot

Sinä sieluni ainoinen!

V. Uskonto ja mietiskely.

Joulu-aattona.

Oi sa joulu-ilta

Herttainen ja armas,

Vieno, rauhaisa!

Ilon puhtahimman,

Sovun, soinnun tuoja,

juhla korkea!

Kaikuessa maisten

Virsien ja lauluin

Kuulee sydämmein,

Kuinka kirkkahasti

Halki ilman helkkyy

Hymni enkelein.

Kuulee nöyrtyin, kuinka

Enkelit ne tuopi

Hyvän sanoman.

Vaikk' on synti suuri.

Ihmislaps' ei sorru —

Löytää taivahan.

Pyhä, puhdas ompi

Pelastajaks tullut

Kurjan syntisen.

Kristus eksyväiset

Johtaa Isän luokse,

Antaa autuuden. —

Oi sa joulu-ilta

Herttainen ja armas,

Vieno, rauhaisa!

Ilon puhtahimman,

Sovun, soinnun tuoja,

Juhla korkea!

Kirkossa.

Kaunis seisovi temppeli Herran

Valoloistossa auringon,

Yli kuulean alttariristin

Lehdet kiertävi kasviston.

Ja niin kauaksi kaikuvi valtava virsi,

Sitä kuullessa sulavi sydänten kirsi.

Visers' ulkona lintunen pieni,

Sekin herkesi kuulemaan,

Kuinka kuorissa nuorille noille

Jalo jakavi neuvojaan.

Ijankaikkisen, korkean sanan hän heille

Oppaaks antavi maaelon hirmuille teille.

Aamun auteren valosta äsken

Kautta laps'ajan laaksomaan,

Tulit nuoriso templihin Herran

Valan kallihin vannontaan.

Ja sa seisot nyt sykkivin sydämmin siellä,

Halu sulla on kulkea kaidalla tiellä.

Halu lämmin ja harras on sulla

Käydä jälkiä Kristuksen,

Sydän sykkivi tuntoa pyhää,

Miel' on nöyrä ja lentoinen.

Tämä tunnelma aina, oi aina jos säilyis,

Elonpursi jos kuinkakin myrskyissä häilyis!

Tuolla ulkona riemuten kuohuu

Elo uhkuva, keväinen;

Siell' on intoa, työtä ja tointa,

Siell' on taistoa aatteiden.

Sinne käyös, sa nuori, käy nimessä Herran,

Siell' on siunaten Mestari kulkenut kerran.

Siellä tulkitsi Mestari muinen

Pyhää oppia elämän,

Valtakunnasta, pieninpä jossa

Sijan saava on ylimmän.

Suurin laulaja suurinta aatetta siellä

Vielä julisti Golgatan kolkolla tiellä.

Käyös nuori, sa totisin tunnoin

Ulos työhön ja elämään,

Pyhän Mestarin jälkiä seuraa

Hän ne leimasi verellään.

Itses unhoita, heikkojen kuormia kanna,

Tue, lohduta, kieltäy ja anteheks anna!

Mitä povesi puhtainta tuntee,

Sit' on Herrakin tuntenut;

Mitä aatteli korkeinta mieles,

Sit' on Herrakin aatellut.

Ijankaikkinen rakkaus rintahas sulje,

Hämärästä sa valohon voittaen kulje!

Kerran kuu sekä aurinko sammuu,

Luomakunnass' on mustin yö,

Mailma hukkuu ja taivahat sortuu —

Mut ei Kristuksen huku työ.

Syntyy uusia taivaita, uusia maita —

Niihin johtavi sieluja tie tuo kaita.

Kaunis seisovi temppeli Herran

Valoloistossa auringon,

Yli kuulean alttariristin

Lehdet kiertävi kasviston.

Ja niin kauaksi kaikuvi valtava virsi,

Sitä kuullessa sulavi sydänten kirsi.

Vakamielisnä nuorukaisparvi

Ompi ääressä alttarin,

Ijankaikkisen kasvojen eessä

Valan vannovi kallihin. —

Pyhä hujaus vienosti mielihin hiipi,

On kuin koskisi nuoria Jumalan siipi.

Vainajain päivänä.

On päivä vainajain.

Oi nukkujia Herra siunatkoon,

Hän siunatkoon myös valvojia meitä! —

Käy kanssain äänetöinten kartanoon,

Käy maahan hiljaiseen,

Ja arkihuoles hetkiseksi heitä.

Tääll' on niin rauhaisaa.

Vain tuuli latvoissa se huminoi,

Ja keltalehdet kattaa kummut kultaan.

Maan lapsen lehteen verrata myös voi.

Noin lailla lehden myös

Hän vaipuu elon lyhven jälkeen multaan.

Mut elon mimmoisen? —

Jo aikain aamusta siin' ollut on

Niin paljon murhetta ja pettymystä.

Tiepuoleen usein vaipuu voimaton,

Ja tylyys rehoittaa

Ja sorto laulaa väärän ylistystä.

Yks ainut, ainut vaan

On pyhä ollut päällä laajan maan,

Mut Hän se ainut oli armollinen.

Hänellä nim' on rauhan ruhtinaan,

Ja veljen rakkaus

Povessa Hällä oli taivahinen.

Siks yksin Hänellä

On oikeus ja valta tuomita

Maan eksyviä lapsosia meitä.

Hän näkee syyt, Hän katsoo aikeita,

Ja kaikki ymmärtäin

Hän harhaan käynyttä ei luotaan heitä.

Tääll' alla kumpujen

Niin monta siunattua nukahtaa,

Ja monta, joist' ei paljon hyvää muista.

Mut armoos, Herra, uskoa ne saa,

Sa näet syvempään,

Ikuiseen tuskaan Sin' et heitä suista.

On päivä vainajain.

Oi nukkuneita Herra siunatkoon,

Hän siunatkoon myös valvojia meitä!

Me ihmislapset kalman kartanoon,

Asuntoon hiljaiseen,

Tulemme kaikki elon eri teitä.

Uskovaiset.

Uskovaiset usein valittavat:

"Mailm' on paha sekä syntinen.

Erillään on elettävä siitä,

Ett'ei koituis hukka sielullen."

Näin he valittaa, mut minä mietin:

Mailmakin on Luojan laatima;

Toinen puu on suora, toinen käyrä,

Oma kauneus on kummalla.

Toinen vuor' on jyrkkä, toinen luisu,

Harja kummankin on pilviin päin;

Toinen virta vuolas, toinen tyyni,

Kumpikin käy mereen vierähtäin.

Ihmisetkin ovat monenlaiset

Muodoltansa että lahjoiltansa.

Kaikkein kehnoimmallakin myös sentään

Jotakin on hyvää povessaan.

Oi niin kaunis ompi Luojan taivas

Ja niin kaunis ompi Luojan maa.

Pahan rinnalla on paljon hyvää,

Paljon ylvästä ja ihanaa.

Siks' en mailmaa kuohuavaa kammo,

Siell' on taistoa ja elämää;

Miss' ei luulis, piilee puhtahinta,

Helohelmi ilmi välkähtää.

Enkeli.

Jumalan kaunis

Ja kirkas enkel'

Pois paratiisista lennähti.

Ja alas maahan

Luo ihmislasten

Halk' avaruuden hän ennähti.

Ei kauan siitä

Viel' ollut aikaa,

Kun oli enkeli lapsi maan.

Kun maiset riemut

Ja surut, tuskat

Ja vastariidat ol' osanaan.

Hän maasta kanssaan

Vei kysymyksen,

Mi vielä vastinta vailla on.

Autuuden maassa

Hän sitä etsii

Yhtyissä enkelikuorohon.

Ja kun ei löydä,

Käy murheiseksi

Hän ihanuudessa Eedenin.

Mut taivaan Herra

Hymyillen viittaa

Ja kutsuu luoksensa enkelin.

"Sa valkosiivin

Nyt maahan lennä,

Käy kautta maiden ja mannerten.

Kun enkel'-silmin

Elämää katsot

Saat kysymykseesi vastimen."

Ja siksi kaunis

Ja kirkas enkel'

Pois paratiisista lennähti.

Siks' alas maahan

Luo ihmislasten

Halk' avaruuden hän ennähti.

Ja näki kaikki

Nuo monet sadat

Miljoonat maailman ihmiset.

Ja näki myöskin

Yksilön kunkin,

Sen ilot, surut ja kyynelet.

Niin pien' ol' ilo

Suruhun nähden

Kuin kyynel aaltohon verraten.

Ol' yksilökin

Miljooniin nähden

Kuin lehti metsähän suurehen.

Mut sama silmä

Se valvoi heitä

Ja sama tahto se hallitsi.

Ja sama Isä

Ylhäinen heille

Hän ilon soi sekä surunki.

Ja kaikki, kaikki

Ne toimi, hyöri,

Rakasti, toivoi ja taisteli.

Näk' enkel', kuinka

Sai hyvyys voiton

Ja totuus toimia leimasi.

Ja vastariidat

Nuo ihmiselon

Ne sulosointuhun sulivat

Ja enkel' riemuin

Hän katsoi, kuinka

Toteentuu aattehet korkeat.

Niin monen monta

Jaloa sortui

Totuuden puolesta taistellen.

Mut totuus voitti

Ja kyynelissä

Kiils' silmät enkelin ylhäisen.

Ja maasta ylös

Pois enkel' liiti

Ikuiseen ilohon Eedenin.

Kun elkel'-silmin

Elämää katsoo

Käy selväks tarkoitus korke'in.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KOIVIKOSSA II ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KOIVIKOSSA II

SISÄLLYS:

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE