Farkasvér
Date: 2020-04-27T00:00:00+00:00
Keywords: Wolfdogs -- Fiction; Adventure stories; Canada; Northern -- Fiction

The Project Gutenberg eBook of Farkasvér

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Farkasvér

Author: Jack London

Translator: Mária Dobosi-Pécsi

Release date: April 27, 2020 [eBook #61960]
Most recently updated: October 17, 2024

Language: Hungarian

Credits: E-text prepared by Albert László from page images generously made available by HathiTrust Digital Library (https://www.hathitrust.org/)

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FARKASVÉR ***

The Project Gutenberg eBook, Farkasvér, by Jack London, Translated by Mária Dobosi Pécsi

Megjegyzések:

Facebook oldalunk: http://www.facebook.com/PGHungarianTeam.

Note:

Images of the original pages are available through HathiTrust Digital Library. See https://hdl.handle.net/2027/hvd.hnw3n7

FARKASVÉR

IRTA

JACK LONDON

AZ ANGOL EREDETINEK
TIZENNYOLCADIK KIADÁSA UTÁN
FORDITOTTA

DOBOSI PÉCSI MÁRIA

1922
SINGER ÉS WOLFNER KIADÁSA BUDAPEST

UJ IDŐK
SZÉPIRODALMI KÉPES
HETILAP

SZERKESZTI
HERCZEG FERENC

KIADÓHIVATAL
Budapest, VI., Andrássy-út 16

HUNGARIA NYOMDA BUDAPEST

ELŐSZÓ.

Régi vágyam teljesedett, midőn ez a könyv magyar forditásban megjelent és örömmel tölt el, hogy ennek létrejöttében nekem is szerény részem lehetett.

Jack London irásaival a háboru alatt, hosszu angol internáltságomban ismerkedtem meg, s most, midőn ujra olvasom, életem ezen sivár és szenvedésteljes, de mégis értékes szakaszának emlékei elevenednek fel lelkemben. Emlékembe tolul az Isle of Man-i «Fekete város», hol 30–40.000 társammal, csöndes, fásult emberekkel együtt róttam a kitaposott mesgyét a tövises drót mentén, körbe-körbe, napról-napra, végeszakadatlanul. Ujra érzem a tábor keserü füstjét, mellemre nehezedik Man-sziget nehéz köde s hallom a tábor fölött sikló sirályok vijjogását. Szemem találkozik a szuronyos őrök hideg, érzéketlen tekintetével s látom társaim megtört, bágyadt szemeit. Köszöntöm őket a tábor szokásos, szomoru üdvözlésével «Meddig még?» s ők visszaköszönnek nekem.

Ujra elvonulnak emlékezetemben az éhséges esztendők, a tőzegvágás és kőtörés fáradalmai, az ötéves számkivetettség minden testi és lelki gyötrelme. Igen, és az örömei is, midőn munkás nap után, fáradtan végighevertem a tengerparton, sütött a nap s pacsirta dalolt a tőzegmező fölött. Vagy midőn hosszu szünet után ujra levelet hozott hazulról a posta.

A hála érzetével gondolok arra a támaszra, amit Jack London könyvei nyujtottak nekem ezekben az inséges időkben. Mindennapi társaim lettek az ő regényalakjai: a kemény élés hősei: a küzdők: a telivérek. Akik nem ismerik az utolsó szalmaszálat. Kik a küzdelemben, ha buktak, mosolyogva kelnek fel ujra. Kiknek szótárában nincs: csüggedés. Kikben mindig marad még egy rugás. A telivérek. Kiknek világnézete az erőteljes és egészséges, sokszor nyers, de mindig tiszta életakarás.

Jack London sok nagyszerü könyve között nekem a Farkasvér (White Fang) a legkedvesebb. Most is ez az erőforrásom, ha néha csüggedés fenyeget. Lelkem egész melegével ajánlom azoknak a szeretetébe, kiknek támaszra van szükségük, kik mostan, sajnos, oly sokan vannak Magyarországon.

Budapesten, 1922 március havában.

tasnádi Juhász Kálmán.

ELSŐ RÉSZ.

I. FEJEZET.
A hus nyomán.

Sötét lucfenyőerdő állott mogorván a befagyott folyó mindkét oldalán. A minapi szél megfosztotta a fákat fehér dérruhájoktól s ezek most, mintegy egymásnak hajolva, sötéten és vésztjóslóan állottak a hunyó világitásban. Mérhetetlen csend uralkodott a tájon. A tájék maga volt az elhagyatottság, élettelen és mozdulatlan, oly kietlen és hideg, hogy szelleme már nem lehetett a szomoruságé sem. Valami nevetés bujkált benne, nevetés, mely borzasztóbb volt a szomoruságnál is, nevetés, mely örömtelen volt, mint a sphinx mosolya, nevetés, mely hideg volt, mint a fagy és mintegy része a csalhatatlanság bősz marconaságának. Az örökkévalóság uralkodó és érthetetlen bölcsesége nevetett az élet hiábavalósága és az élet erőlködései felett. A Vadon volt, az a bősz, dermedt szivü Északi Vadon.

De mégis volt itt élet szerte a földön, dacos, csak azért is élet. Lent, a befagyott vizmederben egy farkaskutya-fogat küzködött. A kutyák durva prémbundáját belepte a dér. Leheletük párája megfagyott a levegőben, amint kigőzölgött szájukon és gomolyogva ülepedett bundájukra, jégkristályokat alkotván. A kutyákon bőrheveder volt s bőristráng kötötte őket a szánhoz, amelyet huztak maguk után. A szánnak nem volt talpa. Erős nyirfakéregből készült és egész alapjával a havon feküdt. A szánkó eleje fölfelé csavarodott, mint egy tekercs, hogy letapossa és lenyomja a hó áradatát, mely mint egy hullám elboritotta a szánt. A szánon, jó erősen megkötözve, hosszu, keskeny, téglaalaku láda volt. Még más holmi is volt a szánon. Takarók, egy fejsze, egy kávésbögre, egy serpenyő, de mindenen uralkodott, a legtöbb helyet elfoglalva, a hosszukás, keskeny, téglaalaku láda.

A kutyák előtt, bő hócipőiben, vesződött egy ember. A szán hátuljánál egy második. A szánon, a ládában feküdt egy harmadik ember, akinek vesződsége örökre elmult, – egy ember, akit a Vadon legyőzött, megvert s aki eztán nem mozdul és nem küzködik többé soha. A Vadon nem szereti a mozgást. Az élet maga is sérti a Vadont, mert az élet: mozgás s a Vadon arra törekszik, hogy elpusztitsa a mozgást. Kihajtja a nedveket a fákból, hogy megdermedjenek hatalmas szivük mélyéig. De legvadabbul és legborzasztóbban üldözi a Vadon az embert, összetöri és maga alá tiporja, – az embert, aki az élet legnyugtalanabbja és aki örökös lázadásban él ama gondolat ellen, hogy minden mozgásnak a mozgás megszünésében kell végződnie.

De a szán előtt és mögött, meg nem félemlitve és rettenthetetlenül, küzködött az a két ember, aki még nem volt halott. Testüket prém és lágyan cserzett bőr boritotta. Szempillájukat, arcukat, szájukat ugy belepték megfagyott leheletüknek kristályai, hogy vonásaik nem voltak kivehetők. Ez olybá tette őket, mintha kisérteties álarcot öltöttek volna, egy kisérteties világ lakói valami szellem temetésénél. De ez álarc alatt mégis emberek voltak, áthatolóban az elhagyatottság, gúny és csend eme földjén, apró kalandorok óriási kalandokra hajlandóan, nekivetve magukat egy világ hatalmának, mely olyan idegen, ellenséges és élettelen volt, mint a tér végtelensége.

Minden szó nélkül haladtak, lélegzetükkel takarékoskodva. Köröskörül csend volt, csaknem érezhető és tapintható csend, mely ugy ránehezedett elméjükre, mint ahogy a mély viz több atmoszférányi nyomása ránehezedik a buvár testére. Rájuk nehezedett a véghetetlen pusztaság sulyával és a megmásithatatlan végzet erejével. Behatolt elméjük legkisebb zugába is, kipréselve onnan, mint szőlőből a mustot, minden hamis lelkesedést, emelkedettséget és tulságos önbecsülést, amig végre látták, hogy mily végesek és kicsinyek, parányok és porszemek, gyönge képességekkel és csekély bölcseséggel mozogva a vak erők és elemek titáni játékában.

Óra, óra után mult. A rövid, naptalan nappal gyönge fénye hunyóban volt, mikor gyönge kiáltás hallatszott a mozdulatlan levegőben. A kiáltás felszállt magasra gyors rohanással, mig elérte legmagasabb hangját, ahol megmaradt lüktetőn és feszülve, aztán lassan elhalt. Egy elveszett lélek siráma lett volna, ha nem hallatszik ki belőle valami szomoru szilajság és éhes, mohó vágy. Az elől haladó férfi hátraforditotta fejét, mig szeme nem találkozott a hátul baktató férfiéval. És aztán, a hosszukás ládán keresztül, bólintottak egymás felé.

Egy másik kiáltás hasitotta a levegőt tűhegyszerü élességgel. Mindkét ember tudta, honnan jön a hang. A hátuk mögül jött, valahonnan a hópusztaságból, melyen ép az imént jöttek keresztül. Egy harmadik kiáltás válaszolt, ez is a hátuk mögül és balra a második kiáltás helyétől.

– Ezek utánunk jönnek, Bill, – mondta a férfi, aki a szánkó elején haladt.

Hangja rekedten és valószinütlenül hangzott s érezhető erőlködéssel beszélt.

– Kevés a hus, – felelt a másik. – Napok óta nem láttam nyul nyomát.

Ezután nem beszéltek, bár fülük figyelte az elnyujtott kiáltásokat, melyek egyre felelgettek egymásnak a hátuk mögül.

A sötétség beálltával a kutyákat egy csomó lúcfenyőhöz vezették a folyó partján és tábort ütöttek. A koporsó, a tüz mellett, szolgált asztal és szék gyanánt. A farkaskutyák egy csomóban a tüz tulsó oldalán civakodtak, morogtak egymás között, de nem mutattak hajlandóságot arra, hogy elcsavarogjanak a sötétbe.

– Ugy látszik, Henry, ezek nagyon is közel húzódnak a tüzhöz, – magyarázta Bill.

Henry a tüz felé hajolva és a kávésbögrét egy darab jéggel a tüz fölé állitva, bólintott a fejével. Nem szólt egy szót sem, mig el nem foglalta helyét a koporsón és enni nem kezdett.

– Tudják, hol vannak biztonságban, – mondta. – Inkább ők esznek, semhogy őket egyék. Ezek a kutyák okos dögök.

Bill rázta a fejét. – Nem hiszem, hogy azok.

Pajtása kiváncsian nézett rá. – Most mondod életedben először, hogy nem okosak.

– Henry, – szólt Bill s elgondolkozva rágta a babot, ami vacsorájuk főfogása volt, – láttad, hogy marakodtak a kutyák etetéskor?

– Jobban, mint máskor szoktak, – hagyta rá Henry.

– Hány kutyánk van, Henry?

– Hat.

– Jó, Henry… – Bill elhallgatott egy pillanatra, hogy mondanivalója nagyobb jeletőségünek tünjék fel. – Amint mondtam, Henry, hat kutyánk van. Hat halat vettem elő a tarisznyából. Egy halat adtam minden kutyának és mégis, Henry, egy kutyának semmi sem jutott.

– Rosszul számoltál.

– Hat kutyánk van, – ismételte a másik szenvedélytelenül. Hat halat vettem elő. Félfülünek nem jutott. Aztán vettem ki a tarisznyából még egyet s azt adtam neki.

– Csak hat kutyánk van, – mondta Henry.

– Henry, – szólt ismét Bill, – nem mondom, hogy mind a hét kutya volt, de én hétnek dobtam halat.

Henry felhagyott az evéssel s a tüzön keresztül pillantva, megszámolta a kutyákat.

– Most csak hatan vannak, – mondta.

– A hetedik elszaladt a havon keresztül, – felelte nyugodt biztosságggal Bill. – Heten voltak, tudom.

Henry sajnálkozva nézett rá, aztán megszólalt:

– Nagyon örülnék, ha már tul lennénk ezen a kiránduláson.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Bill.

– Ugy, hogy ez a koporsó itt nagyon is ránk nehezedik és hogy te már kisérteteket látsz, Bill.

– Én is gondoltam már erre, – válaszolta Bill komolyan. És épp ezért, mikor a hetediket láttam megfutamodni, a hóra néztem és megláttam a nyomait is. Aztán megolvastam a kutyákat, hatan voltak. A nyomok még most is ott vannak a hóban. Ha látni akarod, megmutathatom.

Henry nem felelt. Hallgatva evett, mig végre befejezte lakomáját s tetejébe megivott még egy csésze kávét. Megtörölte a száját a keze fejével s megszólalt:

– Hát azt gondolod, hogy az a hetedik…

Szomoruan dacos, hosszu, jajgató kiáltás tört elő valahonnan a sötétből s félbeszakitotta szavát. Elhallgatott, hallgatódzott, azán kezével a hang irányába mutatott:

– … azok közül való?

Bill rábólintott. – Akármi legyek, ha nem az. Nem vetted észre, milyen lármát csaptak a kutyák?

Kiáltás kiáltás után hangzott, hosszan felelgetve, fölverve s valóságos pokollá téve az erdő csöndjét. Köröskörül minden irányból fölhangzott a kiáltás s a kutyák félelmükben összeverődtek s oly közel huzódtak a tüzhöz, hogy szőrük megperzselődött a nagy hőségben. Bill megrakta a tüzet s pipára gyujtott.

– Bökd ki, amit mondani akarsz, – szólt Henry.

– Henry… – és Bill elgondolkozva szivta pipáját, mielőtt tovább beszélt volna, – Henry, arra gondoltam, mennyivel boldogabb ő, mint amilyen te, vagy én valaha is leszünk.

Lefelé tartott hüvelykujjával a harmadik emberre mutatott, aki abban a ládában feküdt, melyet ők székül és asztalul használtak.

– Te meg én, Henry, ha megdöglünk, beérjük annyival, ha egy csomó követ raknak ránk, hogy a kutyák ki ne ássák a testünket.

– De nekünk nincs se pénzünk, se rokonságunk, se semmi egyebünk, ami neki mind volt, – szólt Henry. – Nem kivánhatjuk, hogy holtunk után ily messzire elszállitsanak.

– Amit nem értek, Henry, az az, hogy egy ilyen legény, mint ez is itt, aki lord, vagy mi a csuda a hazájában s akinek sohse fájt a feje ennivaló, vagy a gunya miatt, mi az ördögnek jött ez ide kinlódni, tülekedni az Isten háta mögé. Ez az, amit nem értek, Henry.

– Elélhetett volna száz esztendeig is, ha odahaza marad, – hagyta rá Henry.

Bill szóra nyitotta a száját, de aztán meggondolta a dolgot s beszéd helyett a sötétségre mutatott, mely falként övezte őket köröskörül. A vak sötétségben semmiféle alakot nem lehetett látni, csak egy pár szem fénylett feléjük tüzesen, mint az eleven parázs. Henry fejével egy második, aztán egy harmadik pár szemre mutatott. Fénylő szemek gyürüje vette körül a tábort. Néha-néha egy-egy pár szem megmozdult, vagy eltünt, hogy egy pár perc mulva ujra megjelenjék.

A kutyák nyugtalansága növekedett s a hirtelen félelem áradatában, eszeveszetten menekültek a tüz innenső oldalára, csuszva-mászva, összekuporodva az emberek lábainál. A tolongásban az egyik kutya fölfordult s a tüz szélire esett s fájdalmában és félelmében ugatott, mikor égett bundájának szaga betöltötte a levegőt. Ez a mozgás arra inditotta a szemek gyürüjét, hogy nyugtalanul megmozduljanak egy pillanatra és visszahuzódjanak egy kicsit, de ujra letelepedtek, amint a kutyák elcsendesedtek.

– Henry, milyen szerencsétlenség, hogy kifogytunk a töltényekből.

Bill elszitta a pipáját és segitett Henrynek kiteregetni a szőrméből való ágyat és takarókat azokra a fenyőágakra, melyeket még vacsora előtt fektettek a hóra. Henry nyögött s kezdte kifüzni őzbőrcipőit.

– Hány töltényünk maradt?

– Három, – volt a felelet. – De bár volna háromszáz. Majd megmutatnám ezeknek…

Dühösen rázta öklét a fénylő szemek felé és őzbőrcipőjét a tüz elé állitotta.

– Szeretném. – folytatta, ha ez a nagy hideg alábbhagyna. Már két hete, hogy ötven fokon alul van és szeretném, ha sohasem indultam volna el erre az utra. Nem szeretem ezt az egész mindenséget, igy, ahogy van. Valahogy rosszul érzem magamat. S ha már benn vagyok a kivánságokban, kivánom, bár már tul lennénk ezen a dolgon s ott ülnénk mind a ketten a Mac Gurry-erősségben és játszanánk cribagget, az ám. Ez az, amit kivánok.

Henry nyögött s bebujt az ágyába. Már szundikált, mikor pajtása hangja felébresztette.

– Mondd, Henry, azt a hetediket, amelyik idejött és egy halat elkapott, mért türték meg a kutyák maguk között? Mért nem marták ki? Ez az, ami megzavar.

– Ugyan, ne törd annyit a fejedet, – volt az álmos válasz. – Még eddig sohse voltál ilyen. Feküdj le, aludd ki magadat és holnap olyan vidám leszel, mint a pinty. A gyomrod savanyu, ez az, ami megzavar.

A két ember aludt, mélyen lélegezve, egymás mellett a közös takaró alatt. A tüz és a villogó szemek szorosabb gyürübe huzódtak a tábor körül. A kutyák egy csomóba verődtek a félelemtől, néha-néha fenyegetőleg morogva, amint egy-egy pár szem nagyon is közelre bátorkodott. A lárma oly nagy lett, hogy Bill felserkent. Óvatosan kimászott az ágyból, hogy Henryt föl ne zavarja és megrakta a tüzet. Amint a tüz fellángolt, a szemek gyürüje is tágult. Bill pillantása az összeverődött kutyákra esett. Hihetetlenül megdörzsölte a szemét s jobban megnézte őket. Visszamászott a takaró alá.

– Henry, – szólalt meg. – Oh, Henry.

Henry nyöszörgött, amint felébredt.

– Mi bajod megint?

– Semmi bajom nincs. Csakhogy megint heten vannak. Most számoltam meg őket.

Henry nyögött egyet, jelezve, hogy tudomásul vette a dolgot, aztán egy horkolással ismét mély álomba merült.

Reggel Henry ébredt föl elsőnek s ő volt az, aki kihuzta pajtását az ágyból. A nappal még messze, még három órányira volt, noha már hat óra mult s Henry a sötétségben elkészitette a reggelit, mialatt Bill összegöngyölta a takarókat s előkészitette induláshoz a fogatot.

– Mondd, Henry, – szólalt meg hirtelen, – hány kutyánk is van nekünk?

– Hat.

– Nem jól tudod, – jelentette ki Bill diadalmasan.

– Megint hét? – kérdezte Henry.

– Nem, csak öt. Egy elszaladt.

– A pokolba is! – kiáltott Henry mérgesen s abbahagyta a főzést, hogy megszámolja a kutyákat.

– Igazad van, Bill, – mondta végre. – Fatty elszökött.

– Pedig ugy ment, mint az olajozott istennyila, ha egyszer nekiindult: még a pora se látszott.

– Nincs szerencsénk, – mondta Henry. – Fogadok, hogy a farkasok élve falták fel s ugatott még akkor is, mikor lecsuszott a torkukon. Hej, az átkozottak!

– Mindig buta egy dög volt, – mondta Bill.

– Akármilyen buta volt is, olyan buta kutya nincs, amelyik öngyilkos tudna lenni. – Végignézett a fogat megmaradt kutyáin s birálóan szemügyre vette mindenik állat feltünő tulajdonságát. – Fogadok, hogy ezek között nincs olyan buta!

– Bottal se lehetne őket a tüztöl elkergetni, – bólintott rá Bill. – Mindig mondtam, hogy Fatty nem tisztességes kutya.

Ez volt a sirfelirata egy kutyának az északföldi utakon, sok kutyáé, sok emberé még ennél is szegényesebb.

II. FEJEZET.
A nőstényfarkas.

Miután megették a reggelit s a hitvány tábori felszerelést a szánkóra kötözték, a két férfi hátat forditott a barátságos tüznek s nekiindult a sötétségnek. Egyszerre felharsantak a kiáltozások, mohó, kegyetlen és szomoru kiáltások, kiáltások, melyek hivogattak és felelgettek egymásnak a hidegségen és sötétségen keresztül. A két férfi hallgatott. Kilenc óra tájban világosodni kezdett. Tizenkét órakor a déli ég alja rózsaszinüig világosodott, mig a délponton álló nap és az északi világ közé lépő föld durva tömege észak felé szürke árnyékot vetett.

A rózsaszinü ég hamar elhalványult. A nap gyönge fénye délután háromig tartott, aztán ez is kihunyt s a sarki éjszaka halotti leple elterült az elhagyott és hallgatag tájon.

Amint a sötétség leszállt, a zsákmányért való üvöltés hangjai jobbról, balról s hátuk mögül közelebb hallatszottak, oly közelről, hogy a kutyák megremegtek a félelemtől s egy-egy rövid időre vad rettegés fogta el őket.

Egy ilyen ijedelem vadulása után, miközben a kutyákat a nyomba visszaigazitották, Bill megszólalt.

– Bárcsak találnának valami vadat, mennének másfelé s hagynának bennünket békében.

– Nagyon ránehezednek az ember lelkére, – felelte Henry résztvevően.

Nem is beszéltek többet, mig tábort nem ütöttek.

Henry a tüz fölé hajolt és egy darab jeget tett a babbal telt fazék bugyborékoló vizébe, mikor egy csapás zuhanását, Bill kiáltását és a fájdalom éles, vonitó kiáltását hallotta a kutyák közül. Felegyenesedett, épp idejében, hogy lássa, mint tünik el a havon keresztül valami fekete tömeg a sötétség védelme alatt. Aztán látta Billt a kutyák között állva, félig diadalmasan, félig kétségbeesetten és elcsüggedve, egyik kezében egy vastag botot, másik kezében egy naponszáritott lazac féltestét és farkát tartva.

– Elkapta a felét, – jelentette Bill, – de abban a percben én is adtam neki egyet a szeme közé. Hallottad, hogy vonitott?

– Milyenforma volt? – kérdezte Henry.

– Nem láthattam. De négy lába volt, meg szőre, meg szája és olyan volt, mint akármelyik kutya ezek közül.

– Szelid farkas lehetett, azt hiszem.

– Átkozottul szelid lehet, hogy idejön etetés idején, a maga lazacáért.

Ezen az éjszakán, mikor megvacsoráztak és a hosszukás ládán ülve szivták pipájukat, az izzó szemek gyürüje még szorosabb körben övezte őket, mint azelőtt való nap.

– Bárcsak találnának ezek a dögök egypár szétszaggatni való jávorszarvast s hagynának bennünket békében, – mondta Bill.

Henry morgott egyet, nem épp résztvevően, s egy negyedóráig hallgatva ültek egymás mellett, Henry a tüzbe meredve s Bill a szemek gyürüjét nézve, mely izzott a sötétben, közvetlenül a tüz világa körül.

– Csak minden baj nélkül eljussunk Mac Gurry-erődbe, – kezdte megint.

– Hagyj föl a kivánságokkal, meg a sopánkodással, – tört ki Henry mérgesen. – A gyomrod savanyu. Ettől nyöszörögsz. Kapj be egy kanál szódát, attól mindjárt jobban leszel és kellemesebb társalgó is egyuttal.

Reggelre kelve Henry szörnyü istenkáromlásra ébredt: Bill káromkodott. Henry könyökére támaszkodott és nézte, mint áll Bill a kutyák között, a megrakott tüz mellett, karját fenyegetőleg fölemelve s arca eltorzulva a szenvedélytől.

– Halló! – kiáltott Henry, – mi az már megint?

– Frog megszökött, – volt a felelet.

– Csak nem.

– Mondom, hogy igen.

Henry a takarók közül a kutyákhoz ugrott.

Megszámolta őket gondosan, aztán ő is szidta Billel együtt a Vadon hatalmait, melyek megint megfosztották egyik kutyájuktól.

– Frog volt a legerősebb valamennyi között, – jelentette ki Bill.

– És nem is volt buta, – tette hozzá Henry.

Ez volt két nap alatt immár a második sirfelirat.

Szomoru reggelijük volt, aztán a megmaradt négy kutyát befogták a szánba. A nap csak olyan volt, mint a megelőző. A férfiak szó nélkül törtettek a megfagyott Világon keresztül. A csendet nem törte meg semmi, csak követőik kiáltása, követőiké, akik láthatatlanul egyre a nyomukban voltak. Délután közepe felé, mikor az éjjel már leszállóban volt, az üldözők és kiáltozásaik, szokás szerint, még közelebb merészkedtek, a kutyák izgatottak voltak, megrémültek s rémületük rohamaiban összekuszálták a gyeplőszárakat, ami még jobban elkedvetlenitette a férfiakat.

– Ehun-e, – szólt Bill ezen az estén, elégülten szemlélve saját művét, – ez majd itt tart benneteket, bolond kutyák!

Henry abbahagyta a főzést, hogy ő is láthassa ezt a csodát. Bill nemcsak kipányvázta, hanem indián szokás szerint még botokkal is megkötözte a kutyákat. Minden kutya nyaka köré bőrnyaklót erősitett. Ehhez a nyaklóhoz, oly közel, hogy a kutya nem érhette el és nem haraphatta el fogaival, vastag négy vagy öt láb hosszu botot kötött. A bot másik végét bőrszijjal egy földbe erősitett cölöphöz kötötte. A kutya nem haraphatta el a nyakánál levő botvégre kötött szijat s a bot nem engedte, hogy elharapja a másik végére kötött bőrszijat.

Henry helybenhagyóan bólintotta meg a fejét.

– Ez a szerkezet az egyetlen, ami visszatarthatja Egyfülüt. Ugy harapja el a bőrt, mint a kés, csakhogy felével rövidebb idő alatt. Holnap reggel mind itt lesznek, kutyabajuk se lesz.

– Meghiszem azt, – bizonykodott Bill. – Ne igyak holnap reggel kávét, ha holnap egy is hiányzik közülük.

– Mintha csak tudnák, hogy nincs töltényünk, amivel elpusztithatjuk őket, – mondta lefekvéskor Henry, az izzó szemgyürüre mutatva, mely szinte körülzárta őket. Ha egy pár golyót küldhetnék közéjük, mindjárt jobban tudnák a becsületet. Minden éjszaka közelebb jönnek. Takard csak el a tüz világát a szemed előtt és nézz merőn oda – ott! Látod ott azt a dögöt?

Egy kis darabig a két ember azzal mulatott, hogy a tüzvilág körén tul a homályos alakok formáit nézegette. Ha szigoruan és sokáig néztek oda, ahol egy pár szemgolyó izzott a sötétben, az állat alakja homályosan előtünt a feketeségből. Néha még azt is láthatták, hogy mozog egyik-másik alak időről-időre.

A kutyák közt támadt hangra lettek figyelmesek a férfiak. Egyfülü gyors, mohó vinnyogást hallatott és botját megfeszitve neki-nekirugaszkodott a sötétségnek, néha-néha dühöngő kisérleteket téve, hogy a botot fogaival szétharaphassa.

– Nézz oda, Bill, – suttogta Henry.

A tüzfény teljes világánál alattomos oldalmozgással siklott el egy kutyaforma állat. A gyanakvás és merészség keverékével lépegetett, óvatosan lesve az embereket s figyelmét a kutyákra összpontositva. Egyfülü egész hosszában kifeszitette pányváját a betolakodó felé és mohó vággyal szükölt, vinnyogott.

– Ez a bolond Egyfülü nem igen fél, – szólt Bill.

– Egy nőstényfarkas, – suttogta Henry és most már tudom, hogy tünt el Fatty és Frog. Ez a falka csalogatója. Elcsábitja a kutyát, a falka megrohanja és felfalja.

– Henry, gondoltam valamit, – szólt Bill.

– Mit gondoltál?

– Azt gondoltam, hogy ez volt az, amelyiket én a bottal elvertem.

– Az nagyon lehet, – felelte Henry.

– És még azt is meg akarom mondani, hogy ez a farkas milyen jól tudja a táborbeli szokásokat. Ez különös és nem is lehet Istentől való.

– Biztos, hogy többet tud, mint amennyit egy becsületes farkasnak tudnia kell. Egy farkas, amelyik etetés idején bejön a táborba, az sokat láthatott, hallhatott.

– A vén Villannak volt egy kutyája, – szólt Bill hangosan gondolkodva, – amék farkasokhoz szegődött. Én tudhatom, mert én lőttem ki a falkából egy jávorszarvas-legelőn, valamivel Little Stick fölött. A vén Villan sirt, mint egy gyerek. Azt mondta, nem látta már három esztendeje. Azóta mindig a farkasokkal volt.

– Azt hiszem, Bill, most eltaláltad. Ez a farkas kutya, amelyik már nem egyszer evett halat ember kezéből.

– És ha tehetem, ebből a farkasból, amelyik kutya, nemsokára kutyák eledele lesz. Nem szabad elveszitenünk több állatot.

– Csak három töltényünk van, – ellenkezett Henry.

– Majd várok biztos lövésre, – volt a felelet.

Reggel Henry felszitotta a tüzet és megfőzte a reggelit, cimborája horkolásának kisérő zenéje mellett.

– Olyan édesdeden aludtál, – szólt Henry, mikor kihuzta Billt a takarók alól, hogy reggelihez hivja, – nem volt szivem, hogy felkeltselek.

Bill enni kezdett nagy álmosan. Észrevette, hogy csészéje üres és kinyujtotta kezét a kávésbögréért. De a bögre kartávolságon tul volt a Henry oldalán.

– Mondd, Henry, – szólt szeliden korholó hangon, – nem felejtettél el valamit?

Henry körülnézett nagy gondossággal, aztán megrázta a fejét. Bill feléje tartotta üres csészéjét.

– Ma nem kapsz kávét, – jelentette ki Henry.

– Csak nem futott tán ki? – kérdezte aggódva Bill.

– Nem.

– Azt hiszed talán, hogy ártana az emésztésemnek?

– Nem.

Bill arcát a harag vérhulláma öntötte el.

– Akkor hát igazán kiváncsi vagyok, miért nem akarsz nekem kávét adni?

– Spanker megszökött, – felelte Henry.

Minden sietség nélkül, mint aki hozzászokott a szerencsétlenséghez, Bill elforditotta a fejét, hogy megszámolja a kutyákat.

– Hogy történt? – kérdezte apatikusan.

Henry vállat vont.

– Nem tudom. Hacsak Egyfülü nem rágta el a sziját. Ő maga nem tehette, annyi bizonyos.

– Átkozott dög. – Bill komolyan és lassan beszélt, hangjában nyoma sem volt annak a haragnak, ami benne dult. – Nem tudta kiszabaditani önmagát, kiszabaditotta hát Spankert.

– No, Spankernak már semmi baja sincs. Azóta már nyugszik husz, szanaszét szaladgáló éhfarkas beleiben, – ez volt Henry gyászbeszéde az utolsó elveszett kutya fölött. Igyál egy kis kávét, Bill.

Bill ellenkezve rázta a fejét.

– No, igyál, – biztatta Henry, fölemelve a kávésbögrét

Bill félretolta a csészéjét.

– Akármi legyek, ha iszom. Azt mondtam, nem iszom, ha egy kutya is hiányzik a csomóból – és nem is iszom.

– De igazán nagyon jó kávé, – csábitgatta Henry.

De Bill makacs volt s csak nyelte a száraz falatokat s nem öblitette le egyébbel, mint Egyfülüre szórt, elnyomott szitkaival és átkozódásaival.

– Estére megkötöm őket ugy, hogy egyik ne érje el a másikat, – szólt Bill, mikor ujra nekiindultak az utnak.

Alig haladtak száz yardnyira, mikor Henry, aki elől haladt, lehajolt és fölszedett valamit, ami hócipőjéhez ütődött. Sötét volt, nem láthatta, mi az, de megérezte a tapintásból. Hátrafelé dobta, hogy az ismeretlen valami a szánkóra esett, onnan lecsuszott és megakadt Bill hócipőjében.

– Jó lesz az esti kötözködéshez, – szólt Henry.

Bill egy kiáltást hallatott. Ez volt minden, ami Spankerből megmaradt: a bot, amellyel ki volt pányvázva.

– Megették szőröstől-bőröstől, – jelentette ki Bill. – A bot oly csupasz, mintha lehántották volna, még a bőrszijat is lerágták mind a két végéről. Fene éhesek ezek Henry, meglátod, bekapnak engem is, téged is, mielőtt az utunk véget ér.

Henry dacos ellenkezéssel nevetett. – Ezen az uton még nem kergettek meg a farkasok. De mentem én már különb veszedelmeken is keresztül és lám, mégis itt vagyok. Több kellene ide, mint ez a pár alkalmatlan dög, hogy végezzen velem, Bill, kedves fiam!

– Nem tudom, nem tudom, – mormogta Bill vésztjóslóan.

– Majd megtudod, ha minden baj nélkül eljutunk Mac Gurrybe.

– Nem hiszek én már semmiben, – makacskodott Bill.

– Beteg vagy, ez az oka mindennek, – jelentette ki Henry fölényesen. – Kinin kellene neked, majd kapsz is, amint elérünk Mac Gurrybe.

Bill elégedetlenül morgott egyet erre a diagnózisra, aztán hallgatásba merült. Ez a nap is olyan volt, mint a többi. Kilenc órakor kivilágosodott. Tizenkét órakor a látóhatár rózsaszinü lett a láthatatlan naptól, aztán a fény szürkülni kezdett s három órával később leszállt az éj.

Épp akkor történt, mikor a nap hasztalan erőlködött, hogy felkapaszkodjék a láthatár széle fölé, hogy Bill előszedte a puskát a szánkó kötelei alól.

– Vigyázz, Henry, mig én elmegyek egy kicsit széjjelnézni.

– Jobb volna, ha itt maradnál, – ellenkezett Henry. – Csak három töltényünk van és közben Isten tudja, mi történhetik.

– Ki nyöszörög most, – kérdezte Bill diadalmasan.

Henry nem felelt, fáradtságosan haladt tovább, gyakran visszapillantva a szürke magányosságba, melyben barátja elveszett a szeme elől. Egy órával később, hála a kerülőknek, melyet a szánkó kénytelen volt megtenni, Bill megérkezett.

– El vannak szóródva szerte s a nyomunkban vannak, – mondta Bill, – s egyuttal vadra is leskelődnek. Látod, mondtam, hogy ezek biztosak felőlünk, de tudják, hogy még várniok kell, mig megkaphatnak s azalatt megesznek mindent, amit elől-utól találnak.

– Azt mondod, hogy ezek azt gondolják, hogy biztosak felőlünk! – vetette ellene Henry.

De Bill nem hallgatott reá. – Láttam egy párat közülük. Borzasztó soványak. Bizonyosan nem ettek egy falatot se hetek óta, kivéve Frogot, Fattyt és Spankert; és annyian vannak, hogy ez a félfogukra is kevés lehetett. Nagyon-nagyon soványak. A bordájuk kiáll, mint a deszka, a hasuk oda van száradva a gerincükhöz. Ugyancsak dühösek, mondhatom. Majd megvesznek az éhségtől, meglátod!

Pár perccel később Henry, aki most a szánkó mögött haladt, lassu, figyelmeztető füttyöt hallatott. Bill megfordult, körülnézett, aztán nyugodtan megállitotta a kutyákat.

A szánkó háta mögött, a legutolsó hajlásból kibukkanva, teljes célt mutatva, tulajdon azon a nyomon, melyet csak az imént hagytak hátra, egy bundás, ösztövér alak lépegetett. Orrát a szánkónyom felé tartotta és különös, oldalgó, erőtelen tartással lépegetett. Ha a szánkó megállt, ő is megállt, fölfelé tartva fejét, s kitartóan nézte a fogatot és orrlyukai rángatóztak, mikor megszimatolta az emberek és kutyák szagát.

– Egy nőstényfarkas, – mondta Bill.

Otthagyta a kutyákat, melyek lefeküdtek a hóba s hátrament barátjához s ketten együtt nézték ezt a különös állatot, mely napok óta követte nyomukat és elpusztitotta kutya-falkájuk felét.

Vizsgálódó kutatás után az állat egy pár lépéssel közeledett. Ez a közeledés egypárszor ismétlődött, ugy hogy az állat alig volt száz yardnyira tőlük. Itt megállt, fölfelé tartott fejjel, szorosan egy csomó lúcfenyő mellett, szemével és szaglásával tanulmányozva a figyelő férfiak fölszerelését. Valami különös sóvárgással figyelte őket, akár egy kutya, de sóvárgásában semmisem volt a kutya ragaszkodásából. Olyan sóvárgás volt ez, melyet az éhség nevelt, oly kegyetlen sóvárgás, mint a tulajdon tépőfogai és könyörtelen, mint maga a hideg.

Nagyobb volt, mint egy közönséges farkas. Sovány, kiaszott formái azt mutatták, hogy ez az állat egyike a legnagyobbaknak fajának példányai között.

– Megvan két és félláb a válla magasságáig, – magyarázta Henry. – És fogadok, hogy a hossza nem sokkal kevesebb öt lábnál.

– Különös szine van, – kritizálta Bill. – Sohse láttam még rőt farkast. Mintha csak cinóberrel festették volna be.

Az állat éppen nem volt cinóbervörös. Bundája igazi farkasbunda. Uralkodó szine a szürke, melyben bujkált valami gyönge-vöröses árnyalat, árnyalat, mely eltünt, itt elővillant, ott elhalványult, ami inkább olyan volt, mint valami hamis káprázat, most szürke, határozottan szürke, aztán itt-ott megint halvány nyoma valami bizonytalan vörösségnek, melynek nincs határozott neve.

– Akármi legyek, ha nem olyan, mint egy nagy szánkóhuzó hámos kutya, – mondta Bill. – Nem csodálkoznék, ha egyszerre csak megcsóválná a farkát.

– Halló, te! kutya te, gyer ide! – kiáltott, – gyere ide, akárhogy hivnak is!

– Nem is fél tőled, – nevetett Henry.

Bill fenyegetőleg rázta kezét a farkas felé és hangosan kiáltozott, de az állat semminemü félelmet nem mutatott. Az egyetlen változás, mely észrevehető rajta, az élénkség növekedése volt. Még mindig az éhség kegyetlen sóvárgásával nézte őket. Ez a két ember hus volt az ő szemében s ő éhes volt s ha merte volna, legjobb szeretett volna rájuk rohanni és megenni őket.

– Nézd csak, Henry, – szólalt meg Bill, öntudatlanul halkitva hangját amiatt, amit mondani akart, – három töltényünk van, az igaz, de ez halálbiztos lövés lenne. Nem lehet eltéveszteni. Három kutyánkat elpusztitotta, ideje volna végezni vele. Mit gondolsz?

Henry bólintott. Bill óvatosan csusztatta ki a puskát a szánkó kötelékei alól. A puska már csaknem a vállán volt, de sohse jutott el oda. Mert abban a pillanatban a nőstényfarkas oldalt ugrott az utból, be a lúcfenyő-csoport mögé és eltünt a szemük elől.

A két ember egymásra meredt, Henry hosszasan és megértően füttyentett.

– Tudhattam volna, – korholta Bill önmagát, amint a puskát helyére tette. – Ha már a farkas a táborba merészkedik, hogy a kutyákkal együtt egyék, ismeri a lőszerszámot is. Mondom neked, Henry, ez a dög okozta minden szerencsétlenségünket. Hat kutyánk volna három helyett, ha ez a dög itt nem lábatlankodik. De azt is mondom, Henry, majd megmutatom én még ennek a dögnek. Ahhoz nagyon is okos, hogy nyilt helyen lelőjem, de én tuljárok az eszén és agyonlövöm lesből, ez olyan igaz, mint ahogy Bill a nevem.

– Nehogy messzire elkóborolj ezért, Bill, – intette a társa. – Ha a falka megtámad, az a három töltés annyi, mint három orditás a pokolban, a dögök átkozottul éhesek s ha egyszer rádrohannak, meg is kapnak, Bill.

Ezen az éjszakán korán tábort ütöttek. Három kutya sem olyan gyorsan, sem oly hosszu ideig nem tudta huzni a szánt, mint hat s a kimerülés látható jelei mutakoztak rajtuk. Korán le is feküdtek, miután Bill előbb utánanézett, hogy a kutyák olyan távolságban legyenek egymástól, hogy egymás sziját el ne rághassák.

De a farkasok mind merészebbek lettek s az emberek többször felriadtak álmukból. A farkasok oly közel bátorkodtak, hogy a kutyák szinte magukon kivül voltak a félelemtől s a tüzet ujra meg ujra meg kellett rakni, hogy a kalandor rablókat minél biztosabb távolságban tarthassák maguktól.

– Hallottam tengerészektől, hogy a cápák utánausznak a hajónak, – kezdte Bill, mikor visszamászott a takarók alá, egy ilyen tüzrakás után. – A farkasok szárazföldi cápák. Jobban értik a mesterségüket, mint mi, Henry. Nem azért járnak a nyomunkban ennyi ideig, mert ez jót tesz az egészségüknek. Azért járnak, hogy megkapjanak bennünket. Biztosak benne, hogy megkapnak bennünket, Henry.

– Annyi, mint ha már meg is kaptak volna, ha igy beszélsz, – válaszolt Henry élesen. – Ha egy ember azt mondja, hogy elveszett, már el is veszett. Téged félig már meg is ettek, ha igy beszélsz.

– Megettek ezek már különb embereket, mint te, meg én, – felelt Bill.

– Ugyan, hallgass már, egész beteggé teszel a nyöszörgéseddel.

Henry mérgesen fordult az oldalára s meg volt lepve, hogy Bill haragjának semmi hasonló mozdulattal nem adja jelét. Bill nem szokott máskor igy tenni, a gunyoló szavak mindig könnyen felingerelték. Henry sokáig gondolkozott ezen, mielőtt elaludt volna s mikor szempillái leragadtak s elszunnyadóban volt, ez a gondolat forgott még egyre elméjében:

– Semmi kétség. Bill borzasztóan dühös. Holnap reggel ki kell őt békitenem.

III. FEJEZET.
Az éhorditás.

Ez a nap szerencsésnek igérkezett. Nem tünt el egy kutya sem az éj folyamán és a két férfi nekiindult a csöndnek, sötétségnek és hidegnek olyan szivvel, mely csaknem könnyünek volt mondható. Ugy látszott, Bill elfelejtkezett előző esti balsejtelmeiről és még tréfálkozott is a kutyákkal, mikor azok az utnak valami zökkenős részén fölboritották a szánt.

Rettenetes fölfordulás volt. A fölfordult szán egy fatörzs és egy nagy szikla közé szorult s ki kellett fogniuk a kutyákat, hogy eligazithassák a gabalyodást. A két férfi a szán fölé hajolt s próbálta helyreránditani, mikor Henry észrevette, hogy Egyfülü eloldalgott.

– Egyfülü! ide! – kiáltott fölegyenesedve s a kutya felé fordult.

De Egyfülü nekirontott a hónak, mély lábnyomokat hagyva maga után. Ott, a hóban, a szánkó vágta csapáson ült a nőstényfarkas és várakozott reá. Amint Egyfülü a farkashoz közeledett, egyszerre óvatos lett. Gyorsasága óvatos, tetszelgő közeledéssé változott, aztán a kutya egyszerre megállt. Óvakodva, kétkedően és mégis sóvárogva nézte a farkast. Az mintha ránevetett volna: rávicsoritotta, inkább kedveskedve, mint fenyegetően, fehér fogait. Egy pár lépést tett Egyfülü felé játékosan, aztán egy helyben maradt.

Egyfülü is közeledett, még mindig gyanakodva és óvatosan, fülét, farkát hegyezve, fejét magasra tartva.

A farkas orrához akarta dörzsölni az orrát, de a nőstényfarkas játékosan és csalogatóan ugrott vissza. Valahányszor Egyfülü közeledett, a nőstényfarkas mindannyiszor hátraugrott. Lépésről-lépésre csábitotta az emberi társaság biztonságából. Egyszer, mintha valami homályos figyelmeztetés merült volna fel elméjében, Egyfülü hátrafelé forditotta a fejét s visszanézett a felfordult szánra, fogatbeli társaira s a két emberre, aki egyre hivta őt.

De bármilyen figyelmeztetés is élt elméjében, azt mind elzavarta a nőstényfarkas, aki most feléje közeledett, orrát szimatolta egy röpke pillanatra s Egyfülü közeledésére ujra elkezdte csábitó visszavonulását.

Ezalatt Billnek eszébe jutott a puskája. De az mélyen lent volt a fölfordult szánkó alatt s mig Henry segitette a rakományt helyrerakni, Egyfülü és a nőstényfarkas nagyon is közel voltak egymáshoz s a távolság nagyon is nagy volt ahhoz, hogy megkockáztathassa a lövést.

Későn bánta meg Egyfülü a tévedését. Mielőtt még tudhatták volna, miért, a két férfi látta, hogy Egyfülü megfordul s hanyatt-homlok rohan feléjük. És akkor, derékszögben rohanva a szánnyom felé és elvágva Egyfülü utját, egy tucat sovány és szürke farkas rohant a havon keresztül. Ebben a pillanatban a nőstényfarkas tartózkodása és játékossága eltünt. Egy horkantással Egyfülünek ugrott. Egyfülü ellökte őt a vállával és utja el lévén vágva, irányt változtatott és körbefutott, hogy visszatérhessen társai közé. Mind több és több farkas tünt elő és csatlakozott az üldözőkhöz. A nőtényfarkas egy ugrásnyira haladt Egyfülü mögött és végig megtartotta ezt a távolságot.

– Hová mégy? – kérdezte hirtelen Henry s társa karjára tette kezét.

Bill lerázta magáról. – Nem türöm tovább, – mondta. – Nem kapják meg Egyfülüt, ha addig élek is.

Puskával a kezében az uttal határos bozótba vette be magát. Világos volt, hogy mi a szándéka. A szánkót annak a körnek középpontjául véve, melyet Egyfülü megtenni kényszerült, Bill ugy gondolta, hogy elérheti e körnek egy pontját és megelőzheti az üldözőket. Lőfegyverrel az oldalán, teljes napvilágnál, talán elijesztheti a farkasokat és megmentheti a kutyát.

– Hé! Bill! – kiáltott utána Henry. Vigyázz!

Henry leült a szánra és várakozott. Semmi egyéb tennivaló nem maradt számára. Bill már eltünt a szeme elől, de itt, majd ott, előtünve, majd meg eltünve a bozót és az elszórtan álló fenyők törzse között, látni lehetett Egyfülüt. Henry ugy látta, hogy Egyfülü helyzete reménytelen. A kutya teljesen átérezte a veszedelmet, de a külső körön futott, mig a farkasfalka a rövidebb és belső kört futotta meg. Arra gondolni sem lehetett, hogy Egyfülü elhagyja üldözőit maga mögött, hogy átvágjon a körön s ugy érje el a szánt.

Az üldözött és üldözők vonala gyorsan közeledett egy pont felé. Henry tudta, hogy valahol a hóban, fák és bozótok sürüjében a farkasfalka, Egyfülü és Bill összetalálkozik. Hamar, sokkal hamarabb, mintsem várta volna, ez is bekövetkezett. Egy lövést hallott, még két lövést, rövid egymásutánban, és tudta, hogy Bill kifogyott a municióból. Aztán rettenetes mozgás és üvöltés kitörését hallotta. Megösmerte Egyfülü fájdalom- és rémület-orditását, aztán farkasüvöltést hallott, egy sebesült farkasét. Ennyi volt az egész. Hallgatás telepedett megint az elhagyott tájra.

Hosszu ideig ült a szánon. Nem kellett a tett helyre mennie, hogy megtudja, mi történt. Tudta, mintha ott történt volna minden a tulajdon szeme előtt. Egyszer hirtelen felugrott s gyorsan kivette a fejszét a szánkó kötelékei közül. Aztán megint leült s magában töprengett. A két megmaradt kutya remegve lapult meg lábánál.

Végre fölkelt fáradtan, mintha minden ruganyosság elhagyta volna testét és kezdte befogni a kutyákat a szánba. Egy kötelet vetett a vállain keresztül, magát is befogta a szánba és együtt huzta a kutyákkal a terhet. Nem jutott messzire. Alig hogy sötétedni kezdett, sietve tábort ütött és gondoskodott bőséges tüzrevalóról. Megetette a kutyákat, megfőzte, megette a vacsoráját s megvetette az ágyát szorosan a tüz mellett.

De nem sok öröme volt az alvásban. Még le sem hunyta a szemét, a farkasok nagyon is közel huzódtak ahhoz, hogy biztonságban lehetett volna. Már nem kellett megerőltetnie a szemét, ha látni akarta őket. Egész közel voltak a tüzhöz és őhozzá, szük körben, világosan láthatók a tüzfényben, fekve, ülve, hason csuszva, vagy eloldalogva. Némelyik még aludt is. Egyik-másik karikába huzódott a hóban, akár egy kutya, alva, mikor az alvás nyugalma nem adatott meg az embernek.

Henry lángolni hagyta a tüzet, mert tudta, hogy egyedül ez védelmezi testét az éhes fogak ellen. A két kutya szorosan mellette állt, egyik az egyik, másik a másik oldalán, feléje hajoltak, mintegy védelmet kérve, vinnyogva és üvöltve, kétségbeesetten vonitva, valahányszor egy-egy farkas túlságosan közel merészkedett. Ilyen pillanatokban, ha a kutyák vonitottak, az egész kör megélénkült, a farkasok felültek, lábra álltak s előre bátorkodtak s a vonitás és üvöltés egész kara harsogott Henry körül. Aztán a kör megint megnyugodott, a farkasok lepihentek és egyik-másik tovább folytatta megszakadt szunditását. De a körben folytonos volt a hajlandóság, hogy közelebb nyomuljon a férfihez. Nyomról-nyomra, vonalról-vonalra, emitt is, amott is csuszott egy farkas a hasán, a kör egyre szükült s a fenevadak már csaknem ugrásnyi távolságban voltak. Ilyenkor Henry felkapott egy tüzes üszköt s a falka közé hajitotta. A falka gyorsan visszavonult, haragos üvöltözés és ijedt vonitás kiséretében, ha a tüzes fadarab eltalált és megperzselt egy-egy nagyon is merész állatot.

A reggel kimerülten és megviselve találta Henryt, szemei égtek az álmatlanságtól. Megfőzte a reggelijét és kilenc órakor, mikor a világosság közeledtére, a farkasok hátrább vonultak, véghez vitte azt a feladatot, amelyet éjszaka tüzött ki maga elé. Fiatal fákat vágott le s ezeket keresztbe kötözte élő fák törzseire. A szánkó kötelékét emelőként használva a kutyák segitségével a koporsót felvonta erre az emelvényre.

– Megkapták Billt, megkaphatnak engem is, de sohsem kaphatnak meg téged, fiatal ember, – szólt, a fakoporsóban fekvő halotthoz beszélve.

Aztán megindultak. A könnyü szán baj nélkül haladt az engedelmes kutyák után. Még a kutyák is érezték, hogy csak akkor menekülhetnek meg, ha rövidesen elérik Mac Gurry erősséget.

A farkasok még bátrabbak voltak az üldözésben, mint valaha. Csöndesen ügettek a szánkó nyomában, sorban jobbról is, balról is. Piros nyelvük kilógott és horpadt oldaluk világosan mutatta minden mozdulatnál kiálló bordáikat. Nagyon soványak voltak, merő bőrzsákok – csontvázra feszitve, és izomkötegekkel ellátva, – oly soványak voltak, hogy Henry csodálkozott, meddig birják még a futást s mikor esnek össze a hóban.

Nem mertek menetelni a sötétség beálltáig. Délben a nap nemcsak hogy rózsássá tette a látóhatár alját, hanem ki is pillantott a látóhatár fölött, látszott sápadt arany korongjának széle ott, ahol a horizont vonala érinti a földet. Henry ugy fogadta ezt a látványt, mint kedvező jelet. A nappalok hosszabbodtak. A nap visszatérőben volt. Alig hogy a napkorong széle eltünt, Henry tábort ütött. Még volt egy pár világos óra hátra és néhány szürkületi óra is s ezalatt Henry rengeteg fát vágott ki, hogy legyen elegendő tüzrevalója.

Az éjszakával együtt megjött a rémület. Nemcsak a farkasok lettek merészebbek, de az alvás hiánya is kinozta Henryt. A tüz mellett guggolva, takaróit vállai köré vetve, a baltát térde közt tartva, egy-egy kutyával a két oldalán, akarata ellenére is elszenderedett. Egyszer csak fölriadt, nem egészen egy tucatnyi lépés távolságban, egy nagy szürke farkas, a falka öregje, állott vele szemtől-szembe. És még akkor is, mikor a férfi nézte, a bestia eltünődve nyujtózkodott, mint valami lusta kutya, a férfi szeme közé ásitva, és olyan szemmel nézve rá, aminővel csak a biztos zsákmányt nézhetik. – Ha most nem, majd nemsokára, – ezt jelentette az állat biztos pillantása.

Ezt a biztonságot mutatta az egész falka. Valami huszat számolhatott meg közülük, éhesen meredve rá, vagy nyugodtan szundikálva a hóban. A farkasok gyermekekre emlékeztették Henryt, akik körülállják a teritett asztalt s várják az engedelmet, hogy mikor kezdhetnek az evéshez.

Amint megrakta a tüzet, egyszerre olyan megbecsülést érzett a tulajdon teste iránt, mint még soha. Nézte izmai játékát és csodálta ujjainak nagyszerü mechanizmusát. A tüz világánál hajlitgatta ujjait, egyet külön, majd mindegyiket, szétterjesztette ujjait, aztán szorosan és gyorsan összeszoritotta. Álmélkodott a köröm formáján, szurkálta ujjhegyeit, most erősen, most gyengén, birálva s eltünődve az idegizgalmon, melyet a mozdulatok okoztak. Ez egészen elbüvölte őt és egyszerre megszerette ezt a gyöngéd hust, mely oly szépen, simán és szeliden dolgozott. S ekkor egy félő pillantást vetette a farkasok gyürüjére, mely várakozóan huzódott köréje és a valóság villámcsapásaként hatott rá az a gondolat, hogy teste, e csodálatos test, ez az élő hus, nem más, mint ennyi meg ennyi ennivaló, ragadozó állatok ragadmánya, arra való, hogy szétszaggassák, széttépjék éhes fogaikkal, arra való, hogy táplálja farkasok testét, mint ahogy táplálja a jávorszarvas, meg a nyul.

Csak azért ébredt fel, rezzent fel e szörnyü álmodozásból, mely olyan volt, mint valami lidércnyomás, hogy maga előtt lássa a rőtbundáju nőstényfarkast. Nem volt messzebb, mint hat lépésnyire tőle. A havon ült és sóvárogva nézett reá. A két kutya vinnyogott, kurrogott, morgott gazdája lábainál, de a nőstényfarkas ügyet sem vetett reájuk. A nőstényfarkas a férfit nézte, aki néha viszonozta a tekintetét. A nőstényfarkas most épen nem volt fenyegető. Inkább mohó sóvárgással nézett a férfira, melyről Henry jól tudta, hogy ez a mohó éhség mohó sóvárgása. Ő volt a hus, az ennivaló s látása fölizgatta a farkas izlelő szerveit. A farkas szája tágra nyilt, nyála csorgott s nyalogatta száját, előre örvendve az izletes lakomának.

Henryn görcsös félelem vett erőt. Hirtelen egy tüzes üszökhöz kapott, hogy a farkashoz vágja. De alig nyujtotta ki a kezét, ujjai még körül sem zárták a fadarabot, a farkas hátraugrott a sötétség biztonságába és Henry tudta, hogy a farkas hozzá van szokva ahhoz, hogy meghajigálják. A farkas kurrogott, amint hátraugrott s vicsoritotta fehér fogait, minden sóvárgó kifejezés elmult róla s helyébe lépett a ragadozó állat rosszindulata. Henry összerázkódott. A kezére pillantott, melyben a tüzes üszök volt s észrevette a szoritó ujjak csodálatos ügyességét, hogyan alkalmazkodtak a felület egyenlőtlenségéhez, meggörbülve a nyers fa körül, csodálta kis ujját, mely közel lévén az üszök parázsló végéhez, ösztönszerüen és érzékenyen huzódott vissza az ártó hőség elől, és ugyanabban a pillanatban másik vizió is állt a szeme előtt: látta finom és érzékeny ujját törten, zuzottan, tépetten a nőstény farkas foga alatt. Még sohsem szerette testét ennyire, mint most, mikor megtarthatása oly bizonytalanná és kétségessé vált. Egész éjjel égő üszökkel hajtotta el az éhes farkasokat. Ha akarata ellenére elszunnyadt, felébresztette a kutyák vinnyogása és szükölése. Megjött a reggel, de most, először, a napfény nem tudta elüzni a farkasokat. Az ember hiába várakozott arra, hogy eltünjenek. Ott maradtak körben a tüz körül, a biztos birtoklásnak oly látszatával, mely csaknem megsemmisitette a férfiben azt a bátorságot, mely a napvilág közeledtére szülemlett meg benne.

Kétségbeesett kisérletet tett, hogy utját folytathassa. De amely percben elhagyta a tüz nyujtotta menedéket, a legmerészebb farkas neki ugrott, de elhibázta az ugrást. Henry megmenekült egy hátraugrással s az állat fogai összecsappantak, alig hat hüvelyknyire csipőjétől. Most az egész falka felkerekedett és rárohant és a tüzes üszkök jobbra-balra dobott egész áradata tudta csak az állatokat megfelelő távolságban tartani.

Még nappal sem tudta elhagyni a tüzet, hogy friss tüzrevalót vághasson. Husz lábnyira tőle egy hatalmas elhalt lucfenyő törzse magaslott. A fél napot azzal töltötte, hogy a tábori tüzet lassanként a lucfenyőig tolta-rakta, minden pillanatban készen arra, hogy egy féltucat égő hasábot dobáljon ellenségeire. Mikor a tüzzel a fához ért, tanulmányozni kezdte a környező erdőrészt, hogy ha kivágja a fát, az odaessen, amerre a legtöbb tüzrevaló kinálkozik.

A következő éjszaka mása volt az előzőnek, azzal a különbséggel, hogy az alvás szükséglete teljesen erőt vett rajta. A kutyák kurrogása már nem költötte fel. Különben is a kurrogás egész éjjel hallatszott és elkábult, álmos érzékei nem különböztették meg a kurrogás hangjának élesebb és ijedtebb hangjait. Hirtelen ijedelemmel felébredt. A nőstényfarkas alig egy rőfnyire volt tőle. Gépiesen, egy pillanatnyi késedelem nélkül, égő üszköt dobott a farkas nyitott és kurrogó szájába. A nőstényfarkas elugrott, fájdalmában vonitva, Henry, mialatt élvezettel szivta be az égő hus és perzselt bunda szagát, látta, hogyan rázza a farkas a fejét és hogy morog dühösen egy pár lépésnyivel odább.

Most, mielőtt elaludt volna, a jobb kezére egy égő fadarabot kötött. Alig aludt egy pár percig, mikor a láng megperzselte bőrét s ő felébredt. Néhány órát töltött igy el. Valahányszor felébredt, mindig elüzte a farkasokat rájukhajigált üszkökkel, megrakta a tüzet és megigazitotta kezén az égő fenyőfagörcsöt. Minden jó lett volna, de eljött az idő, midőn keze már bizonytalanul kötözte meg az égő fenyőhasábot. Amint szemét lehunyta, az égő fa is leesett kezéről.

Álmodott. Ugy tetszett neki, mintha Mac Gurry erődjében lett volna. Meleg volt és barátságos és ő cribbaget játszott a gazdával. Aztán ugy volt, mintha az erődöt megtámadták volna a farkasok. A bestiák már a kapu aljában voltak s ő meg a gazda időnként abbahagyták a cribbaget, hogy figyeljék és nevessék a farkasok hasztalan való erőlködését. És aztán, különös álom! – egy roppanás hallatszott. Az ajtót betörték. Látta, hogy árasztják el a farkasok az erőd nagy nappali szobáját. Ime! egyenesen ő rá s a gazdának ugranak. Amint betörték az ajtót, lármájuk növekedett és fülsiketitővé vált. Ez az üvöltés most bántotta Henryt. Álma most hirtelen átcsapott valami másba, hogy mibe, azt nem tudta, de az üvöltés ide is követte őt.

Fölébredt és az üvöltés valósággá vált. Üvöltés és vonitás hallatszott. A farkasok rárohanóban voltak. Körülötte és rajta voltak. Az egyiknek foga összekoccant karján keresztül. Ösztönszerüen a tüzbe ugrott s ugrás közben érezte, amint éles fogak szakitják keresztül lábát. Most megkezdődött a tüzi harc. Vastag keztyüi egy ideig megvédték kezét és ő eleven szenet lapátolt velük minden irányban a levegőbe, mintha a tábori tüz vulkánná változott volna hirtelen.

De ez nem tarthatott soká. Arca felhólyagzott a hőségtől, szemöldöke és szempillája elperzselődött és lábai már nem birták a hőséget. Égő üszökkel mind a két kezében a tüz szélére ugrott. A farkasok hátrahuzódtak. Minden oldalon, ahová eleven parázs esett, a hó sistergett és itt is, ott is egy-egy visszavonuló farkas vad ugrása, horkanása és kurrogása tudatta vele, hogy üldözői ilyen eleven szénbe botlottak.

Az égő hasábokat legközelebbi két ellenére hajitva, Henry a hóba dugta füstölgő keztyüit, s maga is a hóba lépett, hogy lehütse forró lábait. Két kutyája nem volt sehol és ő tudta jól, hogy a két kutya egy-egy fogás volt azon az elnyujtott és régóta huzódó lakomán, mely Fatty fellakmározásával kezdődött s melynek utolsó fogása valószinüleg ő leend, a következő napok során.

– Még nem kaptatok meg! – kiáltotta vadul rázva öklét az éhes bestiák felé; s hangjának hallatára az egész kör nyugtalanná vált, általános kurrogás támadt s a nőstényfarkas a havon keresztül egész közel osont hozzá és éhes mohósággal nézett rá.

Hozzálátott, hogy végrehajtsa tervét, mely az imént jutott eszébe. Nagy körbe rakta a tüzet s a kör közepén lefeküdt, maga alá téve alvókészségeit, hogy legyen, ami szárazon tartsa az olvadó hó dacára is. Amikor a lángok menedéke között eltünt, az egész falka kiváncsian vonult a tüz széléhez, hogy megláthassa, mi lett belőle. Eddig sohasem jöttek ily közel a tüzhöz és most letelepedtek a tüz mellett szoros körben, mint megannyi kutya, pislogva, ásitozva és nyujtóztatva sovány testüket a szokatlan melegségben. Ekkor a nőstényfarkas leült, orrát egy csillag felé hegyezve és elkezdett üvölteni. Egyik farkas a másik után csatlakozott hozzá, mig végre az egész falka, hátsó lábain ülve, orrát az égnek szegezve, vele együtt üvöltötte az éhség dalát.

Jött a hajnal és a napvilág. A tüz lángja alacsonyabbra lohadt. A tüzrevaló kifogyott és ujat kellett volna szerezni. A férfi megkisérelte, hogy kilépjen a lángok köréből, de a farkasok nekirohantak, hogy szétszaggassák. A tüzes üszök elől félreugrottak ugyan, de már nem szaladtak hátra. Hiába igyekezett elűzni őket. Amint föladta a harcot és visszabotorkált a lángok körébe, egy farkas utána ugrott. Az ugrás rövidebb volt a kelleténél és a farkas mind a négy lábával a tüzbe esett. Rémült kiáltással hátrált s kurrogva csuszott vissza, hogy mancsait a hóban hűsitgesse.

A férfi leült takaróiba burkolódzva, előregörnyedve. Teste csipőben előrehajolt. Vállait elernyesztette, csüggedten s fejét térdeire hajtva jelezte, hogy föladta a küzdelmet. Néha-néha fölemelte a fejét, hogy lássa, mind hal el jobban, egyre jobban a tüz. A lángok és parázs köre néhol megnyilt, a nyilások nőttek, a tüzrakások kisebbedtek.

– No, most már jöhettek, ha akartok, – mormogta. – Akárhogy lesz is, én lefekszem és alszom.

Egyszer felébredt és a kör egyik nyilásánál, épp szemben vele, látta a nőstényfarkast, amint merőn figyelte őt.

Kevéssel utóbb, neki óráknak tetszett, megint felébredt. Valami titokzatos változás történt, oly csodálatos, amitől még jobban felébredt. Valami történt. Először nem értette meg, Aztán egyszerre kitalálta. A farkasok eltüntek. Csak a letaposott hó maradt utánuk, hogy megmutassa, milyen közel voltak hozzá. Az alvás megint erőt vett Henryn és teljesen urrá lett rajta. Feje leesett térdére, mikor hirtelen felébredt.

Emberi hangokat hallott, szánok zötyögését, szerszámok zörgését, szánkóhuzó kutyák élénk vinnyogását. Négy szán érkezett a folyómeder felől a fák melletti táborba. Féltucat ember állta körül a haldokló parazsak körében görnyedő férfit. Hasztalan igyekeztek öntudatra rázni, lökdösni. Ugy nézett rájuk, mint egy részeg ember és különös, álmos nyelven dadogott.

– Rőt nőstényfarkas… Bejött a kutyákkal az etetés idején… Először megette a kutyák ételét… Aztán a kutyákat… Aztán megette Billt…

– Hol van lord Alfréd? – orditotta egyik ember a fülébe és durván megrázva őt.

Lassan intett nemet a fejével… Nem, őt nem ette meg… Ott fekszik egy fa tetején az utolsó táborhelyen.

– Halva? – kiáltott a kérdező.

– Egy ládában, – felelte Henry és türelmetlenül rántotta ki vállát a kérdezősködő szorításából. – Hagyjatok… aludni… Oda vagyok… Ki vagyok merülve… Jójcakát…

Szempillája rebegett, aztán szeme lezárult. Álla mellére esett. S amint kényelmesen lefektették takaróira, horkolása már hallatszott is a fagyos levegőben. De még más hang is hallatszott. Messziről és elhalón, nagy távolságból a farkasfalka éhorditása hangzott. Elszalasztották a zsákmányt s most futottak más zsákmány után.

MÁSODIK RÉSZ.

I. FEJEZET.
A fogak csatája.

A nőstényfarkas hallotta meg elsőnek az emberek hangját, a szánkóhuzó kutyák nyihogását, ő volt az első, aki elugrott a haldokló lángok közé szoritott ember mellől. A falka nem szivesen mondott le arról, hogy megölje a zsákmányt, s pár percig habozott, mig végre bizonyosságot nyerve a hangok felől, eliramodtak a nőstényfarkas nyomán.

A falka legelején a vezetők egyike, egy nagy szürke farkas futott. Ő vezette a falkát a nőstényfarkas nyomán. Ő kurrogott figyelmeztetően a falka fiatalabb tagjaira s ő vágott feléjük fehér fogaival, ha önérzetesen elébe akartak kerülni. Ő gyorsitotta a falka futását, mikor meglátta a nőstényfarkast, amint az most már lassu ügetésben haladt a hómezőn keresztül.

A nőstényfarkas nyugodtan lépett a nagy szürke ordas mellé, mintha az lenne a kijelölt helye s most már ő szabályozta a falka gyorsaságát. Az ordas nem kurrogott a nőstényre, a fogát sem vicsoritotta rá, mikor egy pár szökellésre a nőstény ő elébe került. Ellenkezőleg, ugy látszott, az ordas jó szivvel viseltetik a nőstényfarkas iránt, jobbal, mint ahogy a nőstényfarkasnak kedvére volt, mert valahányszor az ordas hajlandó volt közeledni hozzá, vagy nagyon is közel futott mellette, a nőstény volt az, aki kurrogott és mutogatta éles fogait. Még azt is megtette, hogy fogait az ordas hátába vágta ilyen alkalmakkor.

Az ordas ezért sem haragudott. Legfeljebb oldalt ugrott és konokul egypár ügyetlen ugrást tett és egész mivoltában és magaviseletében egy oldalbarugott falusi disznóhoz hasonlitott.

Az ordasnak ez volt az egyedüli kellemetlensége a falkavezetés közben. De a nőstényfarkast más is zavarta. Másik oldalánál egy sovány, öreg farkas haladt, szürkén, sok csata nyomaival a képén. Az öreg farkas mindig a nőstény jobb oldalán haladt. Ennek oka az volt, hogy az öreg farkasnak csak félszeme volt, az is a baloldalán. Az öreg is igyekezett a nőstényfarkashoz férkőzni, feléje fordulni, s hegekkel boritott orra érintette a nőstényfarkas testét, vállát, vagy nyakát. Mint a baloldalán futó ordas kedveskedéseit a nőstényfarkas ezt a közeledést is fogaival fogadta, de mikor mindketten egyszerre akartak kedveskedni neki, a nőstényfarkas szorongattatásában kénytelen volt jobbra-balra osztogatni a csapásokat, hogy elkergesse mindkét udvarlóját és azalatt is megtartsa vezető helyét a falka, és figyelje az utat maga előtt. Ilyenkor a két rohanó him megvillantotta a fogát és fenyegetőleg morgott egymás felé. Megvivtak volna, de vágyódásuk és versenytársi mivoltuk várt, mig a szorongató éhinség elmulik a falka feje felől.

Minden visszautasitásra, mikor elkotródott vágyainak élesfogu tárgyától, az öreg farkas egy fiatal hároméves himbe ütközött, amelyik nemlátó jobb oldalánál ügetett. Ez a fiatal farkas már teljesen kifejlődött s tekintve a falka nyomoruságos állapotát, az átlagon felül kitartó és jókedvü volt. Feje mindig az öreg félszemü vállával volt egyvonalban. Ha megpróbált az öreg elé kerülni (ami ritkán történt), egy kurrogás s a fogak egy csapása elég volt arra, hogy visszavonultassa régi helyére. Néha óvatosan és lassan hátravonult s az öreg vezérordas és a nőstényfarkas közé furakodott. Ezért kétszeres, sőt háromszoros büntetést kapott. Mikor a nőstényfarkas mérgében elmordult, az öreg ordas a háromévesnek esett, néha a nőstényfarkas is nekiesett. Máskor a baloldali vezető is összekapott vele.

Ilyenkor, három vad fogsorral szemben állva, a fiatal farkas hirtelen megállt, hátsó lábain megvetve magát, szája fenyegetőleg kinyilt, szőre felborzadt. A zavarodás a falka elején összezavarta a hátulhaladókat is. A hátrább futó farkasok összeütköztek a fiatal farkassal s mérgükben hatalmas harapásokat osztogattak a fiatal farkas hátsó lábaira és oldalába. Ő maga kereste a bajt, mert az éhség és harag együtt dolgozott a falkában. De, a fiatalság határtalan hitével, mindig megismételte merényletét, bár ez sohse hozott neki egyebet, mint legyőzetést.

Ha lett volna ennivalójuk, az udvarlást és a szerelmi harcot szabadjára engedik és a falkaalakulat felbomlott volna. De a falka helyzete kétségbeejtő volt. Kiéhezett a hosszantartó éhinségben s szokott sebességénél jóval lassabban haladt. Hátul sántikáltak a gyengébb tagok, a nagyon öregek és a nagyon fiatalok.

Elől futottak az erősebbek. De mindegyik inkább hasonlitott csontvázhoz, mint jól megtermett farkashoz. Mégis, azok kivételével, akik sántitottak, az állatok mozgása fáradság és erőlködés nélküli volt. Ugy látszott, hogy izomkötegeik kiapadhatatlan erő forrásai. Az izom minden acélos összehuzódása mögött volt egy másik acélos összehuzódás, egy harmadik, még egy és még egy, örökké és végtelenül.

Több mérföldet futottak be egy nap alatt. Éjjel is futottak. A következő nap még mindig futottak. Futottak a megfagyott és halott világ felületén. Élet nem moccant. E roppant élettelenségben csak ők maguk voltak az élők. Csak ők voltak az élők és ők futottak más élők után, hogy fölfalják, hogy ők maguk tovább élhessenek törvény és rend szerint.

Apró vizválasztókon és keskeny folyókon gázoltak keresztül egy alacsonyabban fekvő földön, mielőtt megtalálták volna azt, amit kerestek. Jávorszarvasra bukkantak. Egy nagy bikával találkoztak legelőbb. Itt volt hus, itt volt élet tüztől, repülő lángoktól nem őrzötten. A lapos patákat, a tányérszerü agancsokat ismerték, de szokásos türelmükről és óvatosságukról egyszerre megfeledkeztek. Rövid, de merész harc következett. A bika egyszerre minden oldalról körülvéve találta magát.

Felszakitotta őket, vagy széthasitotta koponyájukat nagy patái durva rugásaival, összezuzta, törte őket hatalmas szarvaival. Maga alá gázolta őket a hóba a gomolygó küzdelemben. De itélete már előre ki volt mondva s lerogyott, torkán a nőstényfarkas kegyetlen harapásával és számtalan belevágott fog csapása alatt. E fogak felfalták őt elevenen, mielőtt halálküzdelme véget ért volna, vagy megkapta volna a végső, halálos csapást.

Volt ennivaló bőven. A bika nehezebb volt nyolcszáz fontnál, teljes huszfontnyi ennivaló jutott a falka negyvenegynéhány állatjára fejenkint. De ha tudtak kitartóan koplalni, kitartóan tudtak enni is és nemsokára csak egy pár elszórt csont volt, ami megmaradt a nagyszerü élő állatból, amelyik egynéhány órával ezelőtt a falkával találkozott.

Most jókora pihenés és alvás következett. Telt gyomruk lévén, csetepaté és veszekedés támadt a fiatal himek között és ez tartott azon a pár napon keresztül, mig a falka-alakulat föl nem oszlott. Az éhinség elmult. A farkasok most olyan helyen voltak, ahol bőségesen volt vad s bár még mindig falkában vadásztak, óvatosak lettek, kövér szarvasteheneket, vagy elgyengült öreg bikákat hajtva ki a kis jávorszarvascsordákból, melyekkel találkoztak.

Eljött az a nap a bőség eme földjén, mikor a farkas-falka két részre szakadt és két különböző irányba futott. A nőstényfarkas, a baloldali fiatal vezető, a félszemü, a falka megmaradt felét a Mackenzie-folyótól lefelé a keleti tóvidéken keresztül vezették. A falka napról-napra fogyott. Ketten-ketten, him és nőstény, el-elmaradoztak a falkától. Néha egy-egy magános himet elmart vetélytársának éles foga. Végre már csak négyen maradtak. A nőstényfarkas, a fiatal vezető, a félszemü és az iparkodó hároméves.

A nőstényfarkas ekkorára rettenetes kedvében volt. Mindhárom követője magán viselte fogainak nyomát. De ők egyetlenegyszer sem adták vissza a kölcsönt és sohasem próbáltak meg védekezni ellene. Vállukat forditották legvadabb csapásai felé és farkuk csóválásával és tetszelgő lépéseikkel igyekeztek lecsendesiteni haragját. De ha csupa szelidség volt is mindegyikük a nőstényfarkassal szemben, annál kegyetlenebbek voltak egymás iránt. A hároméves nagyon is elbizakodott merészségében. Rárohant a félszemü öregre a vaksi oldalán és rongyokká szaggatta ellenfele fülét. Bár a szürke vén fickó csak egyik oldalán látott, a másik fiatalsága és merészsége ellen harcba vetette a maga bölcseségét és hosszu éveinek tapasztalatát. Félszeme és hegekkel boritott orra tanuskodott tapasztaltsága mellett. Sokkal több csatát vivott már, semhogy kétségben lehetett volna egy percig is aziránt, hogy mit kell tennie.

A csata becsülettel kezdődött, de nem végződött becsületesen. Nem lehet tudni, mi lett volna a kimenetele, mert a harmadik farkas az öregebbikhez csatlakozott és egyesült erővel, öreg vezér és fiatal vezér, nekitámadtak a nagyravágyó háromévesnek és megölték őt. Két oldalról villogott feléje egykori bajtársainak könyörtelen foga. Felejtve voltak azok a napok, mikor együtt vadásztak, azok a vadak, melyeket együtt ejtettek el, az éhség, melyet együtt szenvedtek át. Ez mind a multé volt. Most a szerelem harca volt soron, szigorubb és kegyetlenebb harc, mint a befaló falásért való.

Ezalatt a nőstényfarkas, mindennek az okozója, megelégedetten ült hátsó lábain és figyelt. Tetszett neki a dolog. Ez a nap, – hej! ritka nap! – mikor a sörények felborzadtak, agyar agyarral összecsapott, vagy tépte, szakitotta az engedő hust, ez a nap az ő napja volt. Mindez az ő birhatásáért történt.

És a szerelmi harcban a hároméves, akinek ez első kalandja volt, életével áldozott. Testének mindkét oldalánál ott állt egy-egy ellenfele, a nőstényfarkasra meredve, amint az nevetve ült a havon. De az öregebbik vezető bölcs volt, igen bölcs, bölcs a szerelemben épp ugy, mint a párviadalban. A fiatal vezető elforditotta fejét, hogy megnyalja vállának vérző sebét. Nyakának görbülete a vetélytárs felé fordult. Félszemével is látta az öreg a kedvező alkalmat. Nekiszökött és átharapta fogaival. Hosszu, szakitó harapás volt és mély, mint a kut. Fogai, harapás közben, szétszaggatták a nyaki ütőér falát. Aztán Félszemü elugrott.

A fiatal vezér felhorkantott rettentő módon, de horkanását csukló köhögés törte meg. Vérezve, köhögve, halálra sebzetten az öregre ugrott és harcolt, mig az élet ki nem szállt tagjaiból. Lába elgyengült, szeme elhomályosult, csapásai és ugrásai mind rövidebbek, gyengébbek lettek.

És ezalatt is a nőstényfarkas hátsó lábain ült és nevetett. Valami homályos okból örült ennek a harcnak, mert a Vadonban ilyen a szerelmi udvarlás, e természetes világban a nemi tragédia csak azoknak tragédia, akik meghaltak benne. Azoknak, akik tulélték, nem volt ez tragédia, hanem valóság és beteljesülés.

Mikor a fiatal vezető a hóban elnyulva feküdt és nem mozdult többé, Félszemü peckesen lépdelt a nőstényfarkashoz. Viselkedése egyformán diadalmas volt és óvatos. Azt várta, hogy a nőstényfarkas visszaveri közeledését és nagyon meglepődött, hogy a nőstényfarkas nem vicsorgatja feléje mérgesen éles fogait.

Most először: a nőstényfarkas kegyesen fogadta őt. Megszimatolta az orrát és odáig leereszkedett, hogy ugráljon ide-oda és kölyökmódra játszogasson vele. És az öreg is, dacára okosságának és hosszu éveinek, épp oly kölyökmódon viselkedett, csakhogy még bolondosabban egy kicsit.

Egyszeribe elfelejtette a legyőzött versenytársakat és a szerelmi történetet, mely ott piroslott előtte a hóba irva. Elfelejtette, kivéve egyszer, mikor Félszemü megállt egy pillanatra, hogy megnyalogassa beszáradó sebeit. Ekkor szája felhuzódott egy horkanásra, nyakán és vállán a szőr önkénytelenül felborzadt s Félszemü összegörnyedt, mint ugrás előtt, s talpa görcsösen megkapaszkodott a hófelületen, hogy biztosabb támasztéka legyen. De a következő pillanatban mindent elfelejtett, mikor a nőstényfarkas után szaladt, aki játékosan elvezette őt hosszu hajszára az erdőn keresztül.

Ezután egymás oldalán futottak, mint jó barátok, akik megértették egymást. A napok multak és ők együttéltek, közösen vadásztak és közösen fogyasztották el ennivalójukat. Idő multán a nőstényfarkas nyugtalanná vált. Ugy látszott, hogy keres valamit, amire sehogysem tud rátalálni. Kidőlt fák alatti üregek vonzották és sok időt töltött el azzal, hogy szimatolta a sziklák hóval töltött réseit és az előrehajló partok barlangjait. Vén Félszemüt mindez nem érdekelte, de azért jószivvel követte párját mindenüvé és ha a nőstény kutatása nagyon is hosszu ideig elhuzódott, leült és várt, mig a nőstényfarkas is nekiindult.

Nem maradtak egy helyen, keresztülmentek az egész vidéken, mig elérték a Mackenzie-folyót, amely mellett lassan haladtak lefelé, néha elhagyva azt, hogy vadásszanak a beléje ömlő kisebb folyók mentén, de minden utjukból visszatérve oda. Néha farkasokkal találkoztak, rendszerint párostul, de egyik részről sem indult meg barátságos közeledés, nem mutatkozott a találkozás fölötti öröm, sem kivánság, hogy ujra falkába verődjenek. Néha magános farkasokkal is találkoztak. Rendszerint himekkel, akik makacsul tolakodtak Félszemühöz és a párjához. Félszemü ellenkezett s mikor a nőstény is váll-váll mellett állott oldalán, borzadt sörénnyel, fogát mutogatva, a barátságát felkináló him megfordult, hátraarcot csinált s tovább folytatta magános utját.

Egy holdvilágos éjszakán, a csöndes erdőn keresztülügetve, Félszemü hirtelen megállt. Orrát fölfelé szegezte, farkát magasra tartotta s orrlyuka tágult, amint szimatolta a levegőt. Egyik lábát, kutya módjára, felemelte. Nyugtalan volt s tovább szimatolta a levegőt, iparkodva megérteni a hiradást, mellyel az szolgált neki. Egyetlen gondtalan szippantás elég volt a párjának s a nőstényfarkas nyugodtan tovább baktatott s időnkint megállott, hogy alaposabban utánagondoljon a figyelmeztetésnek.

A nőstényfarkas óvatosan csuszott egy fák közt álló nagy tisztás szélére. Egy ideig egyedül volt ott. Aztán Félszemü, csuszva-mászva, minden idegét felajzva, minden szál szőréből szinte sugározva a gyanut, csatlakozott hozzá. Egymás mellett állottak, figyelve, hallgatódzva, szaglálódva.

Először civakodó, marakodó kutyák hangját hallották, aztán férfiak torokhangjait, meg veszekedő asszonyok élesebb szavát és végre egy gyermek visitó, éles, panaszos sirását. A táborból nem lehetett látni mást, mint a bőrből való kunyhók terjengő tömegét, a tüz lángolását, melyet néha elfedtek az arra haladó testek és a füstöt, mely a csendes levegőben lassan csavarodott fölfelé. De orrukhoz elszállt az indián-tábor miriádnyi szaga, s olyan történetet mesélt, mely teljességgel érthetetlen volt Félszemü, de legkisebb részletéig érthető volt a nőstényfarkas előtt.

A nőstényfarkas különös módon izgatott volt és szimatolt, szimatolt egyre növekvő gyönyörüséggel. De vén Félszemü kételkedett. Elárulta elégedetlenségét és rábeszélő módon neki-nekiindult. A nőstényfarkas megfordult és orrával megérintette Félszemü nyakát, mintegy biztositva őt, aztán ujra a tábor szemléletébe merült. Valami ujfajta sóvárgás ült ki a képére, de ez nem az éhség sóvárgása volt. Átborzongott rajta a vágy, mely ösztökélte, hogy menjen előre, hadd legyen közelebb a tüzhöz, hadd uszuljon a többi kutyákkal együtt és elkerülje a belebotló emberek lábait.

Félszemü türelmetlenül mozgott mellette s a nőstényfarkast ujra elfogta régi nyugtalansága, ujra érezte annak parancsoló szükségét, hogy megtalálja, amit régóta keresett. Megfordult s nekiindult az erdőnek, Félszemü nagy megkönnyebbülésére, aki mindig előtte ügetett, mig csak be nem értek az erdő sürüjébe.

Amint igy osontak egymás mellett a holdfényben, nesztelenül, mint két árnyék, vad nyomára bukkantak a hóban. A nyomok még azon frissek voltak. Földnek szegezték orrukat, ugy szimatolták a hóban levő lábnyomokat. Félszemü szaladt elől, vigyázva, óvakodva, mögötte sarkában a párja. Széles talpukon bársonyos léptekkel haladtak a havon. Félszemü valami homályos fehérséget látott mozogni a fehér sikon. Suhanó járása eddig is gyors volt, de mi volt ez mostani gyorsaságához képest. Előtte szökelt az a halvány fehér folt, amit az imént felfedezett.

Egy keskeny csapáson futottak, melyet mindkét oldalán fiatal lúcfenyők szegélyeztek. A fákon tul látszott a fasor vége, mely egy kis holdvilágos tisztásra nyilt. Vén Félszemü jól láthatta a menekülő fehér alakot. Ugrásról-ugrásra tért nyert. Most megfogta. Még egy szökkenés és belevághatja a fogát. De ez a szökkenés nem történt meg. Magasan a levegőben, egyenesen fönt, ott ugrált a fehér alak, egy küzködő hónyul, ugrálva és szökelve, fantasztikus táncot lejtve a levegőben és nem szállva le soha a földre.

Félszemü a hirtelen ijedtség horkanásával ugrott vissza, lekuporodott a hóba, összehuzódott s fenyegetően morgott arra a félelmetes dologra, melyről nem tudta, mi lehet. De a nőstényfarkas hidegvérrel ugrott neki. Egy pillanatig habozott s aztán nekiugrott a táncoló hónyulnak. Ő is magasra ugrott, de nem érte el a zsákmányt s fogai érces koccanással, üresen csapódtak össze. Ujra és ujra szökelt.

Párja lassan fölegyenesedett és ügyelte a nőstényt. Amint a nőstényfarkas többször elhibázta az ugrást, Félszemü elégedetlenkedett s ő maga tett egy hatalmas ugrást fölfelé. Fogával átharapta a hónyulat és estében magával hozta a zsákmányt a földre. De ebben a percben gyanus recsegést hallott maga mellett és bámuló szemei csodálkozva látták, hogy egy fiatal lúcfenyő feléje hajlik, hogy megüsse őt. Állkapcsai elengedték a nyulat és ő visszaugrott, hogy elkerülje az ismeretlen veszedelmet, ajka felhuzódott fogáról, torkából horkantás tört elő, minden szál szőre felborzadt a dühtől és félelemtől. És ebben a pillanatban a fiatal fenyő kiegyenesitette karcsu testét s a hónyul ismét magasan táncolt a levegőben.

A nőstényfarkas haragudott és dühében Félszemü vállába vágta a fogát és Félszemü ijedten e váratlan támadás miatt, vadul visszavágott és még nagyobb ijedelmében beszakitotta a nőstényfarkas orrának oldalát. Hogy visszavágjon egy támadásra, épp oly váratlan volt Egyszemünek, mint a nőstényfarkasnak és a nőstényfarkas dühödt haraggal ment ujra párjának.

Félszemü ekkorra észrevette tévedését és megpróbálta kiengesztelni a haragvót. De a nőstényfarkas engesztelhetetlenül tovább folytatta támadását, mig Félszemü megadta magát sorsának s igy forgott körben, fejét eltartva haragvó párjától s nyakával fogva fel a nőstényfarkas éles fogainak büntetését.

Ezalatt a nyul tovább táncolt a levegőben. A nőstényfarkas leült a hóba és Félszemü jobban rettegve párjától, mint a titokzatos fiatal fenyőtől, a nyul felé szökelt. Visszaesett, fogai közt zsákmányával, egyre a fiatal fenyőre függesztve tekintetét. Mint először, a fenyő követte őt a földre. Lehajolt, hogy várja az elkerülhetetlen csapást s bár szőre felborzolódott, fogai szorosan tartották a zsákmányt. De a várt ütés nem zuhant le rá. A fenyő ugy maradt, föléje hajolva. Ha ő mozdult, a fenyő is megmoccant s Félszemü morgott rá összeszoritott fogai közül. Ha nyugton volt, a fenyő se mozdult és Félszemü ugy vélekedett, hogy ajánlatosabb nyugodtan maradni. De a nyul meleg vérét érezte szájában s ez jól esett neki.

A nőstényfarkas volt az, aki kiszabaditotta szerencsétlen helyzetéből. Elkapta tőle a nyulat s mialatt a fenyő fenyegetőleg ingadozott, hajladozott, hintálódzott fölötte, ő nyugodtan harapta le a nyul fejét. E percben a fenyő kiegyenesedett s nem fenyegette a farkasokat tovább, megmaradt abban a diszes és függőleges helyzetben, melyben természete szerint nőtt. A nőstényfarkas és Félszemü felkapták a nyulat, melyet a titokzatos fenyő fogott meg számukra.

Volt más csapás is, volt más fasor is, amelyekben nyulak kapálództak a levegőben. A farkas-pár megvizsgálta mindegyiket. A nőstényfarkas volt a vezető. Félszemü vizsgálódva és engedelmesen követte, megtanulva a hurkok kirablását és ez oly tudomány volt, melynek az elkövetkező napokban jó hasznát vette.

II. FEJEZET.
A barlang.

Két napon át ólálkodtak az indián-tábor közelében. Félszemü nyugtalan volt és haragos, de a tábor csalogatta a nőstényfarkast, aki sehogyse akart innen tágitani. De mikor egy reggel, épp a közelükben, puskalövés zaja hasitotta a levegőt s a golyó egy fa törzsének vágódott, alig pár hüvelyknyire Félszemü fejétől, – nem haboztak tovább, hanem hosszu, lebegő szökésekkel elillantak s gyors mérföldekkel hagyták maguk mögött a veszedelem helyét.

Nem mentek sokáig, talán egy pár napig. A nőstényfarkas igen elnehezedett és lassan járt. Egyszer, egy nyulat üldözve, melyet máskor könnyen utólérhetett volna, föladta a küzdelmet, leült és megpihent. Félszemü odament hozzá, de mikor szeliden megérintette nyakát az orrával, a nőstény oly dühödt gyorsasággal vágta belé a fogait, hogy Félszemü hátrahemperedett és mialatt azon igyekezett, hogy kikerülje párja éles fogait, ugyancsak szánalmas alaknak látszott. A nőstényfarkas ingerlékenyebb volt, mint valaha, Félszemü pedig egyre türelmesebbé és aggódóbbá vált. Végre a nőstényfarkas megtalálta azt, amit keresett néhány mérföldnyivel feljebb, egy keskeny folyó mentén, mely a nyári áradások idején a Mackenzie-folyóba ömlött, de ami most be volt fagyva egészen sziklás medre mélyéig: mozdulatlan fehér folyó forrásától a torkolatáig. A nőstényfarkas nehezen vonszolta magát, jóval előtte baktató párja mögött, mikor az előreugró magas agyagpart elé érkezett. Megfordult és ellépkedett fölötte. A tavaszi viharok s a hóolvadás alámosta a partot és valóságos barlangot vájt egy keskeny szükületből.

A barlang szájánál egy pár pillanatig várt s gondosan megnézte a falat. Aztán végigfutott a fal mentén, ott, ahol tömege hirtelen emelkedett ki a szelidebb vonalu tájból. Visszatérve a barlanghoz, belépett a keskeny nyiláson. Három rövid lépést hasmánt csuszva kellett megtennie, aztán a barlang fala kis, körülbelül hat lábnyi átmérőjü, kerek szobává tágult. A tetőbe csaknem beleütötte a fejét. A barlang száraz és kellemes hely volt. A nőstényfarkas kinos gonddal vizsgálgatta, mialatt Félszemü, aki már visszatért, a bejáratnál állott és türelmesen nézte őt. A nőstényfarkas földnek szegezte a fejét, orrával a földet szimatolva egy ponton, mely egész közel volt szorosan egymás mellett levő lábához, e pont körül egy párszor megfordult, aztán egy fáradt sóhajjal, mely nyögésnek is beillett volna, meggörbitette testét, lerakta fáradt lábait és ernyedten lefeküdt, fejjel a bejárat felé. Félszemü fülét hegyezve, hallgatódzva nevetett rá s a bejárat fehér világitásában a nőstényfarkas jól láthatta, amint vidáman és jóindulatuan csóválja bozontos farkát. Ő maga is, hegyes fülét fejéhez simitva, hátracsapta egy pillanatra, mialatt száját kitátotta és nyelve békésen lógott ki, igy mutatta meg, hogy tetszik neki ez a hely s hogy meg van elégedve.

Félszemü éhes volt. Ott feküdt a bejáratnál és aludt. Álma könnyü volt, hallása ébren figyelt a fényes világ felé, ahol az áprilisi nap sütött a hóra. Mialatt szunnyadt, fülébe lopódzott a folyóviz rejtett csörgésének gyönge susogása s ilyenkor fölkelt és feszülten figyelt. A nap visszatért és az ébredő Észak szava hivta őt. Az élet zsendülőben volt. A tavaszt lehetett érezni a levegőben, az élet növekedését a hó alatt; a nedvek keringését a fában, a bimbó fakadását, amik letörik a jégkéreg bilincseit.

Aggodalmas tekintetet vetett párjára, de a nőstényfarkas nem mutatott semmiféle szándékot a fölkelésre. Kifelé pillantott és ime, vagy féltucatnyi hómadár röppent el szeme előtt. Fölugrott, hogy nekiinduljon, aztán párjára nézett, lefeküdt és elszundikált. Éles és rövid éneklés hangja lopódzott fülébe. Egyszer, kétszer álmosan megdörzsölte orrát mancsaival. Aztán felébredt. Ime, épp az ő orra hegyénél, egy magányos szunyog dongott a levegőben. Teljesen kifejlett szunyog, mely valami száraz fában dermedten feküdt egész télen át s melyet most fölélesztett a nap. A hivásnak Félszemü nem tudott tovább ellenállni. Amellett éhes is volt.

Odacsuszott párjához s megpróbálta, hogy rávegye a fölkelésre. De a nőstényfarkas csak horkantott rá egyet s ő egyedül indult neki a ragyogó napsütésnek. A hó meglágyult lába alatt és nehézkessé tette az előrejutást. A folyó befagyott medrén haladt, ahol a hó, a fák árnyékától védetten, még kemény és kristályos volt. Nyolc óra hosszat haladt és a sötétségben még éhesebben tért haza, mint ahogy elindult.

Talált vadat, de nem fogta el. Az olvadó jégkéreg eltört alatta és ő meghemperedett, mialatt a hónyul oly könnyüszerrel futott át a jég felületén, mint valaha.

A barlang szájánál a gyanu hirtelen ijedtségével állt meg. Gyenge, idegen hangok hallatszottak belülről. Ezek a hangok nem az ő párjától származtak s valahogy, messziről, mégis ismerősök voltak. Óvatosan csuszott befelé, de a nőstényfarkas figyelmeztető horkantása megállitotta. Nem ijedt meg, de azért ügyelt, hogy megtartsa kettőjük között a távolságot. De figyelt a többi hangra, gyenge, tompa nyávogásra és ügyetlen vinnyogásra is.

Párja haragosan figyelmeztette és ő odább állt, karikába hajolt s a bejáratnál elaludt. Mikor megjött a reggel s halvány világossága behatolt a barlangba is, megint kutatni kezdett a félig-meddig ismerős hangok forrása után. Párjának figyelmeztető horkantásában valami ismeretlen hangot fedezett fel. Ez a féltékenység hangja volt és ő nagyon is vigyázott, hogy illő távolságban maradjon. Végre kitalálta. Testének egész hosszában, védelmező mancsai mögött, a nőstényfarkas öt kicsi, idegen, mozgó, eleven csomót tartogatott, nagyon gyenge, gyámoltalan kicsikéket, melyek vékony, gyenge hangon nyivákoltak és szemük még nem nyilt meg a világosság előtt. Félszemü meg volt lepve. Nem ez volt az első ilynemü eset, mely hosszu és sikerdus életében előfordult. Már többször megesett vele, de mindannyiszor épp olyan meglepetés volt ez számára, mint a legelső alkalommal.

A nőstényfarkas aggódva nézett reá s apró időközökben halkan morgott feléje, csak, ha az anyafarkas szemében a Félszemü közeledése nagyon is gyanusnak látszott, erősödött ez a morgás a nőstényfarkas torkában éles horkantássá. A nőstényfarkas saját emlékezetében nem volt semmi, ami félelmét támogatta volna, de ösztönében, mely magában foglalta minden farkasanya tapasztalatát, ott bujkált valami emlékezet azokról a farkasapákról, melyek felfalták saját ujszülött és jómaga-tehetetlen utódaikat. Ez az emlék félelemként jelentkezett benne s arra ösztönözte, hogy ne engedje tulságosan közel Félszemüt tulajdon porontyaihoz.

De itt nem volt semmiféle veszedelem. Vén Félszemü is érezte a sürgetését valami érzésnek, ami szintén a farkasatyák összességétől rászálló örökségrésze volt. Nem tünődött felette, nem jött zavarba emiatt. Ez az érzés itt volt, testének minden rostjában s a legtermészetesebb dolog volt a világon, hogy engedelmeskedjék ennek az érzésnek s hátat forditott ujszülött családjának, hogy ennivaló után eredjen.

Öt vagy hat mérföldnyire a barlangtól a folyó két ágra oszlott, ágai a hegyek között derékszögben váltak el egymástól. Itt, a folyó bal elágazását követve, Félszemü friss nyomra bukkant. Megszagolta s oly frissnek találta, hogy hirtelen lehasalt s abba az irányba figyelt, amerre a nyom elenyészett. Aztán meggondoltan megfordult s a folyó jobb elágazása mentén haladt tovább. A lábnyom sokkal nagyobb volt, mint tulajdon magáé és tudta, hogy ilyen lábak nyomán nem sok keresni valója lehet.

Félmérföldnyire haladhatott a jobbik elágazás mentén, mikor éles fülét rágcsáló fogak nesze ütötte meg. Lopva lépegetett a zsákmány felé. Egy sündisznó ágaskodott egy fa mellett s a fa kérgén a foga élességét próbálgatta. Félszemü óvatosan, de reménytelenül közeledett. Ösmerte ezt a fajtát, noha sohse találkozott még vele ilyen messze északon és soha, egész hosszu életén keresztül, a sündisznó nem szolgált neki eledelül. De már régóta tudta, hogy van olyan dolog is, amit ugy hivnak: Véletlen vagy Alkalom s egyre közelebb huzódott a sündisznóhoz. Nem lehet sohse előre tudni, mi történhetik, mert élő dolgokkal mindig másképp esik meg minden, mint ahogy kiszámithatjuk.

A sündisznó gombolyaggá zsugorodott össze, hosszu, éles tűket meresztve minden oldal felé, ami meghiusitotta a támadást. Ifjuságában, fiatal éveiben Félszemü egyszer nagyon is közelről talált megszimatolni egy ilyen látszólag jómaga-tehetetlen tüskés gömböt, mikor a tüskés farok hirtelen a képébe csapott. Egy tüskét magával vitt az orrában, ahol az hetekig megmaradt, mint izzó parázs, mig végre megszabadult tőle. Azért most kényelmesen hasmánt lefeküdt, orrával egy lábnyi távolságban – és nem is egyirányban – a faroktól. Igy várt, tökéletes nyugalomban. Nem lehessen tudni. Történhetik valami. Talán a sündisznó kiegyenesedik. Talán alkalom adódik arra, hogy karmának egy ügyes szakitásával felhasitsa a sündisznó lágy és óvatlan hasát.

De félóra multán fölkelt, mérgében morogva a mozdulatlan gombolyagra és eltávozott. Nagyon is sokszor várt hiába arra, hogy a sündisznó kiegyenesedjék, semhogy tovább is vesztegette volna rá az idejét. Továbbment a folyó jobb ága mentén. A nap előrehaladt és még semmi zsákmányt nem talált.

Az apaság fölébredt ösztöne még erősebben uralkodott rajta. Kell, hogy ennivalót találjon. A délután folyamán egy hófajdra bukkant. Épp a sürüből lépett ki, mikor szemtől-szembe találta magát ezzel a buta madárral. Egy fadarabon ült, alig egy lábnyira orra előtt. Mindegyik látta a másikat. A madár riadtan próbált fölemelkedni, de a farkas leütötte a mancsával, a földre taposta, ráugrott és belevágta a fogát, mikor a madár vergődött a hóban s megpróbált fölemelkedni a levegőbe. Fogai belevágódtak a gyenge husba, a törékeny csontokba és enni kezdett. Aztán emlékezett, megfordult s hazafelé ment, fogai közt tartva a madarat.

Egy mérfölddel az elágazás fölött, bársonytalpon futva szokása szerint, mint egy suhanó árnyék, aki vigyázatosan kémleli az ut minden fordulóját és részletét, ismét rábukkant azokra a hatalmas lábnyomokra, melyeket már reggel is fölfedezett. Minthogy a nyomok az ő utján vezettek végig, követte a nyomokat, elkészülten arra, hogy a nyomok gazdájával a folyó minden fordulásánál találkozhatik. A folyó egy szokatlanul éles kanyarulatánál egy szikla sarkából óvatosan kidugta a fejét s fürkésző szemei elé olyan látvány tárult, ami arra késztette, hogy tüstént lehasaljon a földre. A nyomok gazdája volt, egy óriási nőstényhiuz. A hiuz is a földön hasalt, mint ahogy ő is hasalt már ezen a napon, a szorosan összegombolyodott tüskegombolyag előtt. Ha Félszemü mostanáig suhanó árnyék volt, mostantól kezdve ennek az árnyéknak csak a szelleme lett, amint csuszott és forgott, hogy szélmentében álljon e hallgató és mozdulatlan pártól.

Lefeküdt a hóba, maga mellé téve a hófajdot, s egy alacsony lúcfenyő tűlevelei közül fürkészte ezt az életre-halálra menő játékot maga előtt, a várakozó hiuz és a várakozó sündisznó: mindkettő tele volt az élet vágyával. És – ez volt az érdekessége a játéknak – az egyikben az élet parancsa az volt, hogy megegye a másikat, a másikban pedig az, hogy ne hagyja megenni magát. Ezalatt vén Félszemü, a rejtekhelyen kuksolva, maga is eljátszotta a játékban a szerepét, a véletlen valamely szeszélyére várva, ami zsákmányhoz juttatja, mert nála meg ez volt az élet utja-módja.

Eltelt egy félóra, egy óra és nem történt semmi sem. A tüskegombolyag mozdulatlan volt, mint egy darab kő, a hiuz dermedt volt, mint a márvány és vén Félszemü csendes volt, akár egy halott. Pedig mind a három állatban szinte kinosan feszült az élet és sohasem voltak elevenebbek, mint most, látszólagos dermedtségükben.

Félszemü könnyedén megmozdult és növekvő élénkséggel vizsgálódott. Készülőben volt valami. A sündisznó végre azt gondolta magában, hogy üldözője eltávozott. Lassan, óvatosan kezdte kiegyenesiteni áthatolhatatlan fegyverzetét.

A veszedelemnek semmiféle érzete nem reszkettette meg. Lassan-lassan a felborzadt gombolyag lesimult és kiegyenesedett. Félszemü figyelt s egyszerre érezte, hogy összefut a nyál a szájában s a nyál önkéntelenül is kicsordult szájából az eleven hus láttára, mely, ime, mint valami izletes lakoma, ott terül el előtte.

A sündisznó még nem nyujtózkodott ki egészen, mikor meglátta ellenfelét. Ebben a pillanatban a hiuz rácsapott. A csapás gyors volt, akár a villámlás. A mancs éles karmaival lecsapott a lágy hasra és gyors, szakitó mozdulattal huzódott vissza. Ha a sündisznó már egészen kinyujtózott volna, vagy nem vette volna észre a másodperc egy töredékrészével előbb, hogy a csapás leszállni készül rá, a hiuz mancsa minden sérelem nélkül huzódhatott volna vissza. De igy a farok egy oldalütése a visszahuzásnál jó csomó tüskét ültetett a hiuz talpába.

Minden egyszerre történt: a csapás, a visszacsapás, a sündisznó halálos visitása, az óriás macska nyávogása a hirtelen és váratlan sebzés miatt. Félszemü félig fölemelkedett izgalmában, fülét hegyezve, farkát magasra tartva és csóválva maga mögött. A harag elvette a hiuz eszét. Vadul ráugrott arra, ami megsebezte őt. De a sündisznó nyivákolva és nyögve, elszakadt izmait próbálva összehuzni védő gombolyaggá, még egyszer rávágott farkával és az óriás macska megint megsebesülve, ijedten és meglepetten nyávogott. Nyávogva futott el, orrán ugy meredeztek a tüskék, mint egy óriási gombostűpárnán. Mancsával dörzsölte, hogy eltávolitsa e tüzes, égető töviseket, majd a hóba dugta, ágakhoz, gallyakhoz dörzsölte, mindig tovább-tovább ugrálva, majd előre, majd oldalt, föl és le, a félelem és fájdalom őrületében.

Folytonosan nyávogott és rövid farkával jobbra-balra osztogatta a gyors, erőszakos ütéseket. Most abbahagyta a bohóskodást és egy kis időre megnyugodott. Félszemü figyelt. És szőre önkéntelenül is felborzolódott hátán, mikor a hiuz minden figyelmeztető jel nélkül, hirtelen felugrott, rettenetes hosszu nyávogást hallatva. Aztán elszökellt, felfelé a csapáson, minden ugrásnál rettentő nyávogásban törve ki.

Félszemü nem merészkedett addig elő, mig a hiuz lármája el nem halkult és el nem halt a messzeségben. Oly óvatosan lépegetett, mintha a hó véges-végig meredező sündisznótüskével lenne kirakva, készen arra, hogy talpa lágy husába hatoljanak, közeledését a sündisznó dühös sivitással és hosszu fogainak csattogtatásával fogadta. Megpróbált megint összegömbölyödni, de izmai jobban meg voltak szaggatva, semhogy a régi, tömör gombolyaggá tudták volna összehuzni testét. Vére bőven ömlött. A hiuz csaknem kettészakitotta.

Félszemü belefetyelte a véráztatta havat, falta, rágta, nyelte. Jól esett neki ez az étvágygerjesztő falat, mely hatalmasan növelte éhségét, de sokkal öregebb volt, sokkal régebben volt a világon, semhogy sietett volna. Várt. Lefeküdt és várt, mialatt a sün fogát csikorgatta, nyögött, sóhajtott s időnkint éles, rövid nyivákolást hallatott. Nemsokára Félszemü észrevette, hogy a sün tüskéi lesimulnak s az állatot nagy rázkódás reszketteti meg. A reszketésnek hamar vége lett. A hosszu fogak még egyszer összecsattantak. Aztán minden tüske lesimult, a test elernyedt és nem mozdult többet.

Ideges, rángatódzó lábával Félszemü egész hosszában kinyujtóztatta a sün testét s a hátára forditotta. Nem történt semmi. Egész biztosan halott volt. Figyelmesen vizsgálta egy percig, aztán óvatosan szájába kapva, a folyó felé indult, félig cipelte, félig maga után huzta a sün testét, fejét féloldalra hajtva, nehogy belépjen a tüskés tömegbe. Egyszerre eszébe jutott valami s elejtette terhét, odament, ahová a hófajdot rejtette. Egy percig sem habozott. Nagyon jól tudta, mit kell tennie és ezt azonnal meg is tette. Felfalta a hófajdot, aztán visszatért zsákmányához.

Mikor barlangjához hurcolta terhét s a nőstényfarkas megvizsgálta azt, a farkasanya feléje tartotta orrát és könnyedén megnyalta párja nyakát. A másik pillanatban már figyelmeztette, hogy ne álljon olyan közel a kis porontyokhoz, de horkantása nem volt olyan nyers, mint egyébkor és inkább magyarázó volt, mint fenyegető. Már nem féltette olyan nagyon kölykeit az apjuktól. Félszemü ugy viselkedett, amint egy farkasatyához illett s nem árult el szentségtörő kivánságot aziránt, hogy felfalja tulajdon kölykeit.

III. FEJEZET.
A szürke farkaskölyök.

Nem hasonlitott testvéreihez. Amazok bundáján már látszott a vöröses árnyalat, melyet anyjuktól örököltek, mig ő, különösen szinben, apjára ütött. Ő volt az egyetlen szürke kölyök a fészekaljában. Igazi farkasvér volt, olyan mint farkasősei, jobban mondva éppen olyan, mint Félszemü, azzal a különbséggel, hogy neki két szeme volt, apjának pedig csak egy.

Még alig hogy nyitva volt a szeme, máris különös tisztasággal látott vele. És mig a szeme csukva volt, máris érzett, izlelt, szagolt. Ösmerte két him- és két nőtestvérét s kezdett játszani velük különös gyenge és ügyetlen módon, sőt már veszekedtek is. Kis torkában különös reszelős hang támadt, a morgás előfutárja, amint mindenáron dühbe akarta hozni magát. És jóval azelőtt, hogy a szeme kinyilt volna, tapintás, izlés és szaglás utján már ösmerte az anyját, mint a melegség, gyöngédség és folyékony táplálék eleven forrását. Tudta, hogy anyjának gyengéd, hizelgő nyelve van, amelyik simogatta őt, valahányszor kicsi, lágy testéhez ért s amelyik kényszeritette őt, hogy anyjához fészkelődjék s amelyik álomba parancsolta őt.

Életének első hónapja csaknem tisztán alvással telt el, de, mióta lát, már sokszor sokáig fenn volt s kezdi jól ismerni az egész világot. Ez a világ homályos volt, de ő ezt nem tudta, mert nem ösmert más világot. Világa csak homályosan volt megvilágitva, de szemei sohasem szoktak meg más világosságot. A világa nagyon kicsike volt. A barlang falainál végződött, de ő nem tudta, hogy ennél nagyobb világ is van, sohasem busult létének szük korlátai miatt.

De korán észrevette, hogy e világnak egyik fala különbözik a többitől. Ez volt a barlang bejárata s a világosság forrása. Még akkor észrevette, hogy ez a fal különbözik a többitől, mikor még nem volt gondolata és öntudatos akarata. Már akkor ellenállhatatlanul vonzotta, mielőtt valaha látta, vagy szeme kinyilt volna. A világosság behatolt lezárt szempilláin keresztül és szeme és szemidege előtt kicsi, szikraszerü, melegszinü, különös foltok játszadoztak. Testének élete, testének minden rostja, az élet, mely testének igazi lényege volt és ami független volt személyes életétől, sóvárgott a fény után és késztette testét a világosság felé, mint ahogy a növény bámulatosan tudós kémiája készteti a növényt a nap felé.

Mindig, mielőtt még öntudatos élete megkezdődött volna, ösztönszerüen csuszott a barlang szája elé és kis testvérei egyek voltak vele e szándékban. Soha, életüknek ebben a szakában, nem csusztak a barlang hátsó falának sötét zugai felé. A világosság ugy vonzotta őket, mintha növények lettek volna; az élet kémiája, mely alkotta őket, ugy követelte a világosságot, mint az élet első feltételét; és gyönge kis porontytestük szőlőindaként, vakon, vegyi vonzásban kuszott a fény felé. Később, mikor egyéniségük kifejlődött és öntudatosan éreztek vágyat és kivánságot, a fény vonzóereje még növekedett. Mindig a barlang szája elé csusztak-másztak, mig csak anyjuk vissza nem kergette őket.

Igy tanulta meg a szürke farkaskölyök, hogy anyjának egyéb tulajdonsága is van, mint hizelkedő, szelid nyelve. A fény felé való makacs csuszkálás közben tanulta meg, hogy anyjának orra is van, melynek erős taszitásával dorgálta meg őket, később megismerkedett az anyja mancsával is, mely földre dobta, meghengergette őt gyors, de nem tulerős, kiszámitott ütésekkel. Igy tanulta meg, hogy mi a fájdalom, de igy tanulta meg azt is, hogy kerülje ki a fájdalmat, először ugy, hogy ne vegye magára a kockázatát és másodszor, ha magára vette a kockázatot, félreugorjon vagy visszavonuljon a büntetés elől. Ezek már öntudatos mozdulatok voltak és a világról való fogalmainak első következményei. Ezelőtt gépiesen huzódott vissza a fájdalomtól, mint ahogy gépiesen huzódott a világosság felé. Ezután azért huzódott vissza a fájdalomtól, mert tudta, hogy az fájdalom.

Dühös kis kölyök volt. Ilyenek voltak a testvérei is. Ilyeneknek kellett lenniök. A szürke kölyök husevő állat volt. Husölők és husevők fajából származott. Apja és anyja pusztán husból éltek. A tej, amit életlángja első fellobbanásakor szivott, olyan tej volt, ami egyenesen husból változott át és most, egyhónapos korában, mikor szeme még csak egy hete, hogy kinyilt, már ő maga is evett hust, – hust, amit anyja összerágott, félig megemésztett számukra, öt éhes farkaskölyök számára, akiket teje már nem tudott kielégiteni.

De mindenik között ő volt a legnagyobb betyár. Hangosabban morgott, mint akármelyik a kis testvérek közül. Apró mérgelődése borzasztóbb igyekezett lenni, mint a többié. Ő tanulta meg legelőször, hogy kell a testvérkét ügyes mancsaival meghempergetni. És ő volt az első, aki megharapta kölyöktestvérének a fülét és huzta, vonta, rázta s morgott szorosan összecsukott állkapcsa mögül. És ő okozta a legtöbb vesződséget, mikor anyjuk vissza akarta tartani porontyait a barlang nyilásától.

A fény varázsa a szürke kölyök szemében napról-napra növekedett. Örökösen rőfnyi hosszu kirándulásokat tervezgettek a barlang szája felé s anyjuk örökösen visszakergette őket onnan. De a szürke kölyök nem tudta, hogy a barlang szája bejárat. Nem tudott semmit a bejáratokról, utakról, melyek egyik helyről a másikra vezetnek. Nem ösmert más helyet, még kevésbé olyan utat, mely oda vezethetett volna.

És igy az ő szemében a barlang bejárata fal volt, a világosság fala. Mint a nap a külső világ lakójának, e fal az ő világának napja volt. Vonzotta őt, mint ahogy a gyertya lángja vonzza a molylepkét. Mindig arrafelé törekedett. Az élet, mely oly gyorsan növekedett benne, folytonosan a világosság felé ösztökélte. Az élet, mely benne rejtőzött, tudta, hogy ez az egyetlen kivezető ut, az ut, amelyet neki járnia kell.

Volt valami különös dolog a világosság fala körül. Apja (már tudta, hogy apja e világ másik lakója, anyjához hasonló teremtmény, a világosság közelében alszik s ő hozza az ennivalót) egyenesen nekimegy a világos falnak és eltünik. A szürke kölyök sehogyse tudta ezt megérteni. Bár anyja sohasem engedte meg, hogy közel menjenek ehhez a falhoz, a többi falat ösmerte, gyakran közeledett a többi falhoz, amelynél gyenge kis orra erős ellenállással találkozott. Ez fájt. És egy pár próba után nem közeledett a falakhoz. Anélkül, hogy gondolkozott volna, apjának eltünését épp oly sajátosságnak kezdte tartani, mint ahogy a tej és a félig megemésztett hus anyjának sajátossága volt.

Valójában a szürke kölyöknek nem adatott meg a gondolkozás, legalább is nem az a módja, mely szerint az ember gondolkozik. Elméje homályos módon dolgozott. De következtetései oly élesek és határozottak voltak, akár az emberé. Többnyire elfogadta a dolgokat, amint voltak, anélkül, hogy tünődött volna a hogyanján és a miértjén. A valóságban ez nem volt más, mint osztályozás. Sohsem törte azon a fejét: miért történik valami dolog. Hogyan történik valami, ez kielégitette őt. És igy, miután egy párszor beleütötte a falba az orrát, belenyugodott abba, hogy ő nem tud eltünni a falon keresztül. Épp ily módon fogadta el azt, hogy apja el tud tünni a falon keresztül. De azzal éppen nem törődött, hogy kitalálja, mi a különbség apja és ő maga között. A logika és fizika nem tartozott elméjének működéséhez.

Mint a Vadon valamennyi teremtménye, korán megismerkedett az éhséggel. Eljött az az idő, mikor nemcsak a hus fogyott ki, hanem a tej is elapadt anyjának emlőiből. Eleinte a kölykök nyivákoltak és kiabáltak, de legnagyobbrészt aludtak. Nemsokára az éhség aléltságába estek. Vége volt a civódásnak, veszekedéseknek, apró dühöngéseknek és a morgás kisérleteinek; a világos fal felé való merészkedés is megszünt. A kölykök aludtak, mialatt az élet csak pislákolt bennük és kialudni készült.

Félszemü kétségbe volt esve. Széltire-hosszára elkalandozott és alig aludt valamit a barlangban, mely örömtelenné és nyomorulttá vált. A nőstényfarkas is elhagyta porontyait és elment zsákmány után. A kölykök születése után következő napokban Félszemü gyakran felkereste az indián-tábor környékét, hogy megrabolja hálóikat, de amint olvadt a hó s megindultak a folyók, az indián-tábor felkerekedett s az élelemszerzésnek ez a forrása kiapadt.

Mikor a szürke kölyök magához tért és megint érdeklődéssel nézte a fehér falat, ugy találta, hogy a világ népessége megfogyatkozott. Csak egy kis nősténytestvérkéje maradt. A többiek eltüntek. Mikor megerősödött, egymagában kellett játszogatnia, mert testvérkéje nem emelte fel többé a fejét és nem mozdult többé. A szürke kölyök kicsiny teste nekigömbölyödött az eledeltől, de az eledel későn érkezett a kis testvérke számára. A kis testvérke aludt, egyre aludt, picinyke csontváz, melyet betakart a bőre s melyben az élet alig-alig pislogott, végre egészen kialudt.

Aztán eljött az az idő, mikor a szürke kölyök nem látta többé apját megjelenni és eltünni a fal mögött, sem lefeküdni, hogy a barlang bejáratánál aludjék. Ez a második és kevésbé kegyetlen éhinség végén történt. A farkasanya tudta, hogy Félszemü miért nem jön vissza, de nem volt rá módja, hogy elmondja a szürke kölyöknek, amit látott. Maga is hus után vadászva, a folyó bal ága mentén, ahol a hiuz lakik, követte Félszemü egynapos lábnyomait és megtalálta őt, vagyis ami belőle maradt, a csapás végénél. Számtalan nyoma volt itt a küzdelemnek, melyet megvivtak s melynek végén a győztes hiuz visszahuzódott barlangjába. Mielőtt elment volna, a nőstényfarkas ezt a barlangot is felfedezte, de a jelek azt mondták neki, hogy a hiuz benn van s a farkas nem merészkedett a barlangba.

Ezutáni vadászataiban a farkasanya mindig elkerülte a folyó bal ágát. Mert tudta, hogy a hiuz barlangjában egy fészekalja kölyök van és tudta, hogy a hiuz dühös, rettentő haragu teremtés és borzasztó ellenfél. Jó dolog volt, mikor egy féltucatnyi farkas üldözte a hiuzt és fölkergette a fára, ahol a hiuz prüsszögött és szőrét borzolta, de más dolog volt szembeszállni egy magányos farkasnak a hiuzzal, különösen, ha a hiuznak egy csomó éhes kölyök élt a nyakán.

De a Vadon Vadon és az anyaság anyaság marad, dühödt védelmezője magzatának vadonon innen, vagy tul. És eljövendőben volt az idő, mikor a farkasanya, szürke kölykének kedvéért odamerészkedett a folyó bal elágazásához, a sziklabarlanghoz és a hiuz haragjához.

IV. FEJEZET.
A nagyvilág fala.

Ebben az időben, mikor anyja kezdte elhagyogatni a barlangot a vadászat kedvéért, a farkaskölyök megtanulta a törvényt, mely megtiltotta neki, hogy a barlang nyilásához közeledjék. Nemcsupán anyja orrának és mancsának számos ütése erőltette rá ezt a törvényt, hanem a félelem ösztöne, mely kifejlődőben volt benne. Noha rövid barlangi életében nem találkozott semmivel, amitől félnie kellett volna. De a félelem benne volt. Távoli őseinek ezernyi-ezer életéből származott le rá. Örökség volt ez, melyet egyenesen Félszemütől és a nőstényfarkastól kapott; de viszont ezekre is az előttük élt farkasivadékokról szállott. Félelem! a Vadonnak ez az öröksége, melyet egyetlen állata sem kerülhet el és nem cserélhet el egy tál vastag ételért.

És igy a szürke kölyök is ismerte a félelmet, noha azt nem tudhatta, hogy milyen bordában szőtték. Valószinüleg ugy fogadta ezt, mint az életnek valamilyen korlátozását. Mert azt már tudta, hogy vannak korlátozások. Ösmerte az éhséget s mikor éhségét nem tudta csillapitani, korlátozást érzett. A barlang falának kemény ellenállása, anyja orrának hirtelen döfése, mancsának földreteperő ütése, az éhinségek kielégitetlen éhsége megtanitották rá, hogy az élet nem merő szabadság, hogy az élet mellett ott van a korlátozás és a fékentartás. Ez a korlátozás és fékentartás: törvény. Ezeknek engedelmeskedni annyit jelent, mint elkerülni a fájdalmat és boldognak lenni.

Nem ugy okoskodott e kérdések felett, mint ahogy azt egy ember tette volna. Csupán osztályozta a dolgokat, melyek sértenek s amelyek nem sértenek. Ez osztályozás után elkerült mindent, ami fájdalmat okozhatott volna: a korlátozásokat, a megtartóztatásokat, hogy örülhessen az élet teljesüléseinek és örömeinek.

És igy történt, hogy ama törvény értelmében, melyre anyja tanitotta s melyet amaz ismeretlen és névtelen valami, a félelem, parancsolt rá, a szürke kölyök távoltartotta magát a barlang bejáratától. Az maradt továbbra is, ami eddig volt: a világosság fehér fala. Mig anyja oda volt, a szürke kölyök csaknem mindig aludt, de azokban a rövid időközökben is, mig fenn volt, nagyon csöndesen viselkedett s elnyomott minden vinnyogást, mely torkát csiklandozta és kitörni készült belőle.

Egyszer, ébren fekve, valami különös zajt hallott a fehér fal felől. Nem tudta, hogy, remegve saját merészségétől, egy torkos borz áll odakünn s óvatosan szimatolja, mi lehet a barlang mélyében. A kölyök csak annyit tudott, hogy idegen szagot, valami osztályozatlant, tehát ismeretlen s ennélfogva rettenetes dolgot érez, mert az ismeretlen mindig főeleme a félelemnek.

A szürke kölyök hátának szőre felborzadt, de csendben borzadt fel. Honnan tudta a kölyök, hogy amit megszimatolt, az olyasvalami, amitől fel kell szőrének borzadnia? Ennek a tudása nem született vele és a félelem, mely kiült minden vonására, nem az ő tulajdon személyes életében leli magyarázatát.

A félelem egy másik ösztönnel társult, az elrejtőzésével. A kölyök a megrettenés valóságos őrületében volt, mégis moccanás és hang nélkül feküdt, belekövesülve a mozdulatlanságba: minden külső jel szerint élettelenül. Anyja, hazajövet, orditott, mikor megszimatolta a torkos borz nyomát s hazaérve barlangjába, az öröm tulságával nyalogatta és szagolgatta körül fiát. És a szürke kölyök valamilyen uton-módon megértette, hogy nagy veszedelemtől szabadult meg.

De a félelmen kivül még más erők is működtek a farkasfiókban, legerősebb ezek között a fejlődése. Ösztön és törvény engedelmességre késztették. A fejlődés engedetlenséget követelt. Anyja és a félelem kényszeritették, hogy távol tartsa magát a fehér faltól. A fejlődés élet és az élet végzete, hogy világosság felé törekedjék. Nem volt gát, ami elrekeszthette volna az életnek árját, ami növekedett benne, növekedett minden falat hussal, amit megevett, minden egyes lélegzettel, amit beszivott. Végre, egy napon, a félelmet és engedelmességet legázolta az élet előretörése és a kölyök csuszott-mászott a bejárat felé.

Minden más fallal ellentétben, melyet eddig ismert, ez a fal, amint közeledett hozzá, egyre távolodott tőle. Semmiféle kemény felület nem ütődött gyenge kis orrahegyéhez, melyet próbálkozva tologatott egyre előre. A fal anyaga oly engedékeny és áthatolhatónak tetszett, mint a világosság maga. És ha az volt, aminek az ő szemeiben látszott, akkor belépett abba, amit ő falnak tartott és megfürdött abban az anyagban, mely alkotta azt.

Ez megrészegitő volt. Keresztülcsuszott valami tömörségen. A világosság mind fényesebb lett. A félelem visszafelé hajtotta, a fejlődés előre. Hirtelen ott találta magát a barlang szájánál. A fal, melyről azt hitte, hogy benne van, hirtelen visszaugrott előtte mérhetetlen messzeségbe. A fény kápráztatóan világossá vált. A szürke kölyök szeme elkáprázott bele. A tér hirtelen és rettentő kitágulása is megszéditette. Szemei önkénytelenül alkalmazkodtak a fényhez, látni iparkodva a megnövekedett távolság formáit. Először nem is látta a falat. Aztán egyszerre észrevette megint, de a fal most különösen távolinak látszott. Azonkivül meg is változott. Most tarkára festett fal volt, melyen látszottak a folyót szegélyező fák, a szemben levő hegység a fák fölé tornyosult, a hegyeken is tulért az ég kékje.

Hirtelen nagy félelem szállta meg. Ez nagyon is sok volt a rettentő ismeretlenből. Lehasalt a barlang küszöbénél és onnan bámulta a világot. Nagyon félt. A világ ismeretlen, tehát ellenséges volt az ő szemében. S ezért szőre felborzadt a hátán, inyét felvonta s gyönge kisérletet tett egy vad és megfélemlitő horkantásra. Törpeségében és félelmében megfenyegette és harcra hivta ki az egész széles világot.

Semmi sem történt. Tovább bámult és közben megfeledkezett a horkantásról is. Elfelejtkezett a félelméről is. Egy időre a növekedés megszalasztotta a félelmet s a növekvés a kiváncsiság álarcában mutatkozott. Kezdte észrevenni a közeli tárgyakat, a folyó egy szabad részletét, mely csillogott a napsütésben, a korhadt fenyőfát, mely a lejtő aljában állott, a lejtőt magát, mely egyenesen felkapaszkodott hozzá s ott szünt meg, két lépésnyire a barlang szájától, ahol ő hasalt.

A szürke kölyök eddig mindig sima talajon élt. Soha nem érezte a fájdalmat, ami a leeséssel jár. Nem tudta, mit tesz az: leesni. És ezért merészen lépett ki a szabadba. Hátsó lába még a barlang küszöbén volt és igy fejére, aztán hátára esett. A föld keményen ütődött orrához, amitől jajgatni kezdett. Aztán bukfencezve lehemperedett a lejtőn. Páni félelem vett rajta erőt. Az Ismeretlen végre is utólérte és kegyetlenül megragadta s azon volt, hogy valami rettentő fájdalommal sujtsa őt. A fejlődést most megszalasztotta a félelem és a kölyök visitott, mint akármelyik megijedt kis baba.

Az Ismeretlen, nem tudhatni miféle rettentő fájdalmas célra, hatalmába keritette és a kis kölyök visitott szakadatlanul. Más volt ez, mint mikor dermedt félelemben hasalt a barlang mélyén, mialatt az ismeretlen veszedelem a közelében ólálkodott. Most, hogy az ismeretlen a körmei közé kapta, a hallgatás már nem vezethetett jóra; aztán meg nem is a félelem, hanem a megrettenés rémülete járta át.

De a lejtő mind lankásabb lett s az alját sürü fü lepte el. A szürke kölyök nem gurult tovább. Mikor megállt, még egy utolsó, kétségbeesett visitást és hosszu, vinnyogó jajgatást hallatott. Aztán, mintha ez lett volna örökké a dolgok rendje s mintha már életében ezerszer meg ezerszer tisztálkodott volna, nekiállt s kezdte lenyalogatni a bundájára ragadt száraz agyagot.

Eztán fölült és maga köré bámult, mint ahogy bámulna az az első ember, aki a Mars csillagra jut. A farkaskölyök keresztül törte világának falát és itt volt, még pedig minden sebesülés nélkül. De a Marsba jutott ember kevesebb csodálkozást árult volna el, mint ő. Minden előljáró tudomány nélkül, minden arravaló előzetes figyelmeztetés nélkül, hogy ilyesmi is van, egy teljesen ismeretlen világ felfedezőjeként találta itt magát.

Most, hogy a rettentő ismeretlen eleresztette, megfeledkezett arról, hogy az ismeretlen veszedelemmel is fenyegetheti. Csak merő kiváncsiságot érzett a körülötte fekvő dolgok iránt. Megvizsgálta a füvet maga körül, a mohát, mely ott zöldelt mellette s a korhadt fenyőfa halott törzsét, mely egy szabad hely szélén, más fák között állott. Egy mókus, mely a fa alja körül futkározott, egyenesen szembe jött vele s roppant megijesztette. Lehasalt és horkantott. De a mókus épp ugy félt, mint ő. Felfutott a fára s biztos magasból csattogott le rá vadul.

Ez visszaadta a kölyök bátorságát s noha egy harkály, amivel ezután találkozott, megriasztotta, mégis bizalommal folytatta utját. Akkora volt az önbizalma, hogy mikor egy szajkó vakmerően szembeszállt vele, játékos kis mancsával feléje kapott. A merészségének következménye egy éles vágás volt, amit orrára kapott s amitől megint lelapult és keservesen nyivákolt. Ez a lárma több volt, mint amennyit a szajkó elviselhetett s a repülésben keresett menedéket.

A kölyök sokat tanult. Homályos kis elméje öntudatlanul is osztályozni kezdett. Vannak élő és élettelen dolgok. Az élőkre vigyázni kell. Az élettelen dolgok mind egy helyben maradnak; de az élő dolgok mozognak és nem lehet tudni, mi telhetik ki tőlük. Amit tőlük várni lehetett, az mind váratlan volt s erre a váratlanra elő kellett készülnie.

Nagyon gyámoltalanul haladt. Mindenbe beleakadt. Az ág, amiről azt gondolta, hogy még messze van, a következő pillanatban orron csapta, vagy végiggereblyézte bordáit.

A talaj mindenütt egyenetlen volt. Néha keresztüllépett valamin és megütötte az orrát, néha belebotlott valamibe és megütötte a lábát. Voltak kövek, kavicsok, amik kifordultak lába alól, amint rájuk lépett. Ebből megtanulta, hogy az élettelen dolgok sincsenek mindig abban a mozdulatlan nyugalmi állapotban, mint ahogy ő azt a barlangban megszokta; megtanulta azt is, hogy kisebb élettelen dolgok könnyebben fordulnak meg és esnek le, mint a nagyok. Minden balesetből tanult. Mennél tovább sétált, annál ügyesebben sétált. Alkalmazkodott a környezethez. Megtanulta kiszámitani saját izmainak mozgását, hogy megismerje teljesitő képességük határát, megtanulta a távolságok mérését a tárgyak s végül a tárgyak és önmaga között.

A kezdők szerencséje kedvezett neki. Ragadozónak születvén (noha maga sem tudott róla), első zsákmányoló utján, barlangjának közvetlen közelében, ravaszul elhelyezett hófajd-fészekre bukkant. Egyenesen beleesett. Éppen egy kidőlt fenyőtörzsön próbált végigmennni. A korhadt kéreg letört alatta s kétségbeesett jajgatással lezuhant egy alacsony bokor levelein és gallyain keresztül s a bokor tövén, a földön, egy fészekben hét hófajdcsirke közt találta magát.

A csirkék lármáztak s ez az első percben megfélemlitette a farkaskölyköt. Aztán észrevette, hogy ezek a csirkék nagyon is kicsinyek s ettől merészebbé vált. A csirkék mozogtak. Mancsát rátette egyikre, amitől az még elevenebben mozgott. Ez tetszett neki. Megszagolta. Szájába vette. A csirke kapálódzott s megsértette a nyelvét. Ebben a pillanatban tudatára jött annak, hogy éhes. Szája összecsukódott. Törékeny csontok ropogtak és meleg vér öntötte el a száját. A vérnek jó ize volt. Hus volt ez, hus, ugyanolyan, amilyent anyja adott neki, csakhogy ez még élt fogai között s annál jobban izlett neki. Megette a hófajdot. Meg sem állt az evésben, mig fel nem falta az egész fészekalját. Aztán megnyalogatta a pofáját, épp ugy, mint az anyja szokta s megpróbált kibujni a bokor alól.

Valami szárnyas forgószéllel találkozott. Megzavarva és megvakulva állott a dühös szárnyak csapkodása és rohanása alatt. Fejét mancsa közé dugta és jajgatott. A csapások erősödtek. A hófajdanya dühöngött. Erre a kölyök is dühbe jött. Fölkelt, horkantva, ütögetve mancsaival. Apró kis fogait belevágta a hófajd szárnyába és huzta, vonta a madarat makacsul. A hófajd küzködött vele, az ütések valóságos záporát zuditva rá szabad szárnyával. Ez volt a kölyök első csatája. Gőgös volt, büszke és felfuvalkodott. Nem akart tudni semmit az ismeretlenről. (Az ismeretlen egyszerre elpárolgott fejéből.) Most már nem félt semmitől. Harcolt, nekiment annak az eleven valaminek, amely megütötte őt. És aztán: ez az eleven valami nem volt egyéb, mint hus. Kéj volt megölni őt. Épp most pusztitott el apró, eleven lényeket. Most elpusztit egy nagyot. Nagyon is elfoglalt és szerencsés volt ahhoz, hogy tudja is azt, hogy szerencsés. Lázas, tomboló öröm fogta el, mely nagyobb és különb volt minden eddigi érzésénél. Nem eresztette el a szárnyat és morgott összecsukott fogai közül. A hófajd kivonszolta a bokorból. Mikor a hófajd megfordult és megpróbálta ellenfelét visszacipelni a bokor menedékébe, a farkaskölyök elrángatta onnan, ki, a szabad térre. Ezalatt a hófajd rikoltozott s csapkodott szabad szárnyával s tolla hullott szanaszét, mint a hópehely. A farkaskölyök haragja a legmagasabb fokra hágott. Harcos fajának minden ösztöne feltámadt benne és elárasztotta őt. Ez volt az élet lényege, noha ő nem tudta, hogy az. Azt tette, amit tennie kellett e világban, azt tette, amiért teremtetett, ölni az élőt, legyőzni az élőt, hogy megölhesse. Azt tette, amit lényének lényege diktált neki s ennél nagyobbat senki sem tehet, mert az élet akkor éri el csucspontját, ha teljesiti a legfőbbet, amelyre teremtetett.

Nemsokára a hófajd feladta a küzdelmet. A kölyök tovább is tartotta szárnyánál fogva s ott feküdtek mindketten a földön és nézték egymást. A kölyök megpróbált morogni vadul, fenyegetően. A hófajd csőrével megvágta az orrát, mely, előbbi kalandjából kifolyóan, még sebes volt. A kölyök megrezzent, de nem eresztette el a hófajdot. A hófajd ujra meg ujra nekivágott. A megrezzenés után a vinnyogás következett. A kölyök hátrálni próbált s megfeledkezett arról, hogy még mindig szorosan tartja s hátráláskor magával huzza a madarat is. A vagdalkozás egész jégesője kopogott szegény orrán. A harc heve lelohadt benne és eleresztve zsákmányát, hátat forditott és a tisztáson keresztül dicstelen futásban keresett menedéket.

A tisztás tulsó oldalán, egy bokor széléhez közel, lefeküdt, hogy kipihenje magát, nyelvét kilógatta, melle föl és alá járt s mivel orra még mindig tüzelt, tovább vinnyogott. De amint itt feküdt, egyszerre az az érzés szállta meg, hogy valami rettentő dolog van eljövendőben. Az ismeretlen, minden félelmével, ujra megragadta és ő ösztönszerüen visszahuzódott a bokor menedékébe. Alighogy igy tett, a levegőnek valami legyintése csapta meg, egy nagy, szárnyas test vésztjóslóan és csendesen szállott el fölötte. Egy héjja, lecsapva a kék magasságból, csaknem elkapta őt.

Amint a bokorban hasalt, magához térve ijedtségéből, félve kukucskált kifelé, a hófajdanya a nyilt térség másik oldalán a kirabolt fészek felé repdesett. A vesztesége miatt történt, hogy ügyet sem vetett az ég e szárnyas nyilvesszejére. De a kölyök mindent látott s ez jó lecke volt neki; látta a héjja hirtelen lecsapását, látta, amint teste könnyedén szántotta egy pillanatra a föld felszinét, látta, hogy csapta bele éles karmait a hófajd testébe, hallotta a hófajd rövid kiáltását félelmében és halálos tusájában, látta, mint röppen fel a héjja az égnek, magával vivén a hófajdanyát.

Csak hosszu idő mulva hagyta el a kölyök a menedékét. Sokat tanult. Az élő lény hus. Enni való. De az élő lények közt vannak nagyok, melyek sebezni is tudnak.

Jobb megenni az apró eleveneket, aminők a hófajdcsirkék és békén hagyni az olyan nagyokat, mint a hófajdtyuk. Mindenesetre, érezte önbizalma ösztökélését és alattomos kivánság élt benne, hogy még egyszer megvivjon a hófajdtyukkal, – csakhogy, persze, a héjja elragadta azt. De talán van még másik hófajdanya is. Elmegy és megkeresi őt.

A folyó menedékes partjához érkezett. Még soha életében nem látott vizet. A járás könnyünek látszott rajta: nem volt semmi egyenetlenség a felületén. Merészen rálépett és beleesett. Most, hogy ismét átölelte az ismeretlen, kiáltozott a félelemtől. A viz hideg volt. A kölyök zihált, gyorsan lélegzett. Levegő helyett viz tódult a tüdejébe. A fuldoklás haláltusához hasonlitott. Neki halált jelentett. Nem volt öntudatos fogalma a halálról, de, mint a vadon minden állata, érezte a halált. Neki a halál a legnagyobb sérelmet jelentette. Az Ismeretlen valódi lényege volt, az elképzelhetetlen és legnagyobb szerencsétlenség, ami megtörténhetik vele, a halál, amiről nem tudott semmit, de ami körül minden rettegett volt és félelmetes.

Most felbukkant a felszinre és a drága levegő megint betódult szájába. Nem bukott többet viz alá. Mintha régtől fogva megszokta volna, szétütött lábával és uszni kezdett. A közeli part csak egy yardnyira volt, de háttal ért oda s az első dolog, amit meglátott, a szemben lévő part volt, amely felé tüstént uszni kezdett. A folyó keskeny volt, de egy csendes helyen körülbelül husz lábnyira kiszélesedett. A viz közepén az ár elragadta a kölyköt és vitte viznek lefelé. A folyó közepén a viz egy apró kis sodra kapta el. Itt nem lehetett uszni. A csendes viz hirtelen dühödtté vált. A kölyök hol fent volt, hol lent. De mindig dühösen kapálódzott. A viz elkapta, megforgatta, s egy-egy sziklához vágta. Valahányszor sziklához vágódott, a kölyök jajgatott. Haladása a jajgatások egész sorozata volt, amiből meg lehetett számolni, hány sziklával találkozott.

A viz gyors sodra után ujra csöndesen, szélesen elterült és itt az ár partnak vitte és szeliden a fövenyágyra tette. Őrült dühvel mászott ki a vizből és lefeküdt. Megint tanult valamit. A viz nem él. Mégis mozog. Ép olyan szilárdnak látszik, mint a föld, mégis egy csöppet sem szilárd. Ebből azt következtette, hogy a dolgok nem mindig olyanok, mint aminőknek látszanak. A kölyöknek az Ismeretlentől való félelme örökölt bizalmatlanság volt, amit a tapasztalat megerősitett. Ezért mindig bizalmatlan lesz a látszattal szemben. Előbb ki kell tapasztalnia a dolgok valódi természetét, csak azután bizhatik bennük.

Még egy másik kaland is volt szánva neki ezen a napon. Egyszerre eszébe jutott, hogy olyasvalami is van a világon, mint az ő anyja. És ekkor ugy érezte, hogy jobban vágyik az anyja után, mint a világ minden más dolga után. Nemcsak testét fárasztotta el a sokféle kaland, amin keresztülment, apró elméje épp oly fáradt volt. Egész életében nem dolgozott elméje annyit, mint ezen a napon. Aztán meg álmos is volt. Azért megindult, hogy a barlanghoz és anyjához menjen s egyidejüleg erőt vett rajta az egyedüliség és elhagyatottság érzése.

Bokrok között csuszkált, mikor éles, megfélemlitő kiáltást hallott. Valami sárga villámlott a szemei előtt. Egy menyét ugrott el gyorsan mellőle. A menyét kicsi volt és ő nem félt. Aztán maga előtt, épp a lábánál, valami rendkivül kicsiny dolgot látott, alig pár hüvelyknyi hosszut. Egy fiatal menyét volt. Az is, mint ő, engedetlenül kibátorkodott. A fiatal menyét menekülni próbált, de ő felforditotta a mancsával. A menyét különös, csikorgó hangot hallatott. A másik pillanatban a sárga villámlás ujra ott volt a szeme előtt. Megint hallotta a megfélemlitő kiáltást és ugyanabban a pillanatban erős ütést érzett a nyakán és a menyétanya éles foga a husába vágott.

Mialatt jajgatott és hátrált, látta, hogy a menyétanya fiához ugrik és eltünik vele a környező sürüségben. A menyét fogának helye még egyre fájt sérült nyakán, de érzelmei még jobban meg voltak sértve s a kölyök leült és gyöngén vinnyogott. A menyétanya olyan kicsi volt és mégis olyan vad. Meg kellett tanulnia, hogy a nagyságára és sulyára kicsi menyét a vadon legvadabb, legkegyetlenebb, legrettenetesebb ragadozója. De ezt a leckét hamar megkapta.

Még akkor is vinnyogott, mikor a menyétanya visszatért. Nem rohant rá, hiszen a kölyke már biztonságban volt. Óvatosan közeledett hozzá és a farkasfióknak alkalma volt rá, hogy jól megnézze vékony, kigyószerü testét és szintén kigyószerü, magasratartott, sóvár, kegyetlen fejét. Éles, fenyegető kiáltásától felborzadt a farkaskölyök szőre végig a hátán és figyelmeztetően horkantott a menyétre. A menyét közelebb jött, egyre közelebb. Aztán egy ugrás következett, gyorsabb, mint az ő gyakorlatlan pillantása s a vékony sárga test eltünt egy percre szeme elől. A következő pillanatban a menyét a farkasfiók torkán volt és bundájába és husába mélyesztette a fogát.

A farkasfiók horkantott és küzdeni próbált, de még nagyon fiatal volt; ez volt az első napja a nagyvilágban, horkantása vinnyogássá, küzdelme menekülési kisérletté vált. A menyét nem eresztette el áldozatát. Rajta csüngött és fogaival kereste azt a helyet, ahol a nyaki érben maga az élet lüktetett. A menyét vérivó és elevenből szereti szivni a vért.

A szürke kölyök elpusztult volna és nem mesélhettünk volna róla mesét, ha nem törtet anyja hozzá a bozóton keresztül. A menyét otthagyta a kölyköt és a nőstényfarkas torkának ugrott, de elvétette s a farkast a száján kapta meg.

A farkas felkapta a fejét, mint egy ostorcsapásra s megszabaditva magát a menyéttől, magasan a levegőbe dobta támadóját. És még ott, a levegőben, a nőstényfarkas fogai összezárultak a vékony, sárga test fölött és az összemorzsoló fogak között a menyét megtudta: mi a halál.

A kölyök még jobban megismerhette anyjának hozzá való szeretetét. Az anyja öröme, hogy megtalálta a fiát, talán még nagyobb volt, mint a kölyöké, hogy anyja megtalálta őt. Megszimatolta fiát, hizelgett neki, s megnyalogatta azt a sebet, amit a menyét foga ütött rajta. Aztán anya és fia megették a vérivót, hazamentek a barlangba és elaludtak.

V. FEJEZET.
A hus törvénye.

A farkaskölyök gyorsan fejlődött. Két napi pihenés után ujra a szabadba merészkedett. Ennél a kalandozásnál történt, hogy rátalált a fiatal menyétre, melynek anyját ő is segitett fölfalni s ezt a fiatal menyétet is az anyamenyét sorsára juttatta. De ezen a kiránduláson nem tévedt el. Mikor elfáradt, megtalálta a barlanghoz vezető utat, hazament és elaludt. Ezután minden nap messzebb és messzebb kalandozott.

Kezdte megitélni, meddig terjed az ereje és a gyengesége, tudta, mikor kell merésznek, mikor kell óvatosnak lennie. Ugy találta, hogy ajánlatos mindig óvatosnak lenni, kivéve, ha – elragadtatva rettenthetetlenségétől – átengedte magát apró haragjának és szenvedélyeinek.

Mindig dühödt kis démon volt, valahányszor egy eltévedt hófajdra bukkant és mindig vadul vicsorgott vissza annak a mókusnak a makogására, amellyel először az elpusztult fenyőtörzsnél találkozott. De legdühösebb a szajkó láttára volt, mert sohsem felejtette el azt a vágást, amit az orrára kapott, mikor elsőizben ismerkedett meg ezzel a madárral.

De volt idő, mikor még a szajkó sem volt rá semmi hatással s ez olyankor történt, ha az ő életét valami más, prédára leső ragadozó veszélyeztette. Sohsem felejtette el a héját s tovasuhanó árnyéka mindig arra késztette, hogy lelapuljon a legközelebbi sürübe.

Már nem csuszott-mászott. Járása olyan volt, mint az anyjáé: sompolygó, ravasz, láthatólag ment minden erőlködéstől, suhanó gyorsasága megtévesztő és észrevehetetlen.

Ami a zsákmányt illeti, szerencséje csak a kezdet kezdetén állott. A hét hófajdcsirke és a fiatal menyét: ennyi volt mindössze, amit megölt. Az ölés vágya napról-napra erősödött szivében és szenvedélyesen vágyott arra, bár megölhetné a mókust, aki olyan végeérhetlenül makogott és elcsevegte az egész világ minden vad állatának, hogy a farkaskölyök közeledik. De, mint ahogy a madarak a levegőbe röppennek, azon mód kusznak a mókusok a fára és a kölyöknek csak egy módja volt a mókus megkaparintására: észrevétlenül utánacsuszni a mókusnak, ha az véletlenül a földön tartózkodik.

A kölyök nagyon tartott az anyjától. Az anyja mindig szerzett hust és sohsem feledkezett meg arról, hogy hazahozza a fia részét. Aztán meg az anyja nem félt semmitől. A kölyök nem tudta, hogy az anyja félelmetlensége a tapasztalat és a tudás következménye. Az anya bátorsága a kölyökben az erő tudatát keltette. Az anyja az ő szemében erő volt s ahogy nőtt, ugy érezte növekedni az anyja erejét is talpának élesebb ütéseiben, az orr figyelmeztető lökései is fogai harapásának adtak helyet. Épp ezért: respektálta anyját. A farkasanya engedelmességet követelt fiától s minél öregebb lett a kölyök, annál hirtelen haragubb lett az anyja.

Megint meglátogatta őket az éhinség és a kölyök, most már tisztább öntudattal, mégegyszer érezhette az éhség rettentő mardosását. A farkasanya csontig lefogyott a zsákmány utáni szaladgálásban. Ritkán aludt a barlangban s ideje nagyrészét a zsákmány nyomában szaglászva töltötte – merőben hiába. Ez az éhinség nem tartott sokáig, de amig tartott, igen kegyetlen volt. A kölyök nem talált egy csöpp tejet sem anyja emlőjében, s azonkivül se talált egy falat ennivalót.

Azelőtt merő játékból és örömből, most halálos komolysággal vadászott és semmit sem talált. De sikertelensége csak hasznára volt fejlődésének. Nagy figyelemmel vizsgálta a mókus szokásait és azon igyekezett, hogy lopva csusszon hozzá és észrevétlenül lepje meg. Megfigyelte az erdei egereket és megpróbálta kiásni lyukaikból; megismerkedett a szajkók és harkályok szokásaival. És eljött az a nap is, midőn a héjja árnyéka nem kergette vissza a sürübe. Erősebb lett, okosabb és magabizóbb. Aztán meg el is volt keseredve. Hátsó lábaira ült, szembetünően elhelyezkedve a tisztáson és párviadalra hivta le a héjját az égből. Mert tudta, hogy uszva fölötte a kékségben hus volt, hus, mely után gyomra vágyódott szüntelenül. De a héjja visszautasitotta a felajánlott harcot és a kölyök visszamászott a sürübe s ott vinnyogott bosszuságában és éhségében.

Az éhinség elmult. A farkasanya hust hozott haza. Különös fajta hus volt, különböző minden eddigitől, amit a farkas eddig hazahordott. Egy félig kifejlődött hiuzkölyök volt, annyi idős, mint a farkasfiók, csakhogy kisebb valamivel. És ez mind az övé volt. A farkasanya elverte éhségét máshol. A farkaskölyök nem tudta, hogy anyja megette a többi hiuzkölyköt, azt sem tudta, milyen kétségbeesett bátorság kellett anyja cselekedetéhez. Csak annyit tudott, hogy a bársonybundáju kölyök hus volt, megette a hust és boldogabb lett minden falattal, amit megevett.

A telt gyomor elálmosit s a kölyök lefeküdt a barlangban az anyja oldala mellett. Az anyja horkantására ébredt fel. Sohse hallott még ilyen rettenetes horkantást. Talán ez volt a legrettentőbb horkantás, amit a farkasanya életében hallatott. Volt is oka rá s ezt senki sem tudta jobban, mint ő maga. A hiuz barlangját nem lehet büntetlenül kirabolni. A délutáni világitás teljes fényében, a barlang nyilásánál hasalva, a farkaskölyök egyszerre meglátta a hiuzanyát. Erre a látványra égnek meredt minden szőreszála. Itt volt a félelem. Nem volt szükség az ösztönére, hogy ezt megsugja neki. S mintha a látvány magában nem lett volna elég, a horkantással kezdődő és hirtelen éles sivitásba törő kiáltás, melyet a betolakodó adott, még jobban megmagyarázott mindent.

A kölyök érezte az élet ösztökélését, felállott és bátran horkantott ő is anyja oldala mellett. De az anyja megvetően hátrataszitotta a fiát. Az alacsony tetejü bejárat miatt a hiuz nem tudott a barlangba ugrani s mikor a hiuz hasmánt törtetett előre, a nőstényfarkas ráugrott s a földre szoritotta. A kölyök keveset látott a küzdelemből. Volt rettentő orditás, köpködés és nyávogás. A két állat csak ugy csépelte egymást. A hiuz körmével és fogával tépett, szakitott, a nőstényfarkas csak fogait használhatta.

Egyszerre a kölyök nekiugrott és fogát a hiuz hátsó lábába mélyesztette. Belekapaszkodott és morgott vadul. Noha nem tudott róla, testének sulyával megakadályozta e lábat a mozgásban s ezzel anyját sok sérüléstől óvta meg. Viaskodás közben a kölyök a küzdők alá került és el kellett eresztenie a hiuz lábát. A következő pillanatban a két anya elvált egymástól s mielőtt ujra egymásnak rohantak volna, a hiuz elrugta maga mellől a kölyköt egy óriási ütéssel, mely csontig felszakitotta a kölyök vállát és sebesülten egész a falig hajitotta. Ekkor az orditáshoz még a kölyök félelemtől és fájdalomtól való éles üvöltése is csatlakozott. De a viadal oly sokáig tartott, hogy a kölyök kisirhatta magát s bátorságát másodszor is kimutathatta s a csata végén megint csak ott találta magát a hiuz hátsó lábába kapaszkodva, dühödten morogva fogai között.

A hiuz halott volt. De a farkasanya is nagyon gyenge volt és beteg. Körülhizelegte fiát s megnyalogatta sebes vállát; de a vérveszteség elvette erejét s egy nap és egy éjjel feküdt holt ellensége oldalánál, moccanás nélkül, alig-alig pihegve. Egy hétig nem hagyta el a barlangot, kivéve, ha inni ment s mozdulatai ilyenkor lassuak és fájdalmasak voltak. Ez alatt az idő alatt felfalták a hiuzt s a nőstényfarkas sebei is begyógyultak annyira, hogy ujra zsákmány után mehetett.

A kölyök válla merev volt és fájdalmas, s a kis farkas néha sántitott attól a borzalmas ütéstől, amit a hiuztól kapott. De ekkorra a világ is megváltozott. A kölyök jobban bizott önmagában s a merészségnek olyan érzése szállta meg, aminőt sohasem érzett a hiuzzal való viadala előtt. Valami kegyetlen tekintettel nézte az életet; harcolt; fogát ellensége husába mélyesztette; és tulélte a harcot. És épp ezért merészebben viselkedett; volt benne valami kihivó vonás, ami eddig hiányzott belőle. Nem félt ezután az apróbb dolgoktól, félelme nagyrészt elenyészett, bár az ismeretlen sohasem szünt meg fenyegetni őt nem érinthető és örökkön-örökké üldöző titkaival és borzalmaival.

Most már elkisérte anyját zsákmány után való utjára; látta, hogy ölik meg a hust s ő maga is kezdett részt venni a játékban. Kétféle fajta élet volt: a maga fajtája és a mások fajtája. A maga fajtája csupán anyjából s belőle magából állott. A másik fajtához tartozott minden eleven, mozgó lény. De ez a fajta két részre oszlott. Az egyik rész volt az, amelyet az ő saját fajtája megölt és megevett. Ez a rész a nemölőkből és az apró ölőkből állott. A másik rész megöli és megeszi az ő faját, vagy az ő faja öli meg és eszi meg azokat. Ebből az osztályozásból keletkezett a törvény. Az élet célja a hus. Az élet maga is hus. Az élet életből táplálkozik. Vannak evők s vannak, akiket megesznek. A törvény igy szól: Enni, vagy megétetni. Nem fogalmazta meg a törvényt tiszta, világos szavakban s nem bölcselkedett fölötte. Nem is igen gondolt a törvényre, inkább élt a törvény szerint, minden erről való gondolkodás nélkül.

Látta, hogy mindenben ez a törvény nyilatkozik meg körülötte. Ő maga megette a hófajd-csirkéket. A héjja megette a hófajd-tyukot. A héjja megette volna őt magát is. Később, mikor már vérszomjasabb volt, szerette volna megenni a héjját. Megette a hiuzfiókát. A hiuzanya meg akarta enni őt, ha nem ölték volna meg és nem falták volna föl. És igy tovább. A törvény szerint él körülötte minden lény és ő maga is része, tartozéka volt e törvénynek. Ő maga is gyilkos volt. Egyedüli étele a hus volt, eleven hus, mely gyorsan futott előtte, vagy repült a levegőben, vagy a fára kuszott, vagy elbujt a föld alatt, vagy szembeszállt és harcolt vele, vagy – ha fordult a kocka – utána szaladt és őt hajtotta maga előtt.

Ha a kölyök ember módjára gondolkozik, a világ lényegét telhetetlen étvágynak látta volna s a világot oly helynek, amelyben az étvágyak sokasága hajszol és hajszoltatik, vadászik és vadásztatik, fal és felfalatik, vak zürzavarban, kegyetlenül és rendszertelenül, a falánkság és öldöklés valódi káoszában, melyben a kegyetlen, tervnélküli és végtelen véletlen uralkodik.

De a farkaskölyök nem gondolkozott ember módja szerint. Nem volt széles látóköre. Egycélu lény volt s egyszerre csak egy gondolata, vagy vágya volt. A hus törvénye mellett volt még miriádnyi más, kisebb jelentőségü törvény, melyet tanulnia és követnie kellett. A világ telve volt meglepetésekkel. A benne zsendülő élet, izmainak játéka, végnélküli örömök forrása volt. A hus után való futás örömmámort és büszke emelkedettséget keltett benne. Dühöngése és sok harca maga is csupa öröm volt. Még maga a félelem és az ismeretlen misztériuma is csupa élet volt.

Voltak gyönyörei és kielégülései is. Feküdni tele hassal, szunyókálni a napsütésben, ezek olyan dolgok voltak, melyekben bőséges jutalmat talált fáradozásaiért és vesződségeiért. Amellett a vesződség és fáradozás önmagában is jutalmazó volt. Ezek az élet megnyilvánulásai voltak és az élet mindig boldog, valahányszor megnyilatkozik. És igy a farkaskölyök jól érezte magát az ellenséges környezetben. Nagyon eleven, nagyon boldog és önmagára fölöttébb büszke volt.

HARMADIK RÉSZ.

I. FEJEZET.
A tűzcsinálók.

A szürke kölyök váratlanul bukkant rájuk. Az egész az ő hibájából történt. Gondatlan volt. Elhagyta a barlangot és a folyóhoz futott vizért. Talán azért nem vette őket észre, mert az álom még nem verődött ki a szeméből. (Egész éjjel zsákmány után járt és csak az imént ébredt fel.) S talán azért nem törődött semmivel, mert már nagyon is jól ismerte a folyóhoz vezető utat. Számtalanszor járt erre és sohse érte semmiféle veszedelem.

Egész az elpusztult fenyőtörzsig ment, keresztülvágott a tisztáson és a fák között ügetett. Aztán, ugyanabban a pillanatban látott és szagolt. Előtte, csendesen üldögélve combjaikon, öt élő lény volt, aminőket sohsem látott még azelőtt. Ekkor vetette első pillantását emberekre. De, csodálatos! Az öt ember nem ugrott fel láttára, nem mutogatta a fogát és nem is horkantott. Nem mozdultak, hanem tovább is ott ültek, csöndesen, vészterhesen.

A kölyök se moccant. Lényének minden ösztöne azt parancsolta neki, hogy hanyatthomlok fusson odébb, de ugyanekkor, most első izben, másik, ellenkező ösztön is felébredt benne.

Nagy félelem szállta meg. Saját gyengeségének és kicsiségének tudata földhöz szegezte. Maga előtt látta az uralkodót, az erőt, mely felülmulja és legázolja őt.

A kölyök még sohse látott embert, de az embernek való engedelmeskedés ösztöne megvolt benne. Homályos uton-módon felismerte az emberben azt az állatot, mely kiverekedte magának az elsőbbséget a Vadon minden állatai között. Nemcsak a saját, hanem ősei szemén keresztül is nézte a kölyök az embert, szemekből, melyek számtalan téli tábortüzet gyürüztek körül, szemekből, melyek biztos távolságból, sürü bozótok mélyéből leskelődtek a különös, kétlábu állatra, aki ur volt az elevenek fölött. A szürke kölyköt ősi örökségének varázsa s a félelem, az alávetettség érzése, mely hosszu századok küzdelméből született, ivadékok összegyült tapasztalata, bűvölte mozdulatlanná. Ez az örökség nagyon is kényszeritő erejü volt egy olyan farkas számára, aki még nem is farkas, csak kölyök. Ha felnőtt farkas lett volna, egyszerüen elfut. Igy, amint volt, tehetetlen félelmében a földre lapult, félig-meddig máris fölajánlva azt az alávetettséget, amit faja elsőizben akkor ajánlott fel az embernek, mikor egy farkas először jött elő a sürüből, hogy letelepedjék az ember oldalánál és melegedjék a tüz világánál.

Az indiánok közül egy felkelt, odalépett hozzá és feléje hajolt. A kölyök még jobban lelapult. Itt volt fölötte az ismeretlen, husban és vérben megtestesülve, föléje hajolva és előrenyulva, hogy megragadja őt. Szőre önkéntelenül felborzolódott, felvonta száját és kimutatta kis fehér fogait. A kéz, mely mint a végzet nyult ki fölötte, habozott s az ember nevetve kiáltott fel. «Wabam wabisca ip pit tah.» (Nézzétek! Milyen fehér agyarak!)

A többi indián hangosan nevetett és biztatták az ötödiket, hogy fogja meg a kölyköt. A kéz lejebb-lejebb szállt s a kölyköt elragadta harci ösztöne. Két hatalmas biztatást érzett: hogy harcoljon – és hogy megadja magát. Ennek valami megegyezés lett a következménye. Megtette mind a kettőt. Megadta magát mindaddig, mig a kéz csaknem érintette testét. Aztán harcolt, fogait megvillantotta s a kéz husába mélyesztette. A következő pillanatban olyan ütést kapott a fejére, hogy oldalra hemperedett. Ekkor harci heve elillant. Fióka volta és megadásra ösztönző érzése erőt vett rajta. Hátsó lábaira ült és keservesen sirt. De az az ember, akinek a kezét megharapta, dühös volt s a kölyök fejének másik oldalára is kapott egy ütést. Erre aztán négy lábára állt és keservesebben és hosszasabban sirt, mint azelőtt.

A négy indián hangosabban nevetett s arra a megharapott ember is elkezdett nevetni. Körülvették a kis farkast és nevettek rajta, mialatt a kölyök elsirta fájdalmát és bánatát. De ebben a lármában a kis kölyök egyszerre meghallott valamit. Az indiánok is hallották. De a kölyök már azt is tudta, mi az és egy utolsó, hosszu üvöltéssel, melyben több volt a győzelmes öröm, mint a bánat, befejezte sirámát és várta anyja érkezését, vad és megfélemlithetetlen anyjáét, aki harcolt és ölt s aki semmitől a világon nem félt. A farkasanya horkantott rohanása közben. Hallotta kölykének sirását s most rohant, hogy megmentse őt.

Közéjük tört és aggódó és harcias anyasága mindenné, csak széppé nem tette őt. De a kölyök előtt mi sem volt tetszetősebb, mint az ő védelmező dühe. Vidám kiáltást hallatott s megindult anyja felé, miközben az ember-állatok gyorsan egy pár lépést tettek visszafelé. A nőstényfarkas megállott kölykével szemben, szembenézve az emberekkel. Szőre felborzolódott s torkában mély morgás volt szülemlőben. Képe eltorzult a rosszindulatu fenyegetődzéstől s orra egész hosszában összeráncolódott, olyan rettentő volt horkantása.

Ekkor az emberek egyike elkiáltotta magát:

– Kiche! – ennyi volt csak, amit mondott.

A meglepetés kiáltása volt ez.

A kölyök érezte, hogy anyja megreszket erre a kiáltásra.

– Kiche! – kiáltott az ember mégegyszer, de most élesen és felsőséggel.

És ekkor a kölyök látta, amint anyja, a nőstényfarkas, a rettenthetetlen, lehasalt, vinnyogva, farkát csóválva, hogy kimutathassa békés szándékait. A kölyök nem értette a dolgot. Megrémült. Az embertől való félelem megint erőt vett rajta. Ösztöne nem csalta meg. Az anyja is igazolta őt. Anyja is alávetette magát az ember-állatok akaratának.

Az ember, aki a nevét kiáltotta, közelebb jött a nőstényfarkashoz. Rátette kezét az állat fejére s a farkas csak még szorosabban simult a földhöz. Nem harapott és nem is fenyegetett azzal, hogy harapni fog. A többiek is odamentek és körülvették, tapogatták s a farkasanya nem is próbált ellenkezni velük. Az ember-állatok nagyon izgatottaknak látszottak s a szájukkal nagy lármát csaptak. Ezek a hangok nem dühösek, – állapitotta meg a kölyök s mikor lehasalt anyja mellé, szőre néha-néha felborzadt, de azért mindent elkövetett, hogy megmutassa alázatosságát.

– Nem különös, – szólalt meg az egyik indián. – Farkasvér ez itt, igaz, hogy az anyja kutya volt; de bátyám, párosodás idején, három éjszakán át kikötve tartotta az anyját az erdőben. Épp ezért Kiche farkasvér, az apja farkas volt.

– Egy éve annak, Szürke Hód, hogy Kiche elszökött, – mondta egy másik indián.

– Nem csoda, Simanyelvü, – felelt Szürke Hód. – Akkoriban volt a nagy éhinség, nem volt eledelünk a kutyák számára.

– Farkasok közt élt, – szólt egy harmadik indián.

– Ugy látszik, Háromsas, – válaszolt Szürke Hód, s kezét a kölyökre tette, – ime, itt a bizonyság reá.

A kölyök horkantott a kéz érintésekor s a kéz felemelkedett, hogy egy ütéssel lesujtson reá. E fenyegetésre a kölyök nem mutogatta tovább fogait s alázatosan lehasalt, mire a kéz, visszatérőben, megdörzsölte a füle mögött s föl-le simogatta a hátát.

– Ez a bizonyság reá, – ismételte Szürke Hód. – Világos, hogy Kiche az anyja, de az apja farkas volt s azért valami kevés van benne a kutyából és igen sok a farkasból. Az agyara szép fehér, azért hadd legyen Fehér Agyar a neve. Megmondtam. Az én kutyám lesz. Hisz nem volt-e Kiche az én bátyám kutyája? És a bátyám ma már halott.

A kölyök, aki épp az imént nevet kapott, feküdt és figyelt. Egy ideig az ember-állatok tovább csinálták szájukkal a lármát. Aztán Szürke Hód kihuzta kését a hüvelyéből, mely ott lógott a nyakán, a sürübe ment és egy botot nyesett. Fehér Agyar figyelte, mit csinál.

Rovást vágott a bot mindkét végébe s a rovásokra nyers faháncs-kötelet kötött. Az egyik kötelet Kiche nyakára kötötte, aztán az állatot egy kis fenyőfához vezette s a fenyőhöz kötötte a másik kötelet.

Fehér Agyar anyja után kullogott és mellé feküdt. Simanyelvü Fehér Agyar felé nyujtotta kezét s hempergetni kezdte. Kiche aggódva nézett rá. Fehér Agyar érezte, hogy a félelem megint feltámad benne. Nem tudott elnyomni egy horkantást, de harapni nem is próbált. A kéz szétterült és begörbitett ujjakkal, játékosan dörzsölte a gyomra táját és ide-oda hempergette őt. Nevetséges és ügyetlen dolog volt igy a háton hengergőzni, a levegőben kapálódzni a lábaival. S amellett ez a helyzet a tökéletes ügyefogyottság és tehetetlenség olyan helyzete volt, ami ellen Fehér Agyar egész lénye fellázadt. Nem tehetett semmit a tulajdon védelmére. Ha az ember-állat bántani akarta, Fehér Agyar tudta, hogy a bántalmat nem kerülheti el. Hogyan tudhatna elugrani, mikor mind a négy lába a levegőben van? De az alázatosság érzése legyőzte a félelmet s Fehér Agyar csak gyenge morgást hallatott. Ezt a morgást nem tudta elnyomni s az ember-állat nem torolta ezt meg egyetlen ütéssel sem. Aztán meg, – különös! – Fehér Agyar valami csodálatos örömet érzett, mikor a kéz föl és le végigsimogatta őt. Mikor a kéz az oldalára hempergette, Fehér Agyar morgása megszünt s mikor az ujjak simogatták, nyomkodták füle tövét, örömérzése még növekedett és mikor, egy végső simitással és vakarással, az ember odébbállt és magára hagyta Fehér Agyart, a fiatal állatból a félelem érzése egészen kihalt. Az emberrel való együttlétének ideje alatt számtalanszor átérezte a félelmet, de a végén mégis a félelemnélküli együttélés emléke volt az, ami urrá lett benne.

Egy kis idő mulva Fehér Agyar különös hangok közeledtét hallotta. Fehér Agyar gyors volt az osztályozásban s már tudta, hogy ez a lárma is ember-állatoktól ered. Pár perc mulva az indiántörzs hátramaradt része, hosszan elnyuló sorban, megérkezett. Sok férfi, asszony, gyermek, összevissza negyven lélek, mind megrakva tábori készséggel és felszereléssel. Kutyák szorosan hátukra kötött zsákban husz-harminc fontnyi terhet cipeltek.

Fehér Agyar még sohasem látott kutyákat, de láttukra rögtön érezte, hogy ezek, noha kissé különböztek is tőle, saját fajához tartozók. De mikor meglátták Kichét kölykével együtt, alig különböztek valamiben a farkasoktól. A kutyák nekikrontottak. Fehér Agyar szőre-borzadtan horkantva kapott a tátott szájjal közeledő kutyák képébe, letiporva, legázolva, érezte a fogak éles harapását, s ő maga is harapta-marta a fölötte levő lábakat és hasakat. Rettenetes volt az üvöltés. Fehér Agyar hallotta Kiche horkantásait, amint fiáért küzködött, hallotta az ember-állatok kiáltozását, a lecsapó botok puffanását a kutyák testén és hallotta a megvert kutyák üvöltözését.

Egy pár másodperc mulva ujra talpon állott és láthatta, mint üzik el az ember-állatok a kutyákat botokkal és kövekkel, megvédve őt annak a fajnak a harapásaitól, amely faj a saját faja és valahogy mégsem a saját faja volt. S noha elméjében nem volt fogalom oly elvont dolog kifejezésére, mint aminő az igazság, a saját módján mégis megértette az ember-állatok igazságát és olyannak látta az embereket, amilyenek valóban voltak: törvényhozóknak és a törvény végrehajtóinak. Azt is megfigyelte, hogyan hajtják végre akaratukat. Eltérően minden más állattól, amellyel eddig találkozott, az emberek nem haraptak és nem karmoltak. Akaratukat holt tárgyakkal erőszakolták alattvalóikra. A holt tárgyak vitték szét parancsaikat. E különös teremtmények akaratából botok, kövek ugrottak a levegőbe, mint eleven lények és keservesen megsebezték a kutyákat.

Az ő szemében ez az erő szokatlan volt, megfoghatatlan, természetfölötti hatalom, mely isteni. Fehér Agyar, természetesen, mitsem tudhatott az istenekről; a legtöbb, amit tudhatott, annyi volt, hogy vannak dolgok, melyek érthetetlenek; de a csodálkozás és a félelem, mely átjárta az ember-állatok láttára, nagyon hasonlitott ahhoz a csodálkozáshoz és félelemhez, melyet az ember érezne, ha meglátna valamely hegy tetején egy égi teremtményt, mindkét kezével villámokat hajigálva a megfélemlitett világ lakóira.

Az utolsó kutyát is elkergették. A lárma elült. Fehér Agyar sebeit nyalogatta és elmélkedett. Ez volt első bemutatkozása a falkánál s most először kóstolt bele a falka-kegyetlenségbe. Sohse hitte volna, hogy saját fajtája még több fajból is áll, mint apjából, Félszemüből, anyjából és tulajdon magából. És öntudatlanul is haragudott, hogy tulajdon fajtája az első pillanatban rárohant, hogy elpusztitsa őt. Haragudott azért is, amiért anyját megkötözték, noha ezt a magasabbrendü ember tette. De mégis, olyan ize volt, mint a csapdának és a szolgaságnak. Mégis: a csapdáról és szolgaságról semmit sem tudott. Szabadon jönni-menni, kószálni, futkározni, kénye-kedve szerint lefeküdni: ez volt ősi öröksége. És most életük szabad mozgása korlátozott. Anyja csak addig mozoghat, ameddig a bot hosszusága engedi, ugyanaz a bot akadályozza őt is a szabad mozgásban, mert még rászorult anyjára, ott kell élnie anyja oldalánál.

Fehér Agyar nem szerette ezt. Az se tetszett neki, mikor az ember-állatok ujra fölkerekedtek és egy apró ember-állat meg-megfogta a bot másik végét és Kichét fogolyként vezette maga után, Kiche után ballagott Fehér Agyar az ujabb kalandtól megzavartatva.

A folyó völgye mentén haladtak, sokkal messzebb, mint ahova Fehér Agyar legtávolabbi kóborlásainál eljutott, mig csak el nem érték a völgy végét, ahol a folyó a Mackenzie-folyamba futott. Itt, ahol a csónakok a póznákra voltak kötve s ahol halszáritó karók állottak, tábort ütöttek. Fehér Agyar csodálkozó szemmel figyelt. Az ember-állatok magasabbrendüsége percről-percre növekedett szemében. Urai voltak az élesfogu kutyáknak. Csak ugy áradt belőlük az erő. De mindennél bámulatosabb volt a halott tárgyakon való uralkodásuk; mozgásba tudtak hozni mozdulatlan dolgokat; meg tudták változtatni a világ arculatát.

Különösen ez lepte meg. A karó-állványok emelése egészen elképesztette, de hát ez még érthető lett volna, hiszen ugyanazok a teremtmények vitték végbe, akik botokat és köveket hajigáltak nagy távolságra. De mikor a karóállványokat befedték bőrrel és vászonnal és kunyhókat csináltak belőle, Fehér Agyar oda volt a csodálkozástól. A kunyhók óriási tömege hatott rá legjobban. Hirtelen emelkedtek fel körülötte, minden oldalon, mint az életnek valami gyorsan nőtt roppant formái. Elfoglalták csaknem az egész látóhatárt. Félt tőlük. A kunyhók tömege fenyegetőleg terjengett fölötte, s ha a szél megmozgatta a kunyhók vászonfalait, félelmében lehasalt, harciasan figyelve őket, készen a félreugrásra, ha a falak rá akarnának zuhanni.

De a kunyhóktól való félelme nemsokára megszünt. Látta, mint járnak ki s be rajta asszonyok, gyerekek minden bántódás nélkül, látta, mint próbálkoznak néha kutyák is belopódzni a belsejébe s mint üzik el őket éles szavakkal, vagy repülő kövekkel. Egy kis idő mulva elhagyta Kichét s óvatosan csuszott a legközelebbi kunyhó fala felé. A fejlődés kiváncsisága sarkalta, a tanulás, az élni vágyás, cselekvés szükségessége, amikből a tapasztalatot meritheti. Az utolsó pár hüvelyknyi utat kinos óvatossággal és elővigyázattal tette meg. A mai nap eseményei megtanitották arra, hogy az ismeretlen a legbámulatosabb és a legmeglepőbb formában jelentkezhetik. Végre orra megérintette a vásznat. Várt. Nem történt semmi. Aztán megszagolta ezt a különös alkotmányt, mely emberi szaggal volt tele. Megfogta fogával a vásznat és gyengén megrázta. Semmi sem történt, csak a kunyhó szomszédos részei kezdtek mozogni. Erősebben rángatta a vásznat. A sátor még jobban mozgott. Ez nagyszerü volt. Ujra meg ujra ráncigálta a vásznat, mig végre az egész sátor mozgásba jött. Aztán a bent levő indián asszony rikoltása visszakergette őt anyjához. De ezután már sohsem félt a kunyhók terjengő tömegeitől.

Egy perc mulva megint ott hagyta anyját. A Kiche nyakára kötött bot egy földbe vert kampóhoz volt pányvázva és igy az anya nem tudta követni fiát. Egy csaknem felnőtt kölyök, kissé nagyobb és öregebb, mint ő, szembetünő és harcias fontoskodással, lassan közeledett feléje. A kölyök, mint azt Fehér Agyar később hallotta, Lip-lip volt. Lip-lip már gyakorlott volt a kölykökkel való viaskodásban és ő volt a kölyökhad rettegett réme.

Lip-lip Fehér Agyar tulajdon fajából való volt s azonfelül ő is csak kölyök, nem látszott veszedelmesnek, s Fehér Agyar barátságosan akart közeledni feléje. De mikor az idegen peckesen kezdett járni s fogát vicsoritotta, Fehér Agyar is peckesen lépegetett s a vicsoritásra vicsoritással válaszolt. Félkörben kerülgették egymát, felborzadva, horkantva, egymást méregetve. Ez oly sokáig tartott, hogy Fehér Agyar örömét kezdte találni benne, mint valami játékban. De hirtelen, feltünő sebességgel, Lip-lip nekiugrott és megharapta a vállát ott, ahol az még fájdalmas volt a hiuzzal való küzdelem óta. A meglepetéstől és a fájdalomtól Fehér Agyar felorditott, de a következő pillanatban, a düh rohamában, ráugrott Lip-lipre s vadul összeharapdálta.

De Lip-lip nem hiába élt táborban és nem hiába harcolt olyan sokat a kölykökkel. Háromszor, négyszer, hatszor vágódtak apró fogai az ujonnan jött husába és Fehér Agyar, minden szégyenkezést félretéve, üvöltve rohant vissza anyjához védelemért. Lip-lippel való számtalan harcainak legelsőjét vivta meg Fehér Agyar, mert ők ellenségek voltak a kezdet kezdetétől fogva, arra teremtve, hogy örökké szembeszálljanak és megütközzenek.

Kiche dédelgetve nyalogatta végig Fehér Agyart s megpróbálta rávenni arra, hogy ott maradjon mellette. De Fehér Agyar kiváncsisága egyre növekedett és pár perc mulva a kis kölyök már ujabb felfedező utra indult. Egyszerre csak egy ember-állatra, Szürke Hódra bukkant, aki combjain ülve guggolt s a földön, az előtte lerakott ágakkal és száraz mohával csinált valamit. Fehér Agyar közelebb ment és figyelt. Szürke Hód a szájával lármát csinált s Fehér Agyar, nem találva e hangokat ellenségesnek, közelebb merészkedett.

Asszonyok, gyerekek egyre több ágat és gallyat hordtak Szürke Hód elé. Világos, hogy most készül valami. Fehér Agyar oly közel ment, hogy orra Szürke Hód térdét érintette, kiváncsisága elfelejttette vele, hogy Szürke Hód a rettenetes ember-állat, akitől félnie kell. Hirtelen valami különös, ködhöz hasonló dolog emelkedett ki a Szürke Hód keze ügyében levő gally és moha közül. Azután, a gallyak között, valami eleven lény jelent meg, kigyózva, csavarodva; a szine olyan volt, mint az égen járó napé. Fehér Agyar semmit sem tudott a tüzről. A tüz ugy vonzotta őt most, mint kis kölyökkorában a világosság a barlang nyilásánál. Egy pár lépésnyit csuszott a tüz felé. Hallotta maga fölött Szürke Hód elfojtott kuncogását és tudta, hogy ez a hang sem ellenséges. Aztán orra megérintette a lángot s abban a pillanatban nyelvét is kinyujtotta a láng felé.

Egy pillanatig mozdulatlanul, lenyügözve maradt. Az ismeretlen, az ágak és moha közepén rejtőzve, vadul megragadta őt orránál fogva. Visszafelé csuszott, a siránkozás és üvöltés meglepett kitöréseit hallatva. Erre a hangra Kiche horkantva ugrott előre, amennyire pányvája engedte és rettentően dühöngött, amiért nem siethetett a fia segitségére. Szürke Hód röhögött, oldalát veregette és az egész tábornak elmondotta, mi történt, mig csak az egész tábor nem röhögött együtt vele. Fehér Agyar hátsó lábaira ült, sirt és üvöltött, elveszett, sajnálatra méltó kis teremtés az ember-állatok közepette.

Még sohse érzett ilyen fájdalmat. Orrát, nyelvét megpörkölte az a napszinü, eleven valami, ami Szürke Hód kezéből született. Sirt, sirt szakadatlanul s fájdalmának minden ujabb kitörése ujabb röhögésre késztette az ember-állatokat. Megpróbálta nyelvével hűsiteni égő orrát, de mikor két sebes testrésze érintkezett, még nagyobb fájdalmat érzett s ekkor még keservesebben, nyomorultabban sirt, mint valaha.

Aztán elszégyelte magát. Tudta, mi a nevetés és tudta, hogy mit jelent az. Nem tudhatjuk, honnan ismeri némelyik állat a nevetést s honnan tudja, hogy kinevetik. De az biztos, hogy Fehér Agyar minderről tudott. Szégyelte, hogy az ember-állatok nevetnek rajta. Megfordult és elmenekült, nem a tüz, hanem a nevetés elől, mely jobban égette a tüznél, mert nem a testét, hanem a lelkét sértette meg. Kichéhez menekült, Kichéhez, aki őrjöngve dühöngött pányvája végén, az egyetlen teremtéshez a földön, aki őt nem nevette ki.

Szürkült, majd leszállt az éj és Fehér Agyar még mindig ott feküdt anyja oldalánál. Orra, nyelve még mindig fájt, de nem ez volt az ő legnagyobb baja. Honvágya volt. Valami ürességet érzett magában, vágyat a folyó és sziklabarlang csendje és nyugalma után. Az élet a táborban tulságosan népes volt. Oly rengeteg sok ember-állat élt itt: férfiak, asszonyok, gyerekek, mind lármát, bajt, nyugtalanságot csinálva. Aztán itt voltak a kutyák, harapósak, veszekedősek, őrült lármát csapnak és növelik a zürzavart. A magános élet nyugalmas csöndje végleg elmult. Itt a levegő is szinte lüktetett az élettől. Zsongott-bongott szakadatlanul. Ez a folyton változó lárma, mely hol elhalkult, hol felharsant, megzavarta Fehér Agyar idegeit és érzékeit, idegessé és nyugtalanná tette valami történendő veszedelem örökös fenyegetése.

Figyelte a táborban jövő-menő ember-állatok tevés-vevését. A mód, ahogy Fehér Agyar nézte az embereket, távolról hasonló volt ahhoz, ahogy az ember föltekint isteneire. Az emberek magasabb teremtmények, istenek. Fehér Agyar homályos felfogása szerint az emberek több csodának voltak szülői, mint az istenek az emberek szemében. Az emberek uralkodtak elevenek és holtak fölött, engedelmességet parancsoltak az élőnek és mozdulatot varázsoltak a holt tárgyakba, ismeretlen erők urai voltak és életet teremtettek, napszinü, fájdalmat okozó életet, mely száraz mohából és fából születik. Tüzcsinálók voltak! Istenek voltak.

II. FEJEZET.
A szolgaság.

A következő napokban Fehér Agyar csőstül szerezte a tapasztalatokat. Mig Kiche ki volt pányvázva, ő elkalandozott a táborban, keresve, kutatva, tanulva. Az ember-állatok életmódját nagyrészt hamar megismerte, de a közelebbi ismeretség alapján sem nézhette le az embereket. Minél jobban ismerte, annál jobban bámulta felsőbbségüket, minél jobban elárulták titokzatos hatalmukat, annál nyilvánvalóbb lett istenséghez hasonló voltuk.

Az embert gyakran érheti az a fájdalom, hogy megéri istenei alkonyát és oltárainak rombadültét. A farkast és vadkutyát, ha egyszer odahasalt az ember elé, sohasem érheti ilyen kiábrándulás. Eltérően az embertől, kinek istenei láthatatlanok és megfejthetetlenek, a fantázia gőzei és ködei, melyek lehányják magukról a valóság ruházatát, vándorló kisértetei az áhitott jóságnak és hatalomnak, az én érinthetetlen kivetülései a kisértetek világába; eltérően az embertől, a farkas és a vadkutya, melyek odasompolyogtak a tüzhöz, megtalálták eleven husból való istenségüket, mely tapintható, melynek térre és időre van szüksége, hogy élhesse életét és teljesithesse feladatát.

A hitnek semmiféle erőfeszitésre nincs szüksége, hogy hihessen ilyen istenben, az akarat semmiféle erőlködése nem tagadhat meg ilyen istent. Ettől az istentől nem lehet szabadulni. Itt áll, két hátsó lábán, bottal kezében, határtalanul hatalmasan, szenvedélyesen, szeretve és haragosan, istenség, titokzatosság, erő, husba öltözötten, husba, mely vérzik a tépő fogak alatt, husba, mely épp oly jóizü és kivánatos, mint akármilyen más ennivaló!

Igy gondolkozott Fehér Agyar. Az ember-állat isten volt, félreismerhetetlen és olyan, akitől nem lehet megszabadulni. Amint anyja, Kiche, nevének puszta kimondására is megalázkodott előttük, ugy kezdett ő is alázatos lenni. Ugy kullogott a nyomukban, mint akiket megillet a diszkiséret. Ha az emberek jöttek-mentek, kitért előlük. Ha hivták, odaszaladt. Ha fenyegették, a földre lapult. Ha elkergették, eliramodott. Mert minden kivánság és parancs mögött ott sejtette a kényszeritő hatalmat, mely sebezni tud, a hatalmat, melynek eszköze az ütés és a bot, repülő kövek és a korbács csipős ütései.

Fehér Agyar az embereké volt, mint ahogy minden kutya az embereké. Övék volt minden mozdulata. Övék volt a teste, hogy elpáholhassák, hogy megrugdossák, vagy eltürjék maguk mellett. Ezt a leckét nagyon hamar megtanulta.

A lecke nem volt könnyü, mert ellenkezett sok mindennel, ami természetében erős és uralkodó volt, de, mialatt kedve ellenére megtanulta e leckét, a tanulság öntudatlanul is mind kedvesebb lett előtte. E leckét megtanulni annyi volt, mint végzetét mások kezébe tenni le, életéért való felelősséget a más vállára rakni át. Ez már magában véve is nagy jutalom volt, mert könnyebb másra támaszkodni, mint megállni egyedül.

De ez nem történt rövid idő alatt, nem egyhamar tudta testét-lelkét átadni az ember-állatoknak. Nem tudta egy-kettőre elfelejteni ősei szabadságának és a Vadonnak kisértő emlékét. Voltak napok, mikor odalopódzott az erdő széléhez, megállt s hallgatta azt a hangot, mely huzta, csalogatta a messzeségbe. Valahányszor innen visszatért, nyugtalan volt, vigasztalhatatlan s halkan és sóváran vinnyogott Kiche oldalánál és mohó, fürkésző vággyal nyalogatta anyja arcát.

Fehér Agyar hamar megösmerte a tábor életét. Tudta, hogy az öreg kutyák, ha hust, vagy halat dobnak oda nekik az etetésnél, rablók és igazságtalanok. Rájött arra, hogy a férfiak a legigazságosabbak, a gyermekek a legkegyetlenebbek s az indián-asszonyok a legjobb szivüek, ha arról van szó, hogy egy falatka hust vagy egy darab csontot dobjanak neki. A félig felnőtt kölyökkutyák anyjával való szerencsétlen esetei után Fehér Agyar megtanulta, hogy legjobb békén hagyni a kutyaanyákat, legjobb kitérni utjukból és eliramodni, ha azok közeledni találnak.

Lip-lip volt életének átka. Nagyobb, erősebb, öregebb lévén, mint Fehér Agyar, Lip-lip Fehér Agyart választotta üldözése tárgyául. Fehér Agyar szivesen szállt vele harcba, de nem győzte erővel. Ellensége felülmulta őt. Lip-lip valóságos üldöző szörnyeteggé változott rá nézve. Ha elmerészkedett anyja oldala mellől, ez a rém rögtön a sarkában volt, horkantott rá, leselkedett rá, alkalomra várva, mikor ember-állat nem volt a közelben, hogy ráugorhasson s párviadalra kényszeritse. Mivel mindig Lip-lip volt a győztes, természetesen tetszett neki ez a játék. Lip-lip életének ez volt a főöröme, mint ahogy Fehér Agyar életének ez volt a legnagyobb szenvedése.

De Fehér Agyart ez a szenvedés nem törte meg. Noha sok sebet kapott s mindig ő volt a legyőzetett, szelleme töretlen maradt. A folytonos üldöztetésnek mégis lett valami rossz hatása. Komor lett és rosszindulatu. Vérmérséklete vad volt születésétől fogva s most még vadabb lett a folytonos üldöztetés következtében. Lényének lelkes, játékos, gyermekies része kevéssé mutatkozhatott. Sohse játszott, ugrándozott a tábor többi kölykeivel együtt. Lip-lip nem engedte volna meg. Amely percben Fehér Agyar a többiek közt megjelent, Lip-lip nekirohant, kinozta, harapta, harcra kényszeritette, vagy megfutamitotta.

E bánásmód hatása alatt Fehér Agyar elvesztette gyermekiességét és ugy viselkedett, mint valami öreg. Megfosztatva attól, hogy fölös energiáját játékban vezethesse le, magábavonult és gondolkozott. Az esze kiélesedett; volt elég ideje arra, hogy kitaláljon mindenféle csalafintaságot. Mivel abban is megakadályozták, hogy a többi kutyákkal együtt ő is kivegye a részét a közös etetésből, ravasz tolvajjá lett. Magának kellett zsákmány után látnia és ezt meg is tette s valóságos csapássá, veszedelemmé lett az indián asszonyok szemében. Megtanulta, hogyan ólálkodjék szerte az egész táborban, hogyan kell ravaszkodnia, megtanulta, mi történik itt, ott, mindenütt, megtanulta, hogyan kell a körülményekhez alkalmazkodnia s hogyan kerülje el örökké dühös ellenfelét.

Üldöztetésének legelején történt, hogy eljátszotta legravaszabb játékát és megkóstolta a bosszu édes izét. Mint ahogy valamikor az anyja, Kiche, pusztulásba csábitotta a kutyákat az emberek tüze mellől, most Fehér Agyar hasonló módon csábitotta Lip-lipet Kiche bosszuálló agyarainak közelébe. Menekülve Lip-lip elől, Fehér Agyar kanyargós uton futott ide-oda az indián-kunyhók körül. Fehér Agyar kitünő futó volt, gyorsabb, mint a vele egyivásu kölykök bármelyike, gyorsabb Lip-lipnél magánál is. De most nem futott teljes erejéből. Csak megtartotta az egyugrásnyi távolságot közte és üldözője között.

Lip-lip, izgatottan a vadászat hevétől s áldozatának állandó közellététől, elfeledkezett minden óvatosságról s arról, hogy hová jutottak. Mikor ez eszébe jutott, már késő volt. Inaszakadtából rohanva egy kunyhó körül, teljes sebességgel futott a pányvája végén fekvő Kichének. A rémület kiáltását hallatta, de hiába. A bünhődést osztogató fogak már összezárultak. Kiche meg volt kötve, mégse lehetett tőle könnyen szabadulni. Kiche leteperte Lip-lipet, hátára döntötte, ugy hogy nem tudott elfutni s harapta, tépte agyaraival.

Mikor aztán végre kiszabadult, lábra állott, összekuszálva, testben-lélekben összetörve. Szőre borzas csomókban állott össze, ahol Kiche megtépte. Megállt ott, ahol összeszedelőzködött, kinyitotta száját s rákezdett hosszu, keserves kölyökjajgatására. De még ezt sem fejezhette be. Jajgatása kellős közepén Fehér Agyar nekirontott s belevágta fogát Lip-lip hátsó lábába. Lip-lipben nem maradt egy csepp harci kedv sem, szégyen nélkül megfordult és elfutott, sarkában eddigi áldozatával, aki hazakergette őt egészen gazdája kunyhójáig. Itt az indián asszonyok a menekülő segitségére siettek, de Fehér Agyart, aki dühöngő démonná változott, csak a feléje dobált kövek valóságos zápora tudta eltávolitani.

Eljött az a nap is, mikor Szürke Hód, belátva, hogy Kiche szökésének valószinüsége már elmult, eleresztette Kichét. Fehér Agyart boldoggá tette Kiche szabadsága. Vidáman kisérte anyját szerte a táborban s amig szorosan az oldala mellett volt, Lip-lip biztos távolban maradt. Fehér Agyar még kihivóan, szőreborzadtan nézett rá, peckesen lépett, ha meglátta, de Lip-lip ugy tett, mintha észre se vette volna e kihivó magaviseletet. Nem volt bolond, hogy ilyenkor szálljon harcba s ha bosszut akart állni, ő várhatott, mig ismét egyedül találja Fehér Agyart.

Később ezen a napon Kiche és Fehér Agyar a tábort környező erdő szélére tévedtek. Fehér Agyar vezette anyját ide lépésről-lépésre és mikor az erdő szélén Kiche megállt, Fehér Agyar beljebb akarta csalogatni. A folyó, a barlang, a csöndes erdő hivta Fehér Agyart s Fehér Agyar hivta az anyját. Előrefutott egy pár lépést, megállt és visszanézett. Kiche nem mozdult. Fehér Agyar rábeszélően nyihogott és játékosan rohant ki s be a bozót alól. Odafutott anyjához, megnyalta arcát, megint elszaladt. Kiche mégse mozdult. Fehér Agyar megállt és nézte anyját feszült és mohó figyelemmel, melynek kifejezése lassan halt el arcáról, mikor anyja elforditotta fejét és a táborra meredt. Valami hivta őt a szabadba. Az anyja is hallotta ezt a hivó szózatot. De Kiche hallott egy másik, hangosabb szózatot is, a tüz és az ember szavát, a szózatot, melyet csak a farkas hallhat meg, a farkas és a vadkutya, akik testvérek.

Kiche megfordult és lassan ügetett a tábor felé. A kötélnél és botnál jobban leigázta őt a tábor. Titokzatos módon és láthatatlanul az istenek lenyügözték hatalmukkal és nem eresztették el. Fehér Agyar leült egy nyirfa tövébe és keservesen vinnyogott. A fenyő erős szaga érzett és az erdő finom illatával telt meg a levegő, mindez a régi életre emlékeztetett, a szabadságra a szolgaság napjai előtt. De hiszen még csak süldő kölyök volt és az ember és a Vadon szavánál is erősebb volt anyjának hivó szava. Rövidke életének minden órájában anyjától függött. Függetlenségének ideje még távol volt; fölkelt és bánatosan ügetett vissza a táborba, szünetet tartva egyszer-kétszer, hogy leüljön és nyihogjon és hallgassa azt a szózatot, mely még egyre szólt hozzá az erdők mélyéről.

A Vadonban az anya nemsokáig tarthatja maga mellett kicsinyét; az ember uralma alatt ez az idő sokszor még rövidebb. Igy történt Fehér Agyarral is. Szürke Hód adósa volt Három Sasnak. Három Sas indulóban volt fölfelé a Mackenzie-folyón a Nagy Rabszolga-tóhoz. Egy rőfnyi biborszövet, egy medvebőr, husz töltény és Kiche kifizette Szürke Hód adósságát. Fehér Agyar látta, mint teszik Kichét Három Sas csónakába s utána ment. Három Sas egy rugással visszakergette a szárazra. A csónak elindult. Fehér Agyar a vizbe ugrott s a csónak után uszott, mitsem törődve Szürke Hód éles kiáltásaival, melyek visszatérést parancsoltak neki. Még egy ember-állattal, egy istennel sem törődött Fehér Agyar, olyan félelmet érzett, ha arra gondolt, hogy anyját elveszitheti.

De az istenek hozzászoktak ahhoz, hogy engedelmeskedjenek nekik s Szürke Hód dühöngve inditott utána egy csónakot. Mikor utólérte Fehér Agyart, kiemelte a vizből nyakánál fogva, de nem dobta mindjárt a csónak fenekére. Egyik kezével magasra tartva, másik kezével alaposan elverte a kis állatot. Ez volt aztán a verés. Szürke Hód keze sulyos kéz volt. Minden ütést ugy adott, hogy minél jobban fájjon s az ütések egész záporát osztogatta.

Az ütések zápora alatt, melyek most jobbról, most balról hullottak reá, Fehér Agyar mint egy megbomlott, ugráló inga ide-oda himbálódzott. Különböző érzések rohanták meg. Először meglepődött. Aztán egy pillanatnyi félelem következett, mikor a kéznek minden ütésére fölorditott. Aztán hirtelen elfogta a düh. Korlátot nem ismerő természete kitört s Fehér Agyar vicsorgatta a fogát s félelem nélkül horkantott a dühöngő isten arcába. A verés gyorsabb, hevesebb és fájdalmasabb lett.

Szürke Hód egyre ütlegelt, Fehér Agyar egyre horkantott. De ez nem tarthatott igy örökké. Egyiknek föl kellett a játszmát adnia s aki hamarabb feladta, az Fehér Agyar volt. Megint félelem szállta meg. Most először került igazán ember kezébe. Az a pár ütés, az a néhány kődobás, ami eddig érte, cirógatás számba mehetett ehhez a veréshez képest. Letört. Sirni és jajgatni kezdett. Egy ideig akkor jajgatott, ha ütés érte, de a félelem borzadállyá változott és jajgatása szünös-szüntelen lett s nem volt semmi összefüggésben a rázuhanó ütések ritmusával.

Szürke Hód keze végre elpihent. Fehér Agyar elgyötörten, függve a levegőben, még egyre jajongott. Ez, ugy látszott, kielégitette gazdáját, aki durván lelökte a csónak ölébe. Ezalatt a csónak siklott lefelé a folyó mentén. Szürke Hód felkapta az evezőket. Fehér Agyar az utjában volt. Lábával vadul odább rugta. Ebben a pillanatban Fehér Agyar természete ujra fellángolt és fogát mélyen belevágta a mokasszinba bujtatott lábba.

A verés, amit az imént kapott, semmi sem volt ahhoz képest, ami most érte. Szürke Hód dühe oly határtalan volt, mint Fehér Agyar félelme. Nemcsak a kezével verte Szürke Hód: a fából való evezőket is használatba vette; mikor Fehér Agyar megint visszakerült a csónak mélyére, kis teste sebbel, zuzódással volt tele. Szürke Hód szántszándékkal rugott rajta egyet. Fehér Agyar ezuttal nem próbált a lábába harapni. Szolgasága ujabb leckét adott neki. Soha, semmiféle körülmények között sem szabad megharapnia az istenséget, aki ura és parancsolója neki; az ur és parancsoló teste szent, nem az ő fajtájabeliek fogára való. Az istent megharapni a bűnök bűne, az egyetlen vétek, melyet nem bocsátanak meg és nem néznek el soha.

Mikor a csónak partot ért, Fehér Agyar vinnyogva és mozdulatlanul feküdt, Szürke Hód parancsát várva. Szürke Hód azt akarta, hogy ő a partra menjen, mert kihajitotta a csónakból a partra, ahol keservesen megütötte oldalát és frissen ütött sebeit. Reszketve állott lábra és vinnyogva állt a parton. Lip-lip, aki megleste az egész történetet a partról, rárohant, leütötte és husába vágta a fogait. Fehér Agyar nagyon is tehetetlen volt ahhoz, hogy megvédje magát és ugyancsak megjárta volna, ha Szürke Hód egy rugással a levegőbe nem hajitja Lip-lipet, ugy hogy tőlük vagy tizenkét lábnyira esett a földre. Ilyen volt az ember-állat igazságszolgáltatása és Fehér Agyaron, még mostani szánalmas állapotában is, hálás elragadtatás borzongott végig. Szürke Hód sarkában sántikált végig a falun, egész a kunyhóig. Igy tanulta meg Fehér Agyar, hogy a büntetés joga az istenségnek fenntartott örökös szabadalom, melyre az olyan alantas teremtményeknek, mint amilyen ő is volt, semmiféle jussuk nem lehet.

Ezen az éjjelen, mikor már minden elnyugodott, Fehér Agyarnak eszébe jutott anyja és keservesen bánkódott miatta. Nagyon is hangosan bánkódott, felébresztette Szürke Hódot, aki megint megverte. Ezután, ha istenek voltak közelében, csak magában bánkódott, de néha, mikor elvetődött az erdőszélre egyedül, eszébe jutott árvasága s ekkor hangos nyögéssel és nyihogással hangot adott keserves bánatának.

Ebben az időben, ha hallgat a barlang, a folyó csalogató emlékeire, visszafuthatott volna a Vadonba. De anyja emléke fogva tartotta. Ahogy a vadászgató ember-állatok jöttek-mentek, az ő anyja is visszajöhet még a faluba. Megmaradt a szolgaságban és várta anyját.

De szolgaságában nem is volt egészen boldogtalan. Sok minden érdekelte. Mindig történt valami. Vége-hossza nem volt azoknak a különös dolgoknak, amit ezek az istenek tettek s Fehér Agyar mindenre érdeklődéssel figyelt. Most már azt is tudta, hogy kell Szürke Hóddal szemben viselkednie. Engedelmesség, kemény, hajlithatatlan engedelmesség volt az, amit követelt tőle, ennek ellenében elkerülte az ütéseket és megtűrte jelenlétét.

Azután meg Szürke Hód néha saját kezével vetett neki egy-egy darab hust és elkergette a többi kutyákat, ha az ő falatjára rohantak. Az ilyen darab hus sokat ért. Hogyan, hogyan nem, többet ért, mint husz másik falat, amelyet egy indián asszony vetett volna neki. Szürke Hód sohasem dédelgette, nem simogatta. Talán kezének sulya, talán igazságos volta, talán hatalmának puszta tudata, talán mindezek együttvéve nagy hatással votlak Fehér Agyarra. A ragaszkodásnak némi köteléke fonódott közöttük.

Alattomban, homályos uton-módon, de épp oly biztosan, mintha bottal és kötéllel pányvázták volna ki, körülfonták Fehér Agyart a szolgaság bilincsei. Fajának tulajdonságai, melyek hajdan lehetővé tették, hogy a farkas letelepedjék az ember tüze mellett, olyan tulajdonságok voltak, melyekben a fejlődés csirája volt. E tulajdonságok kifejlődtek Fehér Agyarban és a tábori élet, telve nyomorusággal, titokban mind drágább és drágább lett szivének. Fehér Agyar nem tudta ezt. Csak azt tudta, hogy a szive fáj Kichéért, hogy várja anyját és sóvárog régi szabad élete után.

III. FEJEZET.
A számüzött.

Lip-lip annyira elsötétitette Fehér Agyar életét, hogy Fehér Agyar gonoszabb és szilajabb lett, mint természeténél fogva kellett volna lennie. A vadság természetének lényegéhez tartozott, de az a vadság, mely kifejlődött benne, felülmulta veleszületett sajátságait. Az ember-állatok közt hire volt gonoszságának. Ha valami baj történt a táborban, ha veszekedés, civakodás volt, vagy az indián asszonyok visongattak egy-egy darab ellopott hus miatt, biztos volt, hogy Fehér Agyar benn volt a bajkeverők között, sőt leggyakrabban övé volt a vezetőszerep. Sohsem kutatta senki, mi lehet viselkedésének az oka. Csak a következményeket látták s e következmények bizony rosszak voltak. Fehér Agyar volt az alattomos tolvaj, a bajcsináló, a zavart okozó, a civakodást kezdő; dühöngő indián asszonyok kiáltották a szemébe, mialatt ő élénken figyelte arcukat s kész volt gyors szökkenéssel félreugrani valami hirtelen feléje dobott kő elől, szemébe kiáltották, hogy farkas, semmirevaló és még rossz véget ér.

Számüzött volt a népes tábor közepette. A fiatal kutyák mind Lip-lip követői voltak. Fehér Agyar közt és közöttük legyőzhetetlen különbség volt. Talán megérezték rajta az őserdőbeli származást és ösztönszerü ellenszenvük az az ellenszenv volt, amit a megszeliditett kutya érez a farkas iránt.

De akárhogy volt is, a fiatal kutyák Lip-lip példájára folyton üldözték Fehér Agyart. Egyszer ellenségként állva vele szemben, örökös ellenségévé lettek. Igaz, hogy egyik a másik után mind érezte Fehér Agyar fogának erejét; és Fehér Agyar, becsületére legyen mondva, mindig többet adott, mint amennyit kapott. Az egyivásu kölykök legtöbbjét le tudta volna győzni páros harcban. De egyik sem állt ki vele párviadalra. Ha ki is állt egy-egy kutyával, az ilyen viaskodás mintegy jel volt arra nézve, hogy a tábor minden kutyája rárohanjon.

A falka folytonos üldözéséből két fontos tanulságot vont le; hogyan vigyázzon magára a tömeggel vivott harcban és magános kutya létére hogyan osztogathat minél több és fájóbb csapást a lehető legrövidebb idő alatt. Ha meg tud állni négy lábán a marakodó tömeg közepette, ezzel megmenti életét, ezt tudta jól. Olyan ügyesen állt talpra mindig, mint valami macska. Nagy kutyák nekimehettek hátulról, vagy oldalról, fellökhették testük nehéz sulyával, Fehér Agyar ilyenkor jobbra, vagy balra, vagy hátra hemperedett meg, de lábait mindig maga alatt tartotta, talpával esve az anyaföldre.

A kutyáknak, marakodás előtt, megvan a maguk szokásos készülődése, szőrük borzad, morognak, peckesen járnak. Fehér Agyar korán leszokott az efféle készülődésről. A késlekedés ránézve az egész falka nekirohanását jelentette. Neki gyorsan kellett végeznie s aztán odébb állnia. Megtanulta, hogy semmiféle jellel ne árulja el szándékát. Nekirohant ellenfelének, tépett, harapott egyszerre, figyelmeztetés nélkül, mielőtt ellensége készülhetett volna a támadásra. Igy tanulta meg, hogyan sebezzen hirtelen és sulyosan. Ösmerte a meglepetés értékét is. Ha nekiment óvatlan pillanatban egy kutyának, felszakithatta a vállát, rongyokra téphette a fülét, mielőtt a kutya magához tért volna a meglepetéstől.

Azután meg a meglepett kutyákat könnyü volt felforditani. A felfordult kutya egy pillanatra mindig védtelenül hagyja nyakának alsó, lágy részét, azt a sebezhető részt, melynél életét lehet venni. Fehér Agyar jól ismerte ezt a sebezhető részt. Olyan tudománya volt ez, mely egyenesen örökségképpen szállt le reá a zsákmányra vadászó farkasok számtalan ivadékáról. És igy Fehér Agyar módszere a támadásnál a következő volt: először várt olyan fiatal kutyát, amelyik a kölyökhadtól elcsavargott, aztán meglepetéssel rajtaütött, leverte a lábáról, harmadszor pedig mélyen a torkába vágta fogait.

Mivel még csak kölyök volt, fogai nem voltak eléggé nagyok ahhoz, hogy harapása halálos legyen, de sok fiatal kölyök szaladgált a táborban Fehér Agyar fogainak emlékével és bősz szándékainak nyomaival sebzett nyakán. Egy napon, egyedül találván egyik ellenségét az erdő szélén, többszörös támadással, harapással sikerült neki felszakitania a nagy nyaki eret s megölni ellenfelét. Ezen az éjszakán nagy zürzavar volt a táborban. Fehér Agyart meglesték s megvitték a hirt a kimult kutya gazdájának. Az indián asszonyoknak is eszükbe jutott minden falatka ellopott hus és Szürke Hódot rengeteg dühös szóval illették. De Szürke Hód becsukta kunyhója ajtaját, melyben a bűnös rejtőzködött és nem engedte törzse népének, hogy bosszut álljon az ő jószágján.

Fehér Agyart gyülölte ember és állat egyaránt. Fejlődésének eme szakában nem érzett egy percnyi biztonságot sem. Minden kutya foga, minden ember keze őt fenyegette. Horkantással fogadták saját atyafiai, kővel és káromkodásokkal az istenei. Örökös feszültségben élt. Idegei felajzottan készültek támadásra, vagy várták a támadást. Félszemmel mindig a hirtelen és váratlan kőhajigálásokat leste. Mindig készen volt hidegvérü és gyors cselekedetekre, kész volt hirtelen harapással ráugrani az ellenségre és kész volt félreugrani dühös, fenyegető horkantással.

Ami a horkantást illeti, rettenetesebben horkantott, mint akármelyik öreg vagy fiatal kutya a táborban. A horkantás arra való, hogy figyelmeztessen, vagy megfélemlitsen és tudni kell, hogy mikor alkalmazható. Fehér Agyar tudta, hogy mikor és hogyan hatásos ez a fenyegetés. Horkantásában benn volt minden, ami lényében gonosz, rosszindulatu és borzasztó volt. Ha orra remegett a folytonos feszültségtől, szőre visszájára borzadt, nyelve kilógott, mint valami vörös kigyó, majd megint visszahuzódott, ha szája felhuzódott, nyáladzva, fogát mutogatva, szeme fénylett a gyülölettől, minden ellenfelét megdermesztette egy percre. Ez az egy óvatlan szünet, mikor ellenfele vigyázatlanná vált, volt a döntő pillanat, mikor Fehér Agyar átgondolta és elhatározta, mit kell tennie. De az a harci szünet sokszor oly sokáig tartott, hogy félbeszakitotta és megszüntette az egész támadást. Fehér Agyar nem egy felnőtt kutyával való harcát fejezhette be – hála e horkantásnak – tisztességes visszavonulással.

Feltünően biztos és kegyetlen módszerének köszönhette, hogy – dacára számüzött voltának – visszafizethette a kölyökhad kegyetlenségeit. Ő maga nem futhatván együtt a kölyökfalkával, a dolgok sajátságos állása ugy hozta magával, hogy a kölyökhadból sem hagyhatta el a falkát egyetlenegy kutya sem. Fehér Agyar nem engedte meg. Az ő leselkedő orvtámadása miatt a fiatal kutyák féltek elhagyni a falkát. Lip-lip kivételével csapatba verődve kellett járniok, hogy kölcsönösen védelmezhessék egymást az ádáz ellenséggel szemben. Egy kölyökkutya a folyó partján megölt kutyát jelentett, vagy kutyát, mely fölveri az egész tábort megrettent jajgatásával, amint az őt orvul megtámadó farkaskölyök elől menekül.

De Fehér Agyar bosszuja akkor sem szünetelt, mikor a kölykök megtanulták, hogy nem szabad a falkától elszakadniok. Fehér Agyar megtámadta azt a kölyköt, amelyiket sikerült kiszakitania a falkából, a kutyák támadták őt, ha csapatostul voltak. Elég volt, ha megpillantották, hogy rárohanjanak. Ilyenkor csak a gyorsasága mentette meg Fehér Agyart. De jaj volt annak a kutyának, amelyik üldözés közben nagyon is elhagyta maga mögött társait. Fehér Agyar visszafordult, rávetette magát a magános üldözőre, sulyos sebet ejtett rajta, mielőtt a falka utólérhette volna. Ilyen bosszut gyakran állhatott Fehér Agyar, mert a kutyák a vadászat hevében megfeledkeztek az elővigyázatról, amiről Fehér Agyar soha meg nem feledkezett. Loppal vetett oldalpillantások közben rohant előre, minden percben készen arra, hogy megforduljon és rávesse magát valamelyik tulbuzgó üldözőjére.

A kölyökkutyák mindig játékosak s az indián-tábor kutyái kényszerüségből mindig háborusdit játszottak. Fehér Agyarra való vadászatuk kedvenc és főjátékukká változott, játékká, mely néha életre-halálra ment, de ami mindig szomoruan végződött. Fehér Agyar, a leggyorsabb lábu, nem félt semminemü veszedelemtől. Ebben az időben, mialatt egyre várta anyját, a játékok során számtalanszor csalta maga után a falkát a környező erdőkbe, ahol mindig nyoma veszett. A falkát mindig elárulta a kölykök lármája, kiáltozása. Ő maga pedig, apja és anyja módjára, bársonytalpon, nesz nélkül futott, mint mozgó árnyék a fák árnyékában. A kölykök nem ismerték a Vadont, ő igen; ösmerte a Vadon titkait és módszereit. Kedvenc csele volt, ha elveszithette nyomát a folyóvizben s aztán kipihenhette magát a közeli sürüségben, hallgatva az üldözők falkájának csaholását.

Gyülöltetve saját fajától és az emberektől, örökösen harcra ingerelve és örökösen hadat viselve, rettenthetetlenül, fejlődése gyors volt és egyoldalu. Szivében nem hajtott ki sem a jóság, sem a szeretet. Ilyen érzelmekről halvány sejtelme sem volt. Egy törvényt tanult csak: engedelmeskedni az erősnek és leigázni a gyengét. Szürke Hód isten volt és erős. Ezért Fehér Agyar engedelmeskedett neki. A fiatalabb vagy kisebb kutya gyengébb volt, mint ő, tehát arra való, hogy elpusztitsa. Fejlődése is az erő kegyetlen törvényét igazolta. Miután folytonosan szembenézett a sebesülés és elpusztulás állandó veszedelmével, kegyetlen támadó és elszánt védekező tulajdonságai rendkivüli módon kifejlődtek. Mozdulatai gyorsabbak voltak, mint a többi kutyák mozdulatai. Gyorsabb lábu lett, erősebb, veszedelmesebb, hajlékonyabb. Ösztövérebb volt, acélerejü izmokkal és inakkal, kitartóbb, kegyetlenebb, vadabb és eszesebb. Ilyenné kellett lennie, különben nem élhetett volna meg ellenséges környezetében.

IV. FEJEZET.
Az istenek nyomán.

Ősz felé, mikor a nappalok már rövidülni kezdtek s a fagy csipése már érzett a levegőben, Fehér Agyar közel volt ahhoz, hogy megszabaduljon ettől a környezettől. Már napok óta nagy zsibongás volt a faluban. A nyári tábort leszerelték s a törzs, minden cókmókjával együtt, készülődött, hogy elinduljon a nagy őszi vadászatra. Fehér Agyar mohón figyelt s mikor a kunyhókat szétszedték s a partra kötött csónakokat megrakták, megértett mindent. A csónakok megindultak s egy pár már el is tünt a folyón lefelé haladtában.

Fehér Agyar meggondolta magát és elhatározta, hogy hátramarad. Csak alkalomra várt s kiosont a táborból az erdőbe. Itt, a rohanó folyóban, ahol a jég már kezdett zajlani, elvesztették nyomát. Innen az erdő sürüjébe vette be magát és várt. Az idő mult. Fehér Agyar aludt órákon át. Szürke Hód szava riasztotta fel. De mások hangját is hallotta. Szürke Hód feleségét is hallotta, aki részt vett a keresésben, épp ugy, mint Mit-sah, Szürke Hód fia.

Fehér Agyar reszketett a félelemtől s noha ösztönözte valami, hogy bujjék ki rejtekhelyéből, ellenállt és maradt. A hangok nemsokára elhaltak és egy kis idő mulva Fehér Agyar előjött a sürüből, hogy örvendezzen merész vállalkozásának. Sötétség volt alászállóban. Egy darabig Fehér Agyar a fák alatt játszadozott és boldogan élvezte szabadságát. Aztán, egyszerre csak tudatára jött annak, hogy egyedül van, egyes-egyedül. Leült, hogy fontolóra vegye ezt. Az erdő csöndje megzavarta. Az, hogy semmi sem mozdult, egy hang sem hallatszott, vészteljesnek tetszett előtte. Valami rejtőzködő, láthatatlan, érthetetlen veszélyt sejtett. Gyanakodott a fák terjengő tömegére s a sötét árnyékokra, mint amelyek különös, veszedelmes dolgokat rejtegethetnek.

Hideg volt. Hiányzott az indián-kunyhó meleg oldala, amihez odafurakodhatott volna. A hideg elzsibbasztotta lábát és Fehér Agyar hol egyik, hol a másik mellső lábát emelte a levegőbe. Bozontos farkával próbálta melengetni a lábait s ebben a pillanatban látomást látott. Nem volt ebben semmi különös. Belső, lelki látása előtt az emlékképeknek egész sora vonult végig. Maga előtt látta a tábort, a kunyhókat, a lobogó tüzeket. Hallotta az asszonyok sipitozását, a férfiak mogorva, mély hangját, a kutyák marakodását. Éhes volt és eszébe jutott az a darab hus vagy hal, amit vetni szoktak neki. Itt nem volt hus, itt semmi sem volt. Csak fenyegető és nem ehető csend.

A szolgaság elvett valamit természetének keménységéből. A felelőtlenség gyengévé tette. Elfelejtette, hogyan segithetne magán. Az éj ott ásitozott körülötte. Érzékeit, melyek hozzászoktak a tábor örökös zsongás-bongásához, a hangok és látományok keveredéséhez, most nem foglalkoztatta semmi sem. Nem csinálhattak semmit. Nem láttak, nem hallottak semmit. Azt szerették volna, ha a természet csendje és mozdulatlansága megtörik. Elernyedtek a tétlenségtől és valami szörnyü veszedelemre való várakozástól.

Fehér Agyar az ijedelemtől őrülten ugrott félre. Óriási, formátlan valami rohant egyenesen neki. Árnyék volt, melyet egy fa a fellegek alól kiszabaduló hold világa elé vetett. Mikor megnyugodott Fehér Agyar, csöndesen vinnyogott; de félelme nemsokára elnyomta a vinnyogást, mely idecsalhatta volna a sötétben rejtőző veszedelmet.

Épp fölötte egy fa, összehuzódva az éjszakai hidegben, megreccsent. Fehér Agyar üvöltött félelmében. Borzalom lepte meg s inaszakadtából rohant a falu felé. Legyőzhetetlen vágyat érzett magában az ember védelme és társasága után. Orrában ott volt a tábor füstjének szaga. Fülében ott zajogtak a tábor hangjai és kiáltásai. Keresztülvágott az erdőn a holdfény világitotta tisztásig, ahol nem volt sem sötétség, sem árnyék. De a falut nem látta sehol. Elfelejtette. A falu felkerekedett és odébb vonult.

Hirtelen megakadt vad futása. Hová menekült volna? Elveszetten sompolygott végig az elhagyott táborhelyen, szeméthalmokat s az istenek eldobált ringy-rongyait szagolgatva. Boldog lett volna, ha dühös indián asszonyok kövekkel dobálják, boldog lett volna, ha lesujt rá dühödten Szürke Hód nehéz keze; boldog lett volna, ha rárohan Lip-lip és az egész csaholó, gyáva falka.

Odaért, ahol Szürke Hód kunyhója állt. A kunyhó helyének közepén leült. Orrát a hold felé szögezte. Torka görcsbe szorult, kinyitotta száját és szivszakadva tört ki belőle a fájdalom kiáltása, Kichéért való bánata, az elszenvedett és eljövendő fájdalom és veszedelem és félelem kiáltása. A hosszu, teletüdőből való farkasüvöltés volt ez, az első gyászos üvöltés, melyet életében hallatott.

A felkelő nap eloszlatta félelmét, de csak jobban megvilágitotta egyedülvalóságát. A kopár föld is, mely nemrégiben még oly népes volt, csak elhagyatottságára emlékeztette. Nem sokáig gondolkozott azon, hogy mit tegyen. Bevetette magát az erdőbe és futott lefelé a folyó partja mentén. Egész nap futott. Sehol meg nem pihent. Mintha arra született volna, hogy fusson örökké, szüntelenül. Acélizmu teste nem ismerte a fáradtságot. S mikor megjött a fáradtság, öröklött kitartása végnélküli igyekezettel fegyverezte fel és tovább hajszolta s fenntartotta szenvedő testét.

Mikor a folyó szakadékos lejtők közé jutott, megmászta a magaslatokat. Patakok és csermelyek ömlöttek a folyóba. Ezeket átuszta vagy átgázolta. Gyakran lépett vékony, frissen képződött jégrétegre, mely beszakadt alatta s ilyenkor ugyancsak küzdött életéért a jeges áradatban. Mindig az istenek nyomát kutatta: hol hagyhatták el a folyó partját, hogy az erdőségbe hatoljanak.

Fehér Agyar eszesebb volt, mint fajának más állata, de szellemi látóköre már nem terjedt ki a Mackenzie folyó tulsó partjáig. Mi történt volna, ha istenei átkelnek a tulsó partra? Ez sohse ötlött az eszébe. Később, mikor már sok földet bejárt, öregebb és bölcsebb lett, már többet tudott a folyókról és nyomokról, akkor felfogta volna ezt a másik eshetőséget is. De értelmének ilyen fejlettségét még nem érte el. Most még vakon rohant, a Mackenzie folyónak csak egyik partját véve számitásba.

Egész éjjel rohant, a sötétben tévelygett, bukdácsolt. Akadályok álltak utjába, melyek késleltették, de el nem tántoritották. A második nap közepéig összesen harminc órát futott egyfolytában s izmainak vasereje csökkenőben volt. Eztán már csak elméjének kitartása tartotta benne a lelket. Nem evett negyven órája s az éhség elgyöngitette. A jeges viz alá való merüléseknek is meg volt a hatásuk. Szép bundája csupa cafat, csupa sár. Széles talpa feltört és vérzett. Sántikált és sántitása óráról-órára erősebb lett. Tetejébe még az ég is elborult. Hó esett. Nyirkos, nedves, olvadó, tapadó hó, melytől csuszós lett a föld, mely elrejtette a tájat, melyen áthaladt s amelyik kitöltötte a talaj egyenetlenségeit, még kinosabbá, nehezebbé téve az utat.

Szürke Hód ezen az éjszakán a Mackenzie tulsó partján akart táborozni, mert arrafelé volt a vadászterületük. De az innenső oldalon, a sötétség beállta előtt, egy jávorszarvas jött a folyóra inni, amit Klu-kucs, Szürke Hód felesége, meglesett. No már most, ha a jávorszarvas nem jött volna le a folyóra inni, ha Mit-sah nem kormányzott volna erre a hó miatt, ha Klu-kucs nem látta volna meg a jávorszarvast, és ha Szürke Hód nem ölte volna meg a jávorszarvast egy puskalövéssel, minden következő dolog máskép történt volna. Szürke Hód nem ütött volna tanyát a Mackenzie innenső partján és Fehér Agyar elment volna mellettük vissza az őserdőbe, hogy meghaljon, vagy megtalálja vad testvéreit és olyanná legyen, mint azok: farkassá élete végeztéig.

Az éj leszállt. A hó még sürübben hullott és Fehér Agyar, amint magában gyengén vinnyogott és sántikálva bukdácsolt, friss nyomra akadt. Oly friss volt a nyom, hogy Fehér Agyar egyszeribe megtudott mindent. Mohó vinnyogással hagyta el a folyó partját s ment a fák közé. Táborhangok ütötték meg a fülét. Látta a tüz lobogását, látta Klu-kucsot főzni és látta Szürke Hódot kuksolni combjain, rágódva egy vastag, nyers faggyuszeleten. Friss hushoz jutott a tábor!

Fehér Agyar elkészült az ütlegelésre. Lehasalt és szőre borzadt erre a gondolatra. Aztán megint előre ment. Nem szerette a verést, amiről tudta, hogy biztosan megkapja. De azt is tudta, hogy verés után melegedhetik a tüznél, tudta, hogy az istenség védelmébe veszi és – hogy kutyák között lehet, igaz, hogy ellenséges társaságban, de mégis társaságban, mely kielégiti társas ösztöneit.

Csuszva-mászva közeledett a tüzhöz. Szürke Hód meglátta és abbahagyta az evést. Fehér Agyar lassan kuszott elébe, megalázkodva, csuszva-mászva alávetettségében. Egyenesen Szürke Hód felé tartott s haladása mindig lassubb és keservesebb lett. Végre ott feküdt gazdája lábánál, akinek ime most hatalmába adta testét-lelkét saját jószántából. Saját jószántából jött ide, hogy uralkodjék rajta az ember, hogy megmelegedhessék a gazdája tüzénél. Fehér Agyar reszketett s várta a lecsapó ütlegeket. A kéz felemelkedett s Fehér Agyar önkéntelenül megvonaglott a várt csapás alatt. De a csapás nem hullott le rá. Lopva egy pillantást vetett fölfelé. Szürke Hód kettétörte a faggyüszeletet. Szürke Hód egy darab faggyut adott neki! Szeliden és egy kicsit gyanakodva megszagolta a faggyut, aztán enni kezdett. Szürke Hód megparancsolta, hogy hust hozzanak neki és elkergette a többi kutyákat, mialatt Fehér Agyar evett. Ezután, hálásan és elégedetten, Fehér Agyar lefeküdt Szürke Hód lábához, a tüzre meredt, melynek melege át meg átjárta, pislogott, szundikált abban a biztos tudatban, hogy a következő reggel nem zord erdőségekben elveszetten vándorolva, hanem az ember-állatok tanyáján találja, az istenek mellett, akiknek átadta magát kényre-kegyre s akiktől ezután függ élete minden órájában.

V. FEJEZET.
A szerződés.

Mikor már jól bent voltak decemberben, Szürke Hód utnak indult a Mackenzie mentén fölfelé. Mit-sah és Klu-kucs ment vele. Két szánnal voltak. Az egyik előtt Szürke Hód maga hajtotta azokat a kutyákat, melyeket szánkóhuzásra nevelt, vagy kölcsön kapott. A második, kisebb szánkót, melybe kölyökkutyákat fogtak, Mit-sah hajtotta. Az egész fogat inkább csak játékszer számba ment, de Mit-sah majd kibujt a bőréből, hogy végre ő is a felnőtt emberek dolgát végezheti. Mialatt a fiatal kutyákat hámba törték, Mit-sah is megtanulhatta, hogy kell a szánkóhuzó kutyákat tanitni és hajtani. Ezen a célon kivül még hasznos szolgálatot is teljesitett a szán, mert közel kétszáz fontnyi felszerelést és ennivalót vitt magával.

Fehér Agyar látta, hogy a táborban élő kutyáknak ez a sorsa és azért nem sok ellenkezést mutatott, mikor először fölszerszámozták. Nyakára mohával bélelt örv került, ezt az örvet két oldalszij erősitette a hámhoz, mely a szügyén és a hátán keresztben szaladt végig, ehhez a hámhoz erősitették hozzá a kötelet, amelynél fogva a kutya huzta a szánt.

Hét kölyköt fogtak a szánba. Fehér Agyar csak nyolc hónapos volt, a többiek az év korábbi szakában születvén, már kilenc, tiz hónaposak voltak. Minden kutyát külön kötél kötött a szánhoz és minden kötél különböző hosszuságu volt, s minden kötél között legalább egy kutyahossznyi volt a különbség. A kötelek végét a szánkó orrára erősitett gyürübe kötözték. A szánnak, nyirfakéregből készült toboggan lévén, nem volt talpa. Fölfelé kunkorodott orra arra való volt, hogy letiporja maga előtt a havat. Ezzel a szerkezettel elérték, hogy a szán sulya s a szánra rakott teher a lehető legnagyobb hóterületen oszoljék meg, mert a hó igen lágy volt s olyan, mint a kristályos por. Szem előtt tartva a sulyelosztás elvét, a kutyákat is ugy fogták be, hogy a kutyák a különböző hosszuságu kötelek miatt legyező alakulatban állottak fel a szánkó orra előtt s egyik kutya sem léphetett a másik nyomába.

A legyezőformációnak még egy előnye volt. A különböző hoszuságu kötelek nem engedték, hogy a kutyák hátulról támadják meg az előttük futót. Hogy egyik kutya megtámadhassa a másikat, ahhoz vissza kellett volna fordulnia a rövidebb kötelü kutyához, amely esetben szemben találta volna magát a megtámadottal és a szánkóhajtó korbácsával. De a legnagyobb előnye a legyezőmódra való befogásnak mégis abban rejlett, hogy ha egy kutya meg akarta támadni az előtte futót, gyorsabban kellett huznia, s minél gyorsabban futott a szán, annál gyorsabban kellett a megtámadott kutyának menekülni. A hátrább futó kutya sohse tudta az előtte futót elfogni. Minél gyorsabban futott a támadó, annál gyorsabban futott az üldözött, annál gyorsabban futott minden kutya. Annál gyorsabban futott a szán is és igy, ügyes mesterkedéssel, az ember megkétszerezhette az állatok fölött való hatalmát.

Mit-sah hasonlitott apjához, akinek sok bölcs fogását leste el. Már régtől fogva megfigyelte, hogyan üldözte Lip-lip Fehér Agyart; de ebben az időben Lip-lip még a más kutyája volt és Mit-sah nem merészelt Lip-lip ellen egyebet elkövetni, mint hogy egy-egy őrizetlen pillanatban köveket dobált reá. De most Lip-lip az ő kutyája volt és bosszut állhatott rajta azzal, hogy a leghosszabb kötél végére kötötte. Ezzel Lip-lipet tette vezetővé, ami látszólag kitüntetés számba ment, de a valóságban minden volt ez, csak kitüntetés nem s most, ahelyett hogy ő lett volna a falka réme és ura, az egész falka üldözöttje lett.

Mivel ő futott a leghosszabb kötél végén, a kutyák mindig mint menekvőt látták futni maguk előtt. Minden, amit láttak belőle, az bozontos farka és menekülő hátsó lába volt, ami épen nem volt olyan megfélemlitő látvány, mint felborzadt szőre és ragyogó agyarai. Aztán meg a kutyák már ugy vannak alkotva, hogy a futó látványa felbátoritja őket s azt a kivánságot kelti fel bennük, hogy még gyorsabban utána fussanak.

Abban a pillanatban, mikor a szánkó megindult, hajrá! a fogat hajszolta Lip-lipet s ez igy tartott az egész napon át, Kezdetben Lip-lip vissza-visszafordult üldözői felé, dühösen, méltóságára, vezéri voltára féltékenyen; de ilyenkor Mit-sah nekieresztette harminc lábnyi hosszu rénszarvasbél ostorát, arcába vágott vele s kényszeritette, hogy forduljon meg s rohanjon tovább. Lip-lip szembeszállt volna a falkával, de nem mert szembeszállni az ostorral s minden, amit tehetett, annyi volt, hogy megfeszitette a kötelét, hogy minél távolabb tartsa hátsó részeitől üldözőinek fogait.

De az indián agy rekesztékeiben még ennél különb csalafintaság is lakott. Hogy még jobban meggyülöljék a kutyák az előlfutót, Mit-sah különös kegyeivel tüntette ki Lip-lipet. E kitüntetés miatt a kutyák dühe és féltékenysége csak fokozódott. Mit-sah a szemük láttára etette Lip-lipet – és csakis őt. A kutyák őrjöngtek a dühtől s ott zavarogtak Lip-lip körül, de csak ostortávolságnyira, mert Mit-sah védte a kutyát, mialatt az elfogyasztotta az odavetett számfölötti falatokat. Ha nem volt ennivaló, Mit-sah akkor is ugy tett, mintha etetné Lip-lipet.

Fehér Agyar derekasan nekifeküdt a munkának. Messze földet bejárt, hogy ujra az istenek akaratának vesse magát alá és jobban tudta minden más kutyánál, hogy az istenek akarata ellen hasztalan minden kapálódzás. Az üldözés, amiben a falka eddig részesitette, megtanitotta, hogy kevésre becsülje a falkát és nagyra tartsa az embereket. Nem keresett saját fajtájánál társaságot. Kichéről már csaknem megfeledkezett; lelke csak egyféle módon tudott megnyilatkozni: ha kimutatja alattvalói hűségét az istenek iránt, kiket uraiul fogadott. Ép ezért keményen dolgozott, fegyelmezett volt és engedelmes. Munkájában hű volt és készséges. E tulajdonság a háziállattá szelidült farkas és vadkutya erénye s e két erény szokatlan mérvben megvolt Fehér Agyarban.

Fehér Agyar és a kutyák közt volt valamelyes társas viszony, de csak a háborus ellenfelek, az ellenség viszonya. Fehér Agyar nem tanulta meg soha, hogy kell kutyatestvéreivel játszani. Csak azt tanulta meg, hogy kell harcolni velük s harcolt is, százszor visszaadva minden döfést, harapást, melyet abban az időben kapott, mikor Lip-lip volt a falka vezetője. De Lip-lip most már nem volt vezér, kivéve, mikor kötele végén a szánkó előtt rohant. A táborban Lip-lip mindig Szürke Hód, Mit-sah, vagy Klu-kucs mellett volt. Nem mert elmenni az istenek mellől, mert most minden kutya rá agyarkodott s most megkóstolhatta ő is, mint Fehér Agyar valamikor, az üldözés italának keserü csöppjeit.

Lip-lip bukása után Fehér Agyar könnyüszerrel lehetett volna a falka vezetője, de erre nagyon is mogorva és magános lélek volt. Legföljebb elbánt fogatbeli társaival, ezenkivül nem akart róluk semmit sem tudni. Minden kutya kitért utjából s egyik sem merte elrabolni a neki odadobott halat, még a magukét is sietve ették meg, nehogy Fehér Agyar elkapja előlük. Fehér Agyar ismerte jól a törvényt: elnyomni a gyengét, engedelmeskedni az erősnek. Megette a maga részét egy-kettőre s jaj volt annak a kutyának, amelyik még nem kapta be a porcióját. Egy morgás, a fehér agyarak egy villanása és a kutya elvonithatta bánatát a közömbös csillagoknak, mialatt Fehér Agyar megette helyette is a vacsoráját.

Néha-néha egy-egy kutya mégis ellenállt, s ezt Fehér Agyar hamarosan leteperte. Igy nem felejtette el harci tudományát. Féltékenyen őrizte elszigeteltségét, melyet meg tudott tartani a falka közepette, ha kellett, harcok árán is. Az ilyen harcok egy-kettőre lefolytak. Fehér Agyar nagyon gyorsan végzett ellenfelével. Az ellenfél, mielőtt tisztában lett volna, hányadán van, már vérzett s le volt győzve, mielőtt megkezdte volna a harcot.

Amilyen kegyetlen az istenek szánkóhuzásra való fegyelme, olyan kegyetlen fegyelmet tartott fenn Fehér Agyar is társai között. Nem adott semmiféle engedményt. Kényszeritette társait, hogy tiszteljék akaratát. A kutyák tehettek egymás között, amit akartak. Ezzel nem törődött. De azzal már törődött, hogy hagyják őt egyedül elszigeteltségében, térjenek ki az utjából, ha neki ugy tetszett, hogy közöttük sétáljon, és ismerjék el mindenkor az ő akaratát. Ha peckesen járó kutyát, felvont ajkat, felborzalt szőrt látott, egy pillanat alatt támadott, kegyetlenül és irgalmatlanul, s ez minden magyarázatnál jobban észre téritette a vele szembeszállót.

Rettenetes zsarnoka volt népének. Uralma kemény volt, mint az acél. Dühös megátalkodottsággal nyomta el a gyengét. Nem hiába volt kitéve az élet könyörtelen küzdelmeinek apró kölyökkorában, mikor anyja, meg ő, egyedül, segitség nélkül, küzdöttek s megálltak a lábukon a kegyetlen Vadon ellenséges környezetében. Nem hiába tanulta meg azt sem, hogyan lapuljon meg s hogy járjon bársonytalpakon, ha hatalmasabb erőt érzett a közelében. Fehér Agyar elnyomta a gyengét, de tisztelte az erőt. S mig Szürke Hód hosszu utazása tartott, Fehér Agyar halkan, észrevétlenül lépdelt az idegen ember-állatok táborában élő felnőtt kutyák között, melyekkel találkoztak az utazás alatt.

A hónapok multak. Szürke Hód utazása még egyre tartott. Fehér Agyar ereje nőttön-nőtt a hosszu órák alatt megtett utak és a szánkóhuzás alatt; azt lehetett volna mondani, hogy értelmi fejlődése csaknem befejeződött. Keresztül-kasul ismerte azt a világot, melyben élt. Felfogása zord volt és anyagias. A világ, amint ő látta, kegyetlen és erőszakos; világ, melyben nincs melegség, világ, melyben nincs gyöngédség, nincs érzés, melyben a szellemnek nincs édes, derült oldala.

Nem szerette Szürke Hódot. Igaz, Szürke Hód isten volt, de nagyon vad, kegyetlen isten. Fehér Agyar szivesen elismerte Szürke Hód felsőbbségét, de ez a felsőbbség pusztán a magasabb értelmen és a durva erőn alapult. Volt valami Fehér Agyar rostjaiban, ami kivánatossá tette számára ezt az uralkodást, különben nem jött volna vissza a Vadonból, hogy urának alávesse magát. Voltak olyan mélységek lelkében, melyek sohsem szólaltak meg. Szürke Hódnak egy gyöngéd szava, hizelgő simogatása megszólaltathatta volna e mélységeket; de Szürke Hód nem hizelgett és nem mondott gyöngéd szavakat. Nem ilyen volt az ő uralkodása. Felsőbbsége vad volt és vadul is uralkodott. Bottal szolgáltatott igazságot, ütleggel büntetett és az érdemet nem jósággal, hanem az ütleg elengedésével jutalmazta.

Igy Fehér Agyar nem tudott meg semmit arról a menyországról, melyet egy simogató kéz fedezhetett volna fel előtte. Amellett nem is hitt az ember-állatok kezében. Gyanakodott rá. Igaz, hogy ez a kéz adott neki néha hust, de ez a kéz bántalmazta is. A kéz olyasvalami volt, amit jó volt messze elkerülni. A kéz dobta a követ, forgatta a botot, pálcát, ostort, adta az ütleget, a pofont, s ha hozzáért, csipett, rántott, tépett, gyötört. Idegen falvakban találkozott gyerekekkel és megtanulta, hogy ezek elég kegyetlenek arra, hogy megkinozzák. Nemrégiben egy totyogó indiánkisded csaknem kivájta az egyik szemét. E tapasztalatok gyanakvóvá tették a gyermekekkel szemben. Nem tudta elviselni őket. Ha közeledtek felé bajtcsináló kezükkel, Fehér Agyar felkelt és odébb állott.

Egyik Nagy Rabszolga-Tó melletti faluban történt, hogy visszautasitva egy ember-állat kezéből jövő bántalmakat, módositania kellett azt a törvényt, amit Szürke Hód mellett tanult: nevezetesen azt, amelyik megbocsáthatatlan bűnnek tartja az istenek bántalmazását. Ebben a faluban, minden kutyának minden falubeli szokása szerint, Fehér Agyar ennivaló után kóborolt. Egy fiu megfagyott jávorszarvashust darabolt fejszével s a hus apró szilánkjai szerteszét hullottak a hóba. Fehér Agyar arra sompolyogtában, megállt s kezdte bekapni a husszilánkokat. Látta, hogy a fiu leteszi a fejszét s felvesz egy jókora botot. Fehér Agyar elugrott, épp idejében, hogy elkerülje az ütleget. A fiu üldözte s Fehér Agyar, mint a faluban idegen, két kunyhó közé menekült, melyek közt magas földhányás zárta el az utját. Fehér Agyar kutyaszoritóba jutott. Egy utja volt a menekülésre s azt a fiu állta el. Ütésre emelve botját, a fiu odalépett a sarokba szoritott áldozathoz. Fehér Agyar dühöngött. Szembeszállt a fiuval, morogva, szőreborzadtan, igazságérzetében felháborodva. Ismerte ő a zsákmányolás törvényeit. Minden hushulladék, mint amilyen a megfagyott husdarabka is, azé a kutyáé, amelyik megtalálja. Nem tett semmi rosszat, nem szegte meg a törvényt és ez a fiu most mégis meg akarja verni. Fehér Agyar maga is alig tudta, mi történt. Amit tett, haragjában tette. És olyan gyorsan tette, hogy a fiu se igen tudott róla. Amit a fiu tudott, az annyi volt, hogy ismeretlen módon felfordult s a hóra esett és botot tartó kezét Fehér Agyar foga felszakitotta.

De Fehér Agyar tudta, hogy megszegte az isteni törvényt. Fogát egy isten szent husába mélyesztette s nem várhat egyebet, mint a legborzasztóbb büntetést. Szürke Hódhoz menekült, az ő lábai alá feküdt, mikor a megharapott fiu és a fiu egész családja eljött és bosszuért kiáltozott. Szürke Hód megvédte Fehér Agyart. Igy tett Mit-sah és Klu-kucs is. Fehér Agyar, hallgatva a szóbeli harcot és megfigyelve a dühös mozdulatokat, tudta, hogy eljárását urai jóvá hagyták. Igy tanulta meg, hogy vannak istenek és istenek. Egyik oldalon vannak az ő istenei, a másikon a többi istenek és a kétfajta istenség közt nagy a különbség. Igazságot, vagy jogtalanságot egyformán el kell fogadnia a saját isteneitől, de nem kell eltürnie semmiféle igazságtalanságot az idegen istenektől. Ezt szabad megbosszulnia a fogaival. Mert ez is az istenek törvénye.

Mielőtt elmult volna a nap, Fehér Agyar alaposabban megtanulta ezt a törvényt. Mit-sah, tüzrevaló fát gyüjtve az erdőben, egyedül volt, mikor találkozott a fiuval, akit Fehér Agyar megharapott. A fiu sokadmagával volt. Dühös szavak hallatszottak, a fiuk megtámadták Mit-saht. Mit-sah rosszul járhatott volna. Az ütlegek csak ugy hullottak rája. Fehér Agyar eleinte csak figyelt. Ez az istenek dolga, mi köze neki hozzá? Aztán eszébe jutott, hogy Mit-sah, egyik saját külön istene az, akit bántalmaznak. Nem sokat okoskodott azon, amit aztán cselekedett. A düh őrült rohamában rávetette magát a harcolókra. Öt perccel később a tájék tele volt menekülő fiukkal, akik közül nem egy vérét hullatta a hóba, emlékéül annak, hogy Fehér Agyar foga megtette a magáét. Mikor Mit-sah elbeszélte ezt a történetet a táborban, Szürke Hód megparancsolta, hogy Fehér Agyarnak hust adjanak. Azt parancsolta, hogy sok hust adjanak és Fehér Agyar, tele hassal szunyókálva a tüz mellett, tudta, hogy törvénye szentesittetett.

Ezen mód tanulta meg Fehér Agyar a tulajdon törvényét és a tulajdon megvédésének kötelességét is. Istene testének megvédésétől, istene vagyonának megvédéséig már csak egy lépés választotta el és Fehér Agyar ezt a lépést is megtette. Ami istenéé, azt meg kell védenie az egész világ ellen, – még akkor is, ha idegen isteneket kellene megharapnia. Ez a cselekedet nemcsak hogy szentségtörés már magában véve, hanem telve van veszéllyel is. Az istenek hatalmasok és a kutyáknak semmi sikerre nincs kilátásuk velük szemben; de Fehér Agyar mégis megtanulta, hogy szálljon szembe velük kegyetlenül, harciasan, félelmetlenül. A kötelesség legyőzte a félelmet és a tolvaj istenek megtanulták békén hagyni Szürke Hód tulajdonát.

Azt is megtanulta ezzel összeköttetésben Fehér Agyar, hogy a tolvaj isten rendszerint gyáva isten és hajlandó elfutni a fellármázás első hangjaira. Azt is megtanulta, hogy a lármahangra rövidesen megjelenik Szürke Hód és segitségére siet. Megtanulta, hogy nem tőle, hanem Szürke Hódtól való félelmében ugrik meg a tolvaj. Fehér Agyar nem ugatással lármázta fel a gazdáját. Sohasem ugatott. Egyenesen nekirohant a belopódzónak s ha tehette, belevágta a fogait. Mivel mogorva és magános volt, s nem barátkozó természetü, szokatlanul alkalmas volt a gazdája vagyonának őrzésére. Szürke Hód még növelte benne e tulajdonságokat és Fehér Agyar még kegyetlenebb, félelmetlenebb és még magánosabb lett.

A hónapok egyre multak s szorosabbra-szorosabbra füzték az ember és állat között kötött frigyet. Az ősfrigy megujitása volt ez, melyet az első farkas kötött az emberrel, mikor elhagyta érte a Vadont. És, mint minden sorban következő farkas és vadkutya, Fehér Agyar is kidolgozta a maga számára ezt a szerződést. A föltételek egyszerüek voltak. Egy husból és vérből való isten birhatásáért Fehér Agyar elcserélte saját szabadságát. Élelem, tüz, védelem, társaság volt az, amit cserében istenétől kapott. S ő viszonzásul őrizte istene tulajdonát, megvédte személyét, dolgozott és engedelmeskedett neki.

Akinek istene van, annak szolgálnia kell. Fehér Agyar szolgálta istenét kötelességből és félelemből, de nem szeretetből. Nem tudta, mi a szeretet. Sohse érzett szeretetet. Kiche távoli emlék volt csupán. Mikor a Vadont és saját faját elhagyta, hogy sorsát az ember kezébe tegye, a frigykötés feltételeiben az is benne volt, hogyha találkozik is valaha Kichével megint, nem hagyhatja el istenét Kichéért. Az emberhez való tartozás törvénye erősebbnek tetszett előtte, mint a szabadság, a fajtájának vagy a családjának szeretete.

VI. FEJEZET.
Az éhinség.

Tavasz felé járt az idő, mikor Szürke Hód bevégezte hosszu utját. Április volt és Fehér Agyar épen betöltötte esztendejét, mikor a szánnal befutott falujába s Mit-sah leszedte róla a szerszámot. Bár még távolról sem érte el teljes nagyságát, Fehér Agyar, Lip-lip után, a legnagyobb egyéves kutya volt a faluban. Apjától, a farkastól, és Kichétől hatalmas termetet és erőt örökölt s máris olyan hosszu volt, mint bármelyik a felnőtt kutyák közül. Nem volt zömök. Teste nyulánk és hajlékony s ereje inkább a rugalmasságban, mint a tömörségben volt. Bundája igazi farkas-szürke bunda s látszatra ő maga sem volt más, mint farkas. Az a negyedrész kutyavér, amit Kichétől örökölt, testileg nem hagyott nyomot rajta; bár nagy szerepet játszott szellemi fejlődésében.

Szertekóborolt a faluban, nyugodt elégedettséggel szemlélve az isteneket, akiket ösmert még hosszu utazása előtt. Aztán itt voltak a kutyák, a kölykök, kifejlődve, akárcsak ő maga, a felnőtt kutyák, melyek már nem látszottak oly nagyoknak és borzalmasoknak, mint ahogy emlékezetének tükrében eddig fel-feltünedeztek. Ő maga sem félt már olyan nagyon az öreg kutyáktól, mint azelőtt, büszkén járt-kelt közöttük olyan gondtalansággal, mely rá nézve uj és egyben örömteljes is volt.

Ehol van Baseek, őszes öreg legény, akinek egyszeri vicsoritása elég volt, hogy a kis kölyöknyi Fehér Agyar vinnyogva takarodjék el az utjából. Baseekhoz mérte Fehér Agyar mindig a maga jelentéktelenségét, kicsiségét, és most Baseektól tanulhatja meg, mennyire megváltozott azóta a világ. Baseek kora haladtával gyöngébb, Fehér Agyar erősebb lett.

Egy frissen ejtett jávorszarvas szétdarabolásánál jött rá Fehér Agyar arra, hogy milyen más helyzete van a kutyavilágban, mint azelőtt. Egy lábszárcsontot kapott, melyhez még elég szép darab hus tapadt. Visszavonulva a kapzsira eresztett kutyák marakodásától, minden szemtől távol egy sürüségbe huzódott és ép azon volt, hogy elfogyassza zsákmányát, mikor Baseek rátört. Mielőtt meggondolta volna, mit cselekszik, kétszer odakapott a tolakodóhoz, aztán elugrott. Baseek, meglepődve a támadás vakmerőségétől és gyorsaságától, megállt, bután rámeredve Fehér Agyarra. A nyers, vörös sipcsont ott hevert kettőjük között.

Baseek vén volt és megtanulta, hogy azok a kutyák, kiknek hajdan a réme volt, ma már jóval erősebbek, mint ő. Keserü tanulság volt ez, melyet lenyelt valahogy s ha meg akart a kutyákkal küzdeni, minden régi tudományát össze kellett szednie. A régi időben a jogos harag dühével rontott volna Fehér Agyarra. De hanyatló erői mást parancsoltak neki. Fölborzadt szőrrel, fenyegetően meredt Fehér Agyarra a sipcsonton keresztül. Fehér Agyaron mintha erőt vett volna a régi félelem, ugy látszott, megalázkodik és kicsinnyé zsugorodik ellenfele előtt s azon gondolkozik, mint vonulhatna vissza szégyenkezés nélkül.

Baseek ezen a ponton tévedett. Ha megelégedett volna annyival, hogy kegyetlenül és vésztjóslóan néz ellenfelére, minden jól ment volna. Fehér Agyar, a visszavonulást forgatva eszében, visszavonult volna. De Baseek nem várt. Azt hitte, a győzelem máris az övé s előre lépett. Mikor gondtalanul lehajtotta a fejét, hogy megszagolja a hust, Fehér Agyar szőre könnyedén felborzolódott. Még most sem volt késő arra, hogy Baseek megnyerje a csatát. Ha tovább is ott marad állva a hus fölött, fejét felfelé tartva, haragosan nézve, Fehér Agyar végtére is megfutamodott volna. De a friss hus izgatta Baseek orrát és a mohóság arra ösztökélte, hogy harapjon bele.

Ezt a látványt Fehér Agyar nem birta el. Még alig mult le róla kiskirálysága, minden izében érezve még fogatbeli társai fölött való uralkodását, nem tudta tétlenül nézni, hogy más falja fel azt a darab hust, ami őt jogosan megilleti. Baseeknak ugrott, szokása szerint figyelmeztetés nélkül. Az első harapásra rongyokká szakadt Baseek jobb füle. Baseek nem tudott hova lenni a csodálkozástól, de még más, fájdalmasabb dolog is történt. Fehér Agyar feldöntötte Baseeket ép oly gyorsan, amily gyorsan rongyokká szaggatta a fülét. Megharapta a torkát. Mialatt Baseek kapálódzott, hogy lábra állhasson, a fiatal kutya foga kétszer vágódott a vállába. Fehér Agyar széditő gyorsan dolgozott. Baseek egy hiábavaló támadást kisérelt meg Fehér Agyar ellen, de fogai, dühödt harapással, üresen koccantak össze. A következő pillanatban a Baseek orra fölszakadt s az öreg kutya szédülten támolygott vissza a hustól.

A helyzet megfordult, Fehér Agyar állt a sipcsont felett felborzadt szőrrel, fenyegetően és Baseek állt egy kicsit odébb, a visszavonulásra készülődve. Nem szállhatott harcba ezzel a fiatal villámmal, és megint keserü leckét kapott a növekvő kor gyengeségéről. Hősies kisérletet tett méltóságának megmentésére. Nyugodtan hátat forditott a fiatal kutyának és a sipcsontnak, s mintha mind a kettő méltatlan volna arra, hogy egy tekintetet vessen rá, peckesen ellépkedett. Csak mikor már eltünt szem elől, akkor állt meg, hogy vérző sebeit megnyalogassa.

E küzdelem hatásaként Fehér Agyar önmagában való hite és büszkesége megnövekedett. Már nem lépdelt olyan halkan a nagy kutyák között, magatartása velük szemben már nem volt olyan engedékeny. Nem mintha kereste volna a bajt. Távol állott ettől. De megkivánta, hogy ne háborgassák jogaiban, hogy háboritatlanul mehessen utján s ne lábatlankodjon előtte egy kutya sem. Azt akarta, hogy számoljanak vele. Ennyi volt az egész. Nem lehetett eztán mellőzni, semmibe venni, mint ahogy mellőzik a kölyköket s mint ahogy mellőzték eztán is azokat a kölyköket, melyek fogatbeli társai voltak. Ezek még most is kitértek a nagy kutyák utjából, még most is átengedték ennivalójukat, ha a nagyok őket kényszeritették. De Fehér Agyart, a társtalant, a magánost, a zordat, aki nem tekintett sem jobbra, sem balra, a félelmetest, a rettenetest, a távolit, az idegent elfogadták egyenrangunak a megzavart öregek. Az öregek hamar megtanulták, hogy békén kell hagyniok Fehér Agyart, megtanulták, hogy ne közelitsenek hozzá se barátságos, se ellenséges szándékkal. Ha őt békén hagyták, ő is békén hagyta őket, ami, ezt egy pár találkozás után megjegyezték, fölöttébb kivánatos állapot.

Nyár derekán Fehér Agyarnak különös kalandja akadt. Egyedül ügetve magános utján, ép egy uj kunyhót vizsgálgatott, mely a falu szélén azalatt emelkedett, mialatt ő a vadászokkal jávorszarvas után járt, – mikor egyszerre csak Kichével találta magát szemtől-szembe. Megállt és nézte Kichét. Homályosan bár, de még emlékezett az anyjára, de ez több volt, mint amit Kichéről el lehet mondani. Kiche fogát vicsoritotta rá és régi fenyegető morgását hallatta s erre Fehér Agyar emlékezete egyszerre világos lett. Elfelejtett apró kölyökkorának emléke s mindaz, ami összeköttetésben volt e családias morgással, egyszerre megrohanta. Mielőtt ismerte volna az isteneket, Kiche volt világának a tengelye. Porontykorának régi érzelmei elboritották s odahajtották anyja elé. Odaszökellt örömteljesen, de Kiche vicsorgó foggal fogadta és arcát csontig felszakitotta. Fehér Agyar nem értette, hogy történhetett ez. Visszavonult, ijedten, megzavarodva.

Nem Kiche hibája volt. A farkas-anya nem emlékszik kicsinyére egy év, vagy még több idő multán. Nem emlékezett Fehér Agyarra sem. Fehér Agyar idegen volt, betolakodó, és mostani porontyai megadták rá a jogot, hogy ugy kergesse el a betolakodót, ahogy ép az imént cselekedte.

Egyik kis porontya odacsuszott Fehér Agyarhoz. Féltestvérek voltak, csakhogy nem tudtak róla. Fehér Agyar kiváncsian szaglászta a kis kölyköt, mire Kiche rárohant, még egyszer megmarva arcát. Fehér Agyar még jobban visszavonult. Minden régi emléke, képe elhalt s visszatért a sötét sirba, ahonnan feltámadt az imént. Kichét nézte, amint kölykeit nyalogatta, majd megállt és Fehér Agyarra vicsorgott. Kiche már nem jelentett Fehér Agyar szemében semmit sem. Fehér Agyar megtanult nélküle élni. Elfeledte, mi volt az ő számára Kiche. Kichének nem volt helye a Fehér Agyar és Fehér Agyarnak nem volt helye a Kiche gondolataiban.

Fehér Agyar még mindig egy helyben állt ostobán, megzavarodva, elfeledve emlékeit, nem értve, mi történt, mikor Kiche harmadszor is megtámadta, hogy elzavarja a közelségéből. És Fehér Agyar engedte, hogy Kiche elzavarja. Kiche nőstény volt és fajának törvénye volt, hogy him ne harcoljon a nősténnyel soha. Nem tudott semmit erről a törvényről, nem elméjének megállapitása volt ez, sem olyasmi, amit a világbeli tapasztalatával szerzett volna. Titokzatos parancs volt ez, ösztönének sugallata, ugyanazé az ösztöné, mely arra késztette, hogy megvonitsa a holdat és az éj csillagait, ugyanaz az ösztön, mely félelmessé tette előtte az ismeretlent és a halált.

Multak a hónapok. Fehér Agyar erősebb lett, nehezebb és tömörebb, jelleme ugy fejlődött, amint azt öröksége és környezete irányitotta. Öröksége olyan életanyagot juttatott neki, mely formálható és finomitható volt. Számtalan lehetőség rejlett benne és tetszés szerinti formába volt gyurható. Környezete rányomta bélyegét. Ha Fehér Agyar sohasem lép az ember tüzhelyéhez, a Vadon igazi, vérbeli farkassá változtatta volna. De az istenek környezetében élve, kutyává lett, melyben volt valami farkasszerü, de azért kutya volt, nem pedig farkas.

És igy, őseredeti természete és környezetének nyomása alatt, jelleme egy bizonyos formába alakult. Ennek igy kellett lennie. Még mordabb lett, még társaságkerülőbb, még magánosabb, még vadabb s mig a kutyák nap-nap után jobban megtanulták, hogy jobb békésen élni, mint hadilábon állani vele, Szürke Hód egyre jobban meg volt elégedve vele.

Fehér Agyar, mialatt erői egyre izmosodtak, mégis szenvedett egy gyöngeségtől. Nem birta el, ha nevettek rajta. A nevetés gyülöletes volt előtte. Az emberek nevethettek bátran maguk között akármin is, ha tetszett nekik, kivéve rajta, – ilyenkor nem bánta, hadd nevessenek. De mikor őt nevették ki, dühe nem ismert határt. Amilyen komoly, méltóságos és komor volt egyébként, a nevetés kómikusan őrültté tette. Olyan magánkivül volt ilyenkor, hogy órákon át valóságos megszállottként viselkedett. Jaj volt annak a kutyának, amelyik ilyenkor a szeme elé került. Fehér Agyar nagyon is jól megtanulta Szürke Hódtól a törvényt; Szürke Hód mögött bot volt s Szürke Hód isten volt, de a kutyák mögött semmi sem volt, csak a puszta tér, melyen sietve eliramodtak, ha a nevetéstől dühöngővé változott Fehér Agyar a látóhatáron megjelent.

Életének harmadik évében nagy éhinség támadt a Mackenzie-indiánusok között. Nyár folyamán a halászat rosszul sikerült. Télen a rénszarvas nem kereste fel szokott helyét. Jávorszarvas kevés volt, a nyul csaknem eltünt, a vadászó és zsákmány után járó állatok kivesztek. Megfosztva szokott eledelüktől, elgyengülve az éhségtől, ezek az állatok egymásnak estek és fölfalták egymást. Csak az erős maradt meg. Fehér Agyar istenei mindig vadászó állatok voltak. Az öregek és betegek éhen haltak. Nagy jajgatás volt a faluban, melyből elküldték az asszonyokat és gyermekeket, hogy ami csekély készlet az ennivalóból megmaradt, az a lesoványodott és beesett szemü vadászoknak jusson, akik hasztalan űzték az erdőben naphosszat a vadat.

Az istenek már arra is vetemedtek, hogy megették keztyüik és mokasszinjuk lágyan cserzett bőrét, a kutyák pedig megették a szerszámbőröket és az ostorszijakat. A kutyák felfalták egymást és az emberek megették a kutyákat. Először a leggyengébbeket és a kivetni valókat ették meg. A kutyák, melyek tulélték ezt a lakomát, végignézték és mindent megértettek. Egy pár az okosabbak és merészebbek közül elhagyta az istenek tüzhelyét, amely most valóságos mészárszékké változott s az erdőbe menekült, ahol, végtére is, elpusztult az éhségtől, vagy farkasok eledelévé lett.

A nyomor e napjaiban Fehér Agyar is visszalopódzott az erdőbe. Ő rátermettebb volt az itteni életre, mint a többi kutya, mert még éltek benne kölyökkorának tanulságai. Különös ügyességgel lesett apró élő lényekre. Órákig feküdt elrejtőzve, az óvatos mókus minden mozdulatát követve szemével, oly nagy türelemmel várakozva, amilyen nagy csak éhsége lehetett, melytől szenvedett, hogy a mókus otthagyja fészkét és lemerészkedjék a földre. De még akkor sem mozdult Fehér Agyar időnek előtte. Várt arra, hogy biztosan lecsaphasson a mókusra, mielőtt az ujra fennteremhetne biztos menedékén. Akkor, de csakis akkor, mint egy villám, előtört rejtekéből, mint egy szürke lövedék, hihetetlenül gyorsan és sohasem tévesztve el áldozatát, a menekülő mókust, mely nem menekült el elég gyorsan soha.

Nagy szerencsével vadászott mókusokra s hogy nem élhetett kizárólag mókusból s nem hizhatott meg mókushuson, annak csak egy oka volt. Nem volt elég mókus. Fehér Agyar arra kényszerült, hogy még kisebb állatokat hajszoljon. Éhsége sokszor oly gyötrő volt, hogy kikaparta az erdei egeret földi üregeiből. Nem vetette meg a menyéttel való harcot sem, amelyik épp oly éhes volt mint ő, de százszor vadabb és vérszomjasabb.

Az éhség legrosszabb napjaiban visszalopódzott az istenek tüzének közelébe. De sohase ment oda a tüzhöz. Az erdőben rejtőzködött, elkerülve a fölfedeztetést és megrabolta a hurkokat, ha néha-néha beléjük tévedt egy-egy vad. Még Szürke Hód tulajdon hurokjából is rabolt egy nyulat, mialatt Szürke Hód tántorgott és támolygott az erdőben, le-leülve, hogy kipihenje gyengeségét és kifulladó lélegzetét.

Egy napon Fehér Agyar egy fiatal farkassal találkozott; a farkas sovány volt, csontjai is kiálltak, bőre lötyögött az éhségtől. Ha nem lett volna maga is éhes, Fehér Agyar csatlakozott volna a farkashoz és visszatért volna a falkához, vad testvérei közé. De mivel éhes volt, megrohanta a fiatal farkast, megölte és megette.

A szerencse kedvezett neki. Valahányszor nagyon szoritotta az éhség, mindig talált valami megölni és megenni valót. Ha pedig maga is gyenge volt az éhségtől, szerencsére nem találkozott nagyobb ragadozóval. Igy történt, hogy két napig lakmározott egy hiuz husából, teljes erejében volt, mikor egy éhes farkasfalka teljes sebességével rohant reá. Hosszu, kegyetlen hajsza volt, de Fehér Agyar nem volt kiéhezett, mint a farkasok s nem tudták utólérni. Nemcsak hogy sebesebben futott, mint a farkasok, hanem, széles ivben visszafordulva a tulajdon nyomán, utólérte egyik kimerült üldözőjét.

Ezután elhagyta a vidéknek ezt a táját és felkereste azt a völgyet, melyben született. Itt, a régi barlangban találkozott Kichével. Kiche, régi szokása szerint, szintén elhagyta az istenek tüzét és fölkereste a hajdani menedéket, hogy világra hozza benne kicsinyét. A porontyokból csak egy élt már, mikor Fehér Agyar a szinen megjelent és ez az egy sem látszott hosszu életre születettnek. Fiatal élet nem sok reménységgel indulhatott neki az ilyen éhinségnek.

Kiche üdvözlése mindennek volt mondható, csak éppen barátságosnak nem. De Fehér Agyar nem törődött vele. Kinőtt az anyai gondoskodásból. És igy filozófus módjára beletörődött az elutasitásba, hátat forditott és felfelé ügetett a folyam mentén. A folyó kettéválásánál a bal elágazás mentén haladt, megtalálta a hiuz barlangját, melynek lakóját egykor ő és anyja ölte meg. Itt, az elhagyott barlangban letelepedett és megpihent egy napig.

Kora nyár felé, az éhinség utolsó napjaiban, találkozott Lip-lippel, aki, mint ő, az erdőbe vette be magát, ahol csak ugy tengette nyomorult életét. Fehér Agyar váratlanul bukkant reá. Ellenkező oldalról haladva egy magas lejtő alján, épp a szikla alját kerülték meg, mikor szemtől-szembe találták egymást. Pillanatnyi ijedtükben megállottak és gyanakodva nézték egymást.

Fehér Agyar ereje teljében volt. Vadászata sikeres volt és egy hete már, hogy minden nap torkig ette magát. Most is tele töltötte magát legutóbbi zsákmányával. De amely pillanatban Lip-lipre nézett, szőre égnek meredt a hátán. Önkéntelen borzadás volt ez, mert ez a testi állapot a multban mindig kisérte az értelmi állapotot, melyet nála Lip-lip hajszája és az üldözése okozott. Amint a multban horkantott és berzenkedett, mikor Lip-lipet meglátta, most is önkéntelenül horkantott és berzenkedett. Nem vesztegette az idejét és a dolgát gyorsan és alaposan elvégezte. Lip-lip megpróbált hátrálni, de Fehér Agyar keményen nekirontott. Mell-mellnek feszült. Lip-lip felborult s a hátára esett s Fehér Agyar foga ösztövér nyakába nyomult. Lip-lip a halállal küzdött s ezalatt Fehér Agyar körbenjárt, peckesen és figyelve. Aztán folytatta utját, tovább ügetve a lejtő alján.

Nemsokára ezután, egy napon, az erdő szélére jutott, ahol egy keskeny tisztás sik föld ereszkedett le a Mackenzie-ig. Már látta ezt a tisztást, de akkor kopár volt, most egy falu terjeszkedett rajta. Még mindig a fák között rejtőzködve, Fehér Agyar megállt, hogy tanulmányozza a helyzetet. Látvány, hang és illat, mindez ismerős volt előtte. A régi falu volt ez – uj helyen. De a látvány, hang és illat merőben más volt itt, mint mikor elmenekült a faluból. Nem volt itt sem sirás, sem jajgatás. Megelégedett hangok ütötték meg fülét s mikor egy asszony mérges kereplését hallotta, tudta, hogy ennek a mérgelődésnek a tele has az oka. Halszag érzett a levegőben. Élelem van a táborban. Az éhinség elmult. Merészen kilépett az erdőből s egyenesen Szürke Hód kunyhójának tartott. Szürke Hód nem volt otthon. Klu-kucs üdvözölte Fehér Agyart vidám kiáltozással és egy frissen fogott egész darab halat vetett oda neki. Fehér Agyar hasra feküdt és várta Szürke Hód hazajövetelét.

NEGYEDIK RÉSZ.

I. FEJEZET.
Saját fajának ellensége.

Ha volt is Fehér Agyar szivében a saját fajához való vonzódásnak akármilyen gyenge szikrája, az is végleg kialudt akkor, mikor ő lett a szánkó-fogat vezetője. A kutyák meggyülölték Fehér Agyart, meggyülölték azért a külön darab husért, melyet Mit-sah dobott neki oda; gyülölték azokért a valódi és vélt kegyekért, melyeket, mint vezető, élvezett, gyülölték, mert a fogat élén, mintegy menekülve rohant s bozontos farka és örökké menekülő hátsó részei szinte őrjöngővé tette kutyatársait.

Fehér Agyar épp oly keserün gyülölte őket. Vezérszerepét mindennek érezte, csak éppen jónak nem. Az, hogy futnia kellett az üvöltő falka elől, amelyet három éven át tartott kegyetlen uralma alatt, ez csaknem több volt, mint amennyit elviselhetett. De el kellett viselnie, ha nem akart elpusztulni és az élet, mely benne buzgott, nem akart elpusztulni. Abban a pillanatban, mikor Mit-sah kiadta a parancsot az indulásra, az egész fogat dühös, vad kiáltással ugrott Fehér Agyarnak.

Ez ellen nem volt védekezés. Ha Fehér Agyar visszafordult üldözőire, Mit-sah ostorával arcába csapott. Csak egy menekvése maradt, a futás. Az üvöltő hordát nem győzhette le farkával és hátsó lábaival. Ezek nem lettek volna hatásos fegyverek annyi kegyetlen agyar ellenében. Igy futott Fehér Agyar, legyőzve önnön büszke természetét minden ugrással, amit megtett s igy futott egész napon át.

A természet ösztönein nem lehet erőszakot tenni anélkül, hogy ez az erőszak visszahatást ne gyakoroljon természetünkre. Ez a visszahatás olyan, mint a hajszál, mely, ahelyett hogy kifelé nőne a testből, természetellenesen visszájára fordul és belenő a testbe, mint tüzes, gennyesztő, lángoló üszök. Igy történt Fehér Agyarral is. Minden idege, minden ösztöne azt parancsolta neki, hogy támadja meg a falkát, mely ott üvöltözött a sarkában; de az istenek akarata az volt, hogy ezt ne tegye s az istenek akarata mögött ott volt a rénszarvasbél-ostor harminc lábnyi hosszu csipős kötele. Fehér Agyar csak önnön szivét mardoshatta bánatában és szivében dajkálhatta a gyülöletet és rosszakaratot, mely nem volt csekélyebb természetének vadságánál és rettenthetetlenségénél.

Ha valamely teremtmény ellensége volt önnönfajának, Fehér Agyar volt az a teremtmény. Nem kért és nem adott kegyelmet. Örökké tépve-marva társaitól, ő is egyre a kutyákon hagyta a fogahelyét. A fogatvezető, ha tábort ütnek s a kutyákról leszedik a szerszámot, az istenek mellé huzódik védelemért. Fehér Agyar megvetette ezt a védelmet. Merészen járkált éjjel a táborban, büntetéseket osztogatva mindazért, amit a nappal folyamán szenvedett. Abban az időben, mikor még nem volt fogatvezető, a falka tudta, hogy jó kitérni az utjából. Most másképp volt. Az egész napi üldözéstől felhevülten, öntudatlan felizgatva folyton ismétlődő visszavonulásának látásától, uralva az uralkodás érzésétől, mely egész napon át szinte megszállta őket, a kutyák nem tudtak kitérni utjából. Ha Fehér Agyar megjelent, örökös volt a kutyák közt a marakodás. Utját horkantás, harapás, morgás jelölte, A levegő, amit beszivott, terhes volt a gyülölettől s a rosszindulattól és ez mind csak öregbitette szivében is a rosszindulatot és a gyülöletet.

Mikor Mit-sah megálljt parancsolt a fogatnak, Fehér Agyar engedelmeskedett. Eleinte ez is zavart csinált a kutyák között. Valamennyi rárohant a vezetőre, de ezuttal megfordult a kocka. Fehér Agyar mögött ott suhogtatta ostorát Mit-sah s elkergette a kutyákat. Ebből az üldözők megtanulhatták, hogy ha a fogat parancsszóra áll meg, békén kell hagyniok Fehér Agyart. Ha Fehér Agyar parancs nélkül áll meg, akkor rárohanhatnak és elpusztithatják, ha tudják. Egy-két kisérlet után Fehér Agyar sohsem állt meg parancsszó nélkül. Gyorsan tanult. A dolgok természetében volt, hogy gyorsan kellett tanulnia, ha élni akar a szokatlanul kegyetlen feltételek mellett, melyek mellett az élet adományoztatott neki.

A kutyák sohasem tanulták meg azt, hogy a táborban békén hagyják Fehér Agyart. Minden nap dacos kiáltások közt üldözve őt, elfelejtették az előző éjjel kapott leckét, következő éjjel ujra megtanulták csak azért, hogy utána rögtön elfelejtsék. Amellett gyülöletüknek volt valami magja is. Közte és maguk között megéreztek valami fajtabeli különbséget s ez olyan ok, ami magában is elegendő a gyülölségre. Mint Fehér Agyar, ők is szeliditett farkasok voltak. De ők már nemzedékek óta domesztikálódtak. A Vadon belőlük kiveszett s a Vadon számukra az ismeretlent, a borzasztót, az örökké fenyegetőt, a mindig harcolót jelentette. De Fehér Agyar megjelenésében, minden mozdulatában, minden ösztönében még meg volt nyilvánvalóan a Vadon. S ha Fehér Agyarra vicsoritották fogukat a kutyák, csak a megsemmisitő hatalmak ellen védekeztek, melyek az erdő mély árnyaiban s a tábortüz világa mögötti sötétségben rejtőzködtek.

Amit megtanultak a kutyák, mindössze annyi volt, hogy össze kell tartaniok. Fehér Agyar nagyon is félelmetes volt ahhoz, hogy egyenként szálljanak vele szemtől-szembe. Mindig tömegesen támadták, különben éjnek idején megölte volna őket, egyiket a másik után. Igy támadva, nem ölhetett meg Fehér Agyar egyet sem közülök. Amint lekapott a lábáról egy kutyát, már az egész falka rajta volt, mielőtt befejezhette volna a párviadalt halálos nyakharapásával. Az összetüzés legcsekélyebb jelére az egész falka összeverődött és szembeszállt vele. A kutyák civakodhattak akárhogy egymás között, ezeket a veszekedéseket rögtön elfeledték, ha valamelyikőjüknek meggyült a baja Fehér Agyarral.

Másfelől pedig, akárhogy iparkodott is, a kutyafalka sem tudta megölni Fehér Agyart. Nagyon is gyors, nagyon is rettenetes, nagyon is bölcs volt Fehér Agyar számukra. Fehér Agyar kerülte a szoros helyeket és mindig kitört onnan, ha körül akarták venni. A lábáról sem tudták lekapni, nem volt a falkában olyan kutya, amelyik gáncsot tudott volna vetni neki. Lába oly erősen állt a földön, mint amily erős volt benne a kivánság, hogy élve maradjon. Lábán állva és élve maradni, ez a két fogalom, annyi harc után, szinte egyet jelentett Fehér Agyar elméjében.

Igy lett Fehér Agyar saját fajának ellensége, fajának, a szeliditett farkasoknak, mely elpuhult az ember tüze mellett, elgyengült az emberi erő menedékének árnyékában. Fehér Agyar elkeseredett volt és kérlelhetetlen.

Ilyen volt az anyag, melyből formáltatott. Vérbosszut fogadott minden kutya ellen és oly borzasztóan állta fogadását, hogy Szürke Hód – maga is ádáz, vad ember – nem győzött csodálkozni Fehér Agyar kegyetlenségén. Soha – esküdözött Szürke Hód – nem látott Fehér Agyarhoz hasonló állatot és igy esküdöztek az indiánusok is messze idegen falvakban, ha arról a borzasztó öldöklésről beszéltek, amit Fehér Agyar véghez vitt kutyáik között.

Mikor Fehér Agyar csaknem öt éves volt, Szürke Hód magával vitte egy másik messzi utra és hosszu ideig emlékezetes volt az a mészárlás, amellyel Fehér Agyar a Mackenzie mentén, a Sziklás-hegyek között, lent a Sündisznó- és a Yukon-folyó mentéig elterülő falvakban a kutyákat pusztitotta. Öröme telt ebben a bosszuállásban. E kutyák nem voltak elkészülve Fehér Agyar közvetlen, gyors támadására, figyelmeztetés nélküli megrohanására. Nem tudták róla, hogy ő a gyorsan lecsapó villám. Felborzadt szőrrel, peckes járással hivták ki Fehér Agyart, de Fehér Agyar sohsem vesztegette idejét ilyen előzetes figyelmeztetésekkel, ugy ugrott nekik, mint egy acélrugó, torkuknak esett és végzett velük, mielőtt még tudták volna, mi történt s mikor ellenfelei még csak a kezdet meglepetésénél tartottak.

Fehér Agyar ismerte a bajvivás minden titkát. Takarékoskodott. Nem pazarolta erejét, sohsem birkózott. Ehhez nagyon is gyors volt s ha hibázott, gyorsan odább ugrott. A farkas ellenkezése a szoros szállás iránt fokozott mértékben megvolt benne. Nem tudta elviselni a más testtel való hosszas érintkezést. Ebben veszélyt sejtett s ez szinte dühöngővé tette. Neki levegő kellett, tér, szabadság, hogy megálljon tulajdon lábain és hogy semmiféle élő lény ne érjen hozzá. Ez az érzés még akkor keletkezett benne, mikor apró kölyökkora elhagyatott eletét élte. Az érintésben veszély bujkált. A csapda, az örökös csapda, a félelem, mely ott székelt lénye legmélyén, beleszövődve minden rostjába, idegeibe.

Ennek következtében idegen kutyák nem győzhették le. Elkerülte agyaraikat. Megkapta, vagy elhibázta őket, de őhozzá nem érhettek egyik esetben sem. Természetes, hogy ez alól is voltak kivételek. Volt idő, mikor egy pár kutya nekirohant és összeharapdálta, mielőtt elmenekülhetett volna és volt idő, mikor magános kutyától is mély sebeket kapott. De ez csak a véletlen műve volt. Olyan nagyszerü harcossá vált, hogy a legtöbb esetben sebek nélkül került ki a viaskodásból.

Másik roppant fölénye volt, hogy pontosan meg tudta itélni az időt és a távolságot. Nem mintha öntudatosan tette volna ezt. Nem számitgatott, az igaz. Minden gépiesen történt. Szeme hibátlanul látott és idegei hibátlanul vitték elméjébe a látomást. Különb elméje és idegei voltak, mint az átlag-kutyának. Simábban, összeillőbben és határozottabban működtek. Ideg-, izom- és elmebeli együttműködése nagyszerü volt. Mikor szeme elméjével közölte valamely cselekvés mozgó képét, elméje, minden különösebb erőlködés nélkül, megitélte a távolságot, amelyben a cselekvés folyt és tudta, mennyi ideig tart a lefolyása. Igy ki tudott térni más kutyának a szökellése vagy harapása elől és ugyanakkor a pilanat egy ezredrésze alatt véghezvitte a maga támadását. Test és lélek nála tökéletesen együttműködő mechanizmus volt. Nem mintha ezért dicséretet érdemelne. A természet bőkezübb volt vele, mint más állattal szemben, ennyi az egész.

A nyár folyamán történt, hogy Fehér Agyar Fort-Yukonba jutott. Szürke Hód keresztülhaladt az elmult télen a Mackenzie és a Yukon közti nagy vizválasztón s a tavaszt a Sziklás-hegyek legvégső nyugati nyulványai között vadászva töltötte. Aztán, mikor a jég megtört a Sündisznó-folyón, csónakot csinált magának és leevezett a folyón oda, ahol a folyó, épp az északi sarkkörnél, a Yukonba ömlik. Itt állott a régi Hudson-Öböl-Társaság erődje; egy csomó indián élt itt, rengeteg ennivaló és hallatlan izgalmak közepette. 1898 nyarát irták s az aranyásók ezrei mentek fölfelé a Yukon-folyón Dawsonig és Klondikeig. Némely részük már egy esztendeje volt uton és valamennyi legalább ötezer mérfölddel háta mögött, néhány a világ másik végéről indult utnak s még mindnyájan száz meg száz mérföldnyire voltak céljuktól.

Szürke Hód itt megállapodott. Az aranyözön hire az ő fülébe is eljutott. Néhány bál szőrmét s egynéhány bál kitünő prémes keztyüt és mokasszint hozott magával. Nem tett volna meg ilyen nagy utat, ha nem vár tőle jelentős hasznot. De amit elért, az felülmulta legvérmesebb reményeit. Legvadabb álmaiban sem mert száz percentnél nagyobb haszonra gondolni s a valóságban ezer percentet nyert. És, mint vérbeli indiánushoz illik, letelepedett, hogy gondosan és lassan bonyolithassa le üzleteit, még ha az egész nyár és tél beletelne is abba, hogy eladja áruit.

Fort Yukonban látott Fehér Agyar először fehér embert. Összehasonlitva az indiánokkal, a fehér emberek felsőbb fajnak, a magasabb rendü istenek fajának tüntek fel előtte. Ugy tetszett neki, hogy a fehérek ereje hatalmasabb s az istenség mivolta ezen a hatalmon nyugszik. Fehér Agyar nem okoskodás utján jött rá erre, elméje nem éles megkülönböztetéssel tudta meg, hogy a fehér istenek hatalmasabbak. Érzés volt ez, semmi más, de azért nem kevésbé erős. Mint ahogy apró kölyökkorában az emberemelte kunyhók terjengő tömegei hatottak rá az erők megtestülésének képeként, ugy hatott rá most a hatalmas fahasábokból épült házak és az óriási erőd tömege. Ez már hatalom! E fehér istenek hatalmasak. Ezeknek nagyobb hatalmuk van az anyag fölött, mint az eddig ismert isteneknek, akik közt Szürke Hód volt a leghatalmasabb. És még Szürke Hód is valóságos gyermek-istennek látszott e fehérbőrü istenek között.

Bizonyos, hogy Fehér Agyar csupán érezte az elmondottakat. Mindez nem volt öntudatos előtte. De az állatok inkább érzésük, mint értelmük szerint cselekszenek; Fehér Agyarnak minden cselekvése azon az érzésen alapult, hogy a fehér embereket felsőbbrendü isteneknek tartja. Ki tudja, milyen ismeretlen borzalmakat tartogatnak, ki tudja, milyen ismeretlen fájdalmakat osztogathatnak. Kiváncsian vizsgálgatta őket, lélve, nehogy őt magát megpillantsák. Az első pár órában megelégedett azzal, hogy biztos távolságból ólálkodjék körülöttük és figyelhesse a fehér isteneket. Aztán látta, hogy semmi baj nem éri a közelükben levő kutyákat és közelebb merészkedett.

Ő maga is, viszont, kiváló érdeklődés tárgya lett. Farkasszerü külseje egyszeribe feltünt a fehér isteneknek és egyik a másik után mutogatott reá. Erre a mutogatásra Fehér Agyar gyanakodóvá lett s mikor közeliteni akartak hozzá, hátrált és vicsorgatta a fogát. Egy sem jutott annyira, hogy rátehette volna a kezét s ugyancsak jól jártak, hogy ezt nem tették.

Fehér Agyar nemsokára tudta, hogy ezekből az istenekből nagyon kevés – mindössze egy tucatnyi – él ezen a helyen. Minden két vagy három napban megjelent egy gőzhajó (az erőhatalom másik óriási megtestesülése), kikötött a parton és ott vesztegelt néhány órán keresztül. A fehér emberek a hajóval jöttek-mentek. Ugy látszott, rettenetes sok fehér ember van. Az első egy-két napon több fehér embert látott Fehér Agyar, mint indiánust egész életében s amint a napok multak, egyre jöttek felfelé a folyón, megálltak s aztán fölfelé menve a folyón, eltüntek szem elől.

De ha a fehér istenek hatalmasok voltak is, a kutyáik nem voltak azok. Fehér Agyar tüstént fölfedezte ezt, mikor azok közé a kutyák közé keveredett, melyek gazdájukkal együtt szálltak a partra. Szabálytalan formájuak és nagyságuak voltak. Némelyik rövidlábu volt, nagyon is rövidlábu, némelyiknek hosszu lába volt, nagyon is hosszu. Testüket szőr fedte prém helyett s némelyiken, ráadásul alig volt valami szőr. És közülök egyetlenegy sem tudott harcolni.

Fajának ellenségeként Fehér Agyar volt hivatva, hogy harcoljon velük. Ezt meg is tette és ezután nemsokára teljes szivből megvetette a gyámoltalanokat. E kutyák lágyak voltak, magatehetetlenek, nagy lármát csaptak, gyámoltalanul lépegettek s puszta erővel akarták megtenni azt, amit Fehér Agyar ügyességgel és ravaszsággal vitt véghez. A kutyák csaholva rohantak neki. Fehér Agyar oldalt ugrott. A kutyák nem tudták, hova tünhetett ellenfelük, abban a pillanatban már a nyakukon volt Fehér Agyar, hátára hempergette a kutyát és osztogatta halálos harapását.

Néha a harapás halálos volt és a sebzett kutya a porban vonaglott, mig a kellő távolban várakozó indián-kutyafalka meg nem rohanta és szét nem szaggatta. Fehér Agyar bölcs állat volt. Már régóta tudta, hogy az istenek dühösek, ha megölik kutyáikat. A fehér emberek sem kivételek ez alól. Ő megelégedett annyival, ha legyőzhette s felharaphatta kutyáik egyikének a nyakát, aztán visszavonult s hagyta, hogy a kutyafalka befejezze kegyetlen munkáját. Ilyenkor történt mindig, hogy a fehér emberek odarohantak s kegyetlenül kitöltötték bosszujukat az indián-kutyákon, mialatt Fehér Agyar elinalt. Ott szokott állni, csekély távolságnyira és figyelt, mialatt kövek, botok, fejszék s mindenféle hajitható fegyverek zuhantak társaira. Fehér Agyar igen bölcs állat volt.

De társai is megokosodtak idők folyamán és velük együtt okult Fehér Agyar is. Emlékeztek rá, hogy mikor első izben kötött ki gőzhajó a parton, akkor űzhették első izben nagyszerü tréfájukat. Mikor az első két-három idegen kutyát ledöntötték lábáról és elpusztitották, a fehér emberek visszafüttyentették ebeiket a fedélzetre és bosszut esküdtek a támadók fejére. Egy fehér ember látván, hogy kutyáját, egy szettert, szeme láttára szaggatják darabokra, revolvert vett elő. Hirtelen egymásutánban hatszor tüzelt és a falka hat kutyája hevert halva vagy haldokolva a földön. Az erőnek oly megnyilatkozása volt ez, mely mélyen vésődött Fehér Agyar emlékezetébe.

Fehér Agyar örült ennek is. Nem szerette a tulajdon faját s ő maga elég ravasz volt arra, hogy elkerüljön minden bántódást. A fehér emberek kutyáinak megölése eleinte csak szórakozása volt, idővel foglalkozásává lett. Nem volt semmi dolga. Szürke Hód szorgalmasan kereskedett és gazdagodott s igy Fehér Agyar a kikötő körül csatangolt az indián-kutyák rosszhirü bandájával, várva a gőzös érkezését. A gőzös érkezésekor kezdődött a játék. Egy pár pillanat mulva, mikor a fehér emberek magukhoz tértek a meglepetéstől, a banda szerteszaladt. A tréfa véget ért s ujra kezdődött, amint uj gőzös érkezett.

De nem lehetett volna mondani, hogy Fehér Agyar is a bandához tartozott. Sohse elegyedett közéjük, egyedül maradt, mindig magánosan, a banda maga is rettegett tőle. Az igaz, hogy a bandával dolgozott. Ő kezdte az idegen kútyával való veszekedést, mialatt a banda várakozott. Mikor leteperte az idegen kutyát, a banda odarohant és bevégezte a munkát. De épp oly igaz az is, hogy Fehér Agyar ilyenkor mindig visszavonult, magára hagyván a bandát, hogy az kapja a feldühödt istenek sujtó büntetéseit.

Nem került nagy megerőltetésébe, hogy ilyen veszekedést kezdjen. Csak éppen meg kellett magát mutatnia, mikor az idegen kutyák a partra értek. Alig, hogy meglátták, rárohantak. Az ösztönük parancsolta igy. Fehér Agyar volt az ismeretlen, a borzasztó, az örökké üldöző, az a valami, ami ott leskelődött a sötétben az ősvilági élet tüze körül, mikor ők, közelcsuszva a tüzhöz, megpróbálták ujra formálni ösztöneiket s megtanultak félni a Vadontól, ahonnan eredtek s melyet elhagytak és elárultak. Nemzedékről nemzedékre minden nemzedék lelke örökölte a Vadontól való félelmet. Századokon keresztül a Vadon rettegést és pusztulást jelentett. És ugyanezen idő alatt uruktól nyert szabadalmuk volt a Vadon lakóinak megölése. Megölve a Vadon szülötteit, megvédték magukat és urukat, aki társaiul fogadta őket.

Ekként, frissen kerülve a déli vidékekről, kilépve a hajópallóra a Yukon partján, elég volt megpillantaniok Fehér Agyart, arra, hogy érezzék a legyőzhetetlen vágyat, hogy nekirohanjanak és elpusztitsák benne ősi ellenségüket. Bár városban nevelt kutyák voltak, a Vadontól való rettegés megvolt bennük is. Nemcsak saját szemükkel nézték ezt a farkasszerü teremtményt, mely a nappal éles világitásában állott előttük, hanem őseik szemével is, a tőlük örökölt emlékezet mondta nekik, hogy Fehér Agyar farkas és ők emlékeztek az ősi ellenségre.

Mindez vidámmá tette Fehér Agyar napjait. Ha puszta látására nekirohannak az idegen kutyák, annál jobb neki s annál rosszabb azoknak. Azok ugy tekintették őt, mint törvényes zsákmányukat s ő is törvényes zsákmányának tekintette azokat.

Nem hiába látta meg a napvilágot egy elhagyatott barlangban, nem hiába vivta meg első csatáit a hófajddal, a menyéttel és a hiuzzal. S nem hiába keseritette el kölyökkorát Lip-lip és az egész kölyökhad. Ha minden másképp történt volna, ő is másforma lett volna. Ha nincs Lip-lip, együtt tölthette volna kölyökkorát a többi kis kutyával, felnőhetett volna, mint akármilyen más kutya s szerethette volna az önön fajtáját. Ha lett volna Szürke Hódnak mérőónja a ragaszkodás és szeretet mélységeihez, kikutathatta volna Fehér Agyar természetének mélységeit s felszinre hozhatott volna onnan mindenféle fajta jó tulajdonságot. De nem igy történt. Fehér Agyar életanyaga addig formálódott, mig olyanná nem lett, amilyen volt, zord és magányos, szeretetnélküli és kegyetlen, önön fajának ellensége.

II. FEJEZET.
Az őrjöngő isten.

Fort Yukonban néhány fehér ember élt. Ezek az emberek már régóta lakták e földet. Savanyu tésztának nevezték magukat s nagyon büszkék voltak erre az elnevezésre. Az ujonnan jött emberekkel szemben csupán megvetést éreztek. A jövevények a gőzössel érkeztek. Ezeket, akárhogy nem tetszett is nekik, chechaquos-nak hivták. Ezek sütőporral dagasztották kenyerüket. Ilyen kaján megkülönböztetést tettek köztük és a Savanyu tészták között, akik, bizony, kovásszal sütötték a kenyerüket, nem lévén sütőporuk.

Az erődbeli emberek megvetették a jövevényeket és örültek, ha ezek bajba jutottak. Különösen örültek a mészárlásnak, melyet Fehér Agyar és becstelen bandája vitt véghez a jövevények kutyái között. Mikor a gőzös megérkezett, az erődbeli emberek mindig ott akartak lenni a kutyaheccnél. Oly várakozással néztek a mulatság elébe, akár az indián-kutyák s elég gyorsan megértették, hogy e játéknak Fehér Agyar a rendezője.

Volt köztük egy ember, aki különösen örült ennek a sportnak. A gőzös első füttyére a parton volt s mikor a csata véget ért s Fehér Agyar és az egész falka elinalt, lassu léptekkel tért vissza az erődbe s arca elégedettségtől ragyogott. Néha, mikor egy-egy délvidéki kutya elbukott s halálüvöltését hallatta a falka agyarai alatt, ez az ember nem tudta türtőztetni magát, felugrott a levegőbe és örömében kiáltozott. Fehér Agyart mindig kapzsi, merő tekintettel vizsgálgatta.

Ennek az embernek a többiek a «Szépséges» nevet adták. Senki sem tudta a keresztnevét s szerte a vidéken csak ugy emlegették: «Szépséges Smith». Pedig minden volt, csak szép nem. Az ellentétnek köszönhette nevét. Rendkivül csunya volt. A természet igen fösvényül bánt el vele. Nagyon alacsony termetü volt, hogy ezzel kezdjük. Sovány termete és még soványabb feje volt. A feje bubja tűhegyhez hasonlitott. Fiukorában, az igazat megvallva, mielőtt a Szépség névhez jutott volna, Tűfejünek nevezték.

A fejebubja hátul hirtelen lejtett le a nyakáig, elől pedig makacs hirtelenséggel akart összetalálkozni az alacsony és feltünően széles homlokkal. Ettől kezdve, mintha megbánta volna fösvénységét, a természet bőkezüen nagyra szabta a Szépség arcát. A szeme nagy volt s két szeme közt akár még másik két szemnek is lett volna helye. Az arca, egyéb részeihez mérten, tulzottan nagy volt s hogy betölthesse a szükséges területet, a természet óriási, előreugró állat adott neki. Nagy volt ez az áll és nehéz, előre és lefelé terjedt s ugy látszott, leér egész a melléig. Bizonyára a nyak gyengesége miatt lógott álla a mellére, mert a vékony nyak nem tudott ilyen nehéz terhet elviselni.

Ez az áll kegyetlen határozottságra látszott mutatni. Pedig nem igy volt. Talán a tulzás volt az oka, talán az áll volt tulságos nagy. Akárhogy is volt, a kegyetlen határozottság nem volt igaz.

Széltire-hosszára ugy ismerték a Szépséget, mint a reszkető térdü gyávák leggyávábbját. Hogy befejezzük leirását, a Szépség foga hosszu volt és sárga s két szemfoga, mely hosszabb volt a többinél, ugy állt ki vékony ajkai közül, mint valami agyar. Szeme piszkos-sárga volt, mintha a Természetnek kifogyott volna a festéke és az ő szeme szinezésére kinyomkodta volna minden festékalját, ami tubusaiban megmaradt. Épp igy volt a hajával is, ritka, rendetlen növésü, piszkossárga és sárgás-piszkos haj meredezett a fején, váratlan csomókban és pamatokban ütközött ki az arcán, mint egy köteg szélzilálta buzaszál.

Röviden, Szépséges Smith szörnyeteg volt, de nem tehetett róla. Nem volt ezért felelős. Az anyag, melyből vétetett, ekképp formálódott. Ő főzött az erőd lakóira, ő mosogatott és végezte a piszkos munkát. Az erődbeliek nem vetették meg Szépséges Smithet. Inkább tűrték, mint ahogy eltűr az ember egy rosszul formált teremtményt. Aztán meg féltek is tőle. Gyáva dühében keresztüllőhetett volna akárkit is hátulról vagy mérget keverhetett volna kávéjukba. De valakinek csak el kellett végezni a főzést és akármi volt is a Szépség hibája, főzni tudott.

Ilyen volt az az ember, aki figyelte Fehér Agyart, gyönyörködött vad bátorságában és szerette volna megszerezni. Eleitől kezdve közeledett Fehér Agyarhoz s Fehér Agyar eleitől fogva semmibe se vette őt. Később, mikor a Szépséges közeledése mind makacsabb lett, Fehér Agyar felborzolta szőrét, hátrált és vicsorgatta a fogait. Nem tetszett neki ez az ember. Valami rossz érzés fogta el a láttára. Érezte, hogy a rosszindulat árad ki ebből az emberből, félt elébe nyujtott kezétől és mézes szavu beszédétől. Mindezért gyülölte ezt az embert.

Az egyszerübb teremtéseknél a jó és rossz jelentése is egyszerü. A jó jelenti mindazt, ami megkönnyiti az életet, elégtételt szerez és megszabadit a fájdalomtól. Ezért a jót szeretik. Rossz mindaz, ami bántalom, kényelmetlenség, fenyegetés, sértés, s a rosszat gyülölik. Fehér Agyar rossznak találta Szépséges Smithet. E férfi eltorzult testéből és csavaros eszéből egészségtelen lénye rejtélyes módon sugárzott ki, mint ahogy a gőz a maláriás mocsarakból fölfelé emelkedik. Nem okoskodás utján, nem tisztán öt érzékével, más, homályosabb, fölfedezetlen érzék segitségével jött rá Fehér Agyar arra, hogy ez az ember vésztjóslóan gonosz, rosszakarattal terhes, s ezért rossz és gyülölendő.

Fehér Agyar Szürke Hód tanyáján volt, mikor Szépséges Smith először ellátogatott ide. Távoli lépteinek halk neszéről már tudta Fehér Agyar, hogy ki közelit és szőre felborzolódott. Kényelmes, elvetett helyzetben feküdt, de gyorsan felkelt s amint a férfi megérkezett, valódi farkasmódra elinalt a tábor szélére. Nem tudta, miről volt szó, csak annyit látott, hogy az az ember és Szürke Hód beszélgetnek egymással. Egyszer a jövevény rámutatott, amire Fehér Agyar horkantott egyet, mintha az a kéz egyenesen ráhullott volna és nem lett volna, mint ahogy tényleg volt, ötven lábnyira tőle. A jövevény nevetett ezen és Fehér Agyar befutott a menedéket adó erdőbe s fejét vizsgálódva forditotta hátrafelé, amint halk nesszel suhant át az avaron.

Szürke Hód visszautasitotta Szépséges Smith ajánlatát. Nem adja el a kutyát. Meggazdagodott a kereskedésből. Nem hiányzott semmije. Amellett Fehér Agyar értékes állat volt, a legerősebb szánkóhuzó kutya, amilyet csak valaha látott és a legjobb vezető. Nem volt párja a Yukon és a Mackenzie mentén. Tudott harcolni. Oly könnyen öldöste a kutyákat, mint ahogy az emberek öldösik a moszkitókat. (Szépséges Smith szemei lángoltak erre a szóra és megnyalta vékony száját sóvár nyelvével.) Nem. Fehér Agyar semmi árért nem eladó.

De Szépséges Smith ismerte az indiánokat. Gyakran felkereste Szürke Hód tanyáját és kabátja alatt elrejtve mindig vitt egy fekete üveget vagy ilyesvalamit. A whisky természete az, hogy növeli a szomjuságot. Szürke Hód majd elepedt a szomjuságtól. Tüzelő inye és égő gyomra egyre jobban kivánta a tüzes italt; esze, visszájára fordulva a szokatlan izgató szertől, mindenbe beleegyezett, hogy még több szeszt szerezhessen. A pénznek, amit a prémekért, keztyükért és mokasszinokért kapott, hamar lába kelt. Egy-kettőre elfogyott s minél üresebb volt a pénzes zacskója, annál rosszabb volt Szürke Hód kedve. A végén aztán elfogyott egészen a pénze, áruja és kedve. Semmije sem maradt meg, csak borzasztó szomjusága, óriási szenvedély, mely minden józan lélekzetvételénél csak nőtt. Ekkor történt, hogy Szépséges Smith megint beszélt vele Fehér Agyar megvételéről, de most nem dollárokban, hanem pálinkás üvegekben ajánlotta fel a vételárat és Szürke Hód hajlott a szóra.

– Fogja meg a kutyát, oszt’ rendben van, – volt az utolsó szava.

Két nap mulva megjöttek az üvegek.

– Fogja meg a kutyát, – mondta Szépséges Smith Szürke Hódnak.

Fehér Agyar visszamerészkedett a táborba egy este és elégült sóhajjal feküdt le. A rettegett fehér isten nem volt sehol. Már napok óta mind jobban kimutatta Szépséges azt a kivánságát, hogy a kutyára tehesse kezét s Fehér Agyar épp emiatt bujkált az erdőben. Nem tudta, mily veszedelem szállhat reá e makacsul kinyujtott kézből. Csak annyit tudott, hogy valami rosszal fenyegeti s jobb, ha olyan helyen huzódik meg, ahová e kéz hatalma el nem ér.

De alig hogy lefeküdt, Szürke Hód oda tántorgott hozzá és bőrszijat kötött a nyaka körül. Leült Fehér Agyar mellé, egyik kezében tartva a bőrszij végét. A másik kezében egy üveget szorongatott, melyet időrő-időre a feje fölé emelt s ilyenkor különös, kortyogó hangokat hallatott.

Egy óra telhetett el igy, mikor földre dobbanó léptek nesze elárulta, hogy valaki közeledik. Fehér Agyar hallotta meg először, szőre ég felé borzolódott a felismeréstől már akkor, mikor még Szürke Hód ostobán bólingatott fejével. Fehér Agyar megpróbálta, hogy szép csendesen kihuzza a szijat ura kezéből, de az ellazult ujjak szorosan összezárultak és Szürke Hód felébredt.

Szépséges Smith érkezett a táborba és odahajolt Fehér Agyar fölé. Fehér Agyar gyöngén horkantott rá és figyelte a Szépséges kezét. Az egyik kéz kinyult és kezdett alászállni Fehér Agyar fejére. Az állat gyönge morgása éles lett és erős. A kéz lassan még alább szállt, Fehér Agyar lapult, villogó szemmel figyelve, morgása élesebb, élesebb lett, végre ziháló lélekzetvétellel elérte legmagasabb pontját. Ekkor hirtelen harapott, a kéz felé kapva, mint valami kigyó. A kéz visszarándult és Fehér Agyar fogai éles koccanással, üresen ütődtek össze. Szépséges Smith rémült volt és dühös. Szürke Hód agyba-főbe ütötte Fehér Agyart s ez békén tűrte a verést, szorosan a földhöz lapulva alázatos engedelmességében.

Fehér Agyar pillantása gyanakvóan kisért minden mozdulatot. Látta, hogy Szépséges Smith elmegy s egy jókora bottal tér vissza. Ekkor Szürke Hód átadta a szij végét neki. Szépséges Smith megindult, hogy hazafelé menjen. A szij kifeszült. Fehér Agyar nem mozdult. Szürke Hód jobbról-balról adott neki egy pofont, hogy felkelésre birja. Fehér Agyar engedelmeskedett, aztán egy nekirohanással nekirontott az idegennek, aki magával akarta hurcolni. Szépséges Smith nem ugrott félre. Várta ezt a támadást. Meglóbálta hevesen a botot s megakasztva a támadást, a földre zuzta Fehér Agyart. Szürke Hód nevetett és fejét rázta tetszése jeléül. Szépséges Smith szorosabbra rántotta a szijat és Fehér Agyar bénultan és szédelegve csuszott lábaihoz.

Másodszor már nem támadott. Egyetlen botütés meggyőzte arról, hogy a fehér isten tud bánni a bottal és Fehér Agyar sokkal bölcsebb volt annál, mintsem hogy harcoljon az elkerülhetetlen ellen. És igy zordan, bozontos farkát eleresztve ballagott Szépséges Smith nyomában, s halk, elnyomott morgásokat hallatott. Szépséges Smith harcias szemmel figyelte s botját készen tartotta az ütésre.

Az erődben Szépséges Smith jó erősen megkötötte Fehér Agyart, aztán lefeküdt. Fehér Agyar várt egy óra hosszat. Akkor aztán foga közé kapta a szijat és tiz másodperc mulva szabad volt. Nem vesztegette az idejét, ha egyszer a foga közé kaphatott valamit. Nem rágta a szijat hasztalanul. A szij éles vonallal vált ketté, mintha késsel metszették volna kétfelé. Aztán megfordult s visszaügetett Szürke Hód tanyájára. Nem tartozott alattvalói hűséggel ennek az idegen és rettentő istennek. Ő Szürke Hódnak adta át magát s azt hitte, hogy még mindig Szürke Hódhoz tartozik.

De minden ugy történt, mint az imént, egy kis különbséggel. Szürke Hód megint rabszijra füzte Fehér Agyart és reggelre kelve visszaadta őt Szépséges Smithnek. És itt volt az a csekély különbség. Szépséges Smith elverte Fehér Agyart. Szoros szijra füzötten Fehér Agyar nem tehetett egyebet, mint hogy hasztalan őrjöngött és elszenvedte a büntetést. Bot és ostor felváltva csapott le reá és megizlelhette a legborzasztóbb büntetést, amit életében valaha kapott. Az a rettentő verés, amit Szürke Hódtól kölyökkorában kapott, szelid cirógatás volt ehhez képest.

Szépséges Smith gyönyörködött a munkájában. Örült neki. Kárörvendően meredt áldozatára; szemei zavarosan lángoltak, mikor megsuhogtatta a korbácsot vagy a botot és hallgatta Fehér Agyar fájdalmas kiáltozását, tehetetlen üvöltését és horkantásait. Mert Szépséges Smith kegyetlen volt, amilyen kegyetlenek csak a gyávák tudnak lenni. Ő maga is csuszott, mászott, görbedezett és reszketett az emberek ütései vagy goromba sértései alatt és viszonzásképp bosszuját magánál gyöngébb teremtményen töltötte ki. Minden élet szereti a hatalmat. Szépséges Smith sem volt kivétel ez alól. A hatalom kifejtésétől meggátoltatván saját fajtájabeliek között, az alacsonyabb teremtményeknek esett és igy szolgáltatott elégtételt az életnek, mely benne volt. Szépséges Smith nem önmaga teremtette magát és nem illetheti őt vád. Nyomorult testtel és brutális lélekkel jött e világra. Ilyen volt az anyag, melyet magával hozott s az élet sem formálta kegyelmesen.

Fehér Agyar tudta, hogy miért kapott verést. Mikor Szürke Hód megkötötte a szijat nyaka körül s a szij végét Szépséges Smith kezébe adta, Fehér Agyar tudta, hogy hogy istenének az akarata, hogy Szépséges Smith-tel menjen. És mikor Szépséges Smith megkötötte az erőd előtt, tudta, hogy Szépséges Smith akarata az, hogy maradjon is ott.

És igy ő engedetlen volt két isten akaratával szemben s megérdemelte a büntetést. Látta már régebben is, hogy kutyák gazdát cseréltek s azt is látta, hogy a visszaszökött kutyát elverik. Fehér Agyar okos volt, de természetében voltak erők, melyek erősebbek voltak bölcseségénél. Ilyen erő volt a hűség. Nem szerette Szürke Hódot s mégis, az ő akarata és dühe dacára is hű volt hozzá. Nem tehetett róla. A hűség tulajdonsága volt annak az életanyagnak, melyből vétetett. Az a tulajdonság, mely különös sajátja fajának; az a tulajdonság, mely megkülönbözteti fajtáját minden más fajtától; az a tulajdonság, mely képessé tette a vadkutyát és farkast arra, hogy eljőve a szabad Vadonból, társa legyen az embernek.

A verés után visszahurcolták Fehér Agyart az erődbe. De most már Szépséges Smith egy bottal pányvázta ki a kutyát. De nem könnyü elhagyni egy istent s Fehér Agyar is igy volt vele. Szürke Hód az ő saját külön istene volt és Szürke Hód akarata dacára Fehér Agyar még mindig ragaszkodott hozzá és még mindig istenének hitte őt. Szürke Hód elárulta és elhagyta őt, de ez semmi hatással nem volt Fehér Agyarra. Nem hiába adta át ő testét-lelkét Szürke Hódnak. Fehér Agyar korlátozás nélkül adta át magát s az ilyen egyezséget nem lehet könnyen felbontani.

És igy éjjel, mikor már az erődben mindenki aludt, Fehér Agyar rágni kezdte a botot, amelyhez pányvázták. A bot fája régi volt és száraz s oly szorosan volt a nyakához kötve, hogy alig érte el fogaival. Csak a legnehezebb izommunka árán és nyakának szinte hihetetlen meghajlitásával sikerült a fát foga közé kapnia és csak határtalan türelmének köszönhette, hogy órák mulva végre sikerült a botot szétrágnia. Olyasvalamit tett, amit kutyáról nem tételeztek volna fel. Ilyesmi még nem történt soha. De Fehér Agyar megtette s aztán az erődből Szürke Hód tanyájára ügetett, nyakán az elrágott botnak lecsüngő végével.

Fehér Agyar okos volt. De okosabb lett volna, ha nem megy vissza Szürke Hód tanyájára, aki immár két izben árulta el. De hűsége miatt Fehér Agyar harmadszor is elárultatott. Megint hagyta, hogy Szürke Hód szijra füzze és Szépséges Smith megint érte jött. És ekkor még kegyetlenebbül megverték, mint előbb.

Szürke Hód bambán nézte, mint forgatja a fehér ember a korbácsot. Nem volt egy védelmező szava. Fehér Agyar már a más kutyája volt. Mikor véget ért a verés, Fehér Agyar beteg volt. Valami kényes délvidéki kutya belehalt volna az ütlegekbe, de nem Fehér Agyar. Az ő életiskolája szigorubb volt, ő maga is keményebb anyagból volt gyurva. Megvolt benne az életerő. Nagyon is csüggött az életen. De nagyon beteg volt. Először nem tudott helyéről fölkelni s Szépséges Smithnek egy félóráig kellett rá várnia. Aztán, szédülve, tántorogva, vakon követte Szépséges Smithet az erődbe vissza.

Most lánccal kötötték meg, ami ellenállt fogainak és hiába huzakodott, hogy kirántsa a vaskampót a szálfából. Egy pár nap mulva a kijózanodott és tönkrement Szürke Hód elindult hosszu utjára, a Sündisznó-folyón föl egész a Mackenzieig. Fehér Agyar Yukonban maradt, tulajdonaként olyan embernek, aki több, mint félig őrült, de egészen állatias volt. De hát tudhat-e valamit egy kutya az őrültségről? Fehér Agyar szemében Szépséges Smith igazi isten volt, ha rettenetes is. Legjobb esetben őrült isten volt, de mit tudott Fehér Agyar az őrültségről? Ő csak azt tudta, hogy alá kell magát vetnie az uj gazda akaratának s engedelmeskednie minden szeszélyének és hóbortjának.

III. FEJEZET.
A gyülölet uralma.

Az őrült isten gyámsága alatt Fehér Agyarból valóságos sátán lett. Egy ketrecben tartották megláncolva az erőd háta mögött és Szépséges Smith itt bosszantotta és zavarta és vaditotta alávaló kinzásokkal. Ez az ember korán észrevette, milyen őrjöngővé válik Fehér Agyar, ha kinevetik és sohsem mulasztotta el, hogy kinzó ingerkedés után ki ne nevesse Fehér Agyart. Nevetése hangos és gunyoló volt s ujjával csufondárosan mutatott Fehér Agyarra. Ilyenkor minden józanság elhagyta Fehér Agyart és dühöngési rohamában szinte őrültebb volt még Szépséges Smithnél magánál is.

Azelőtt Fehér Agyar csupán saját fajának volt ellensége, igaz, hogy megátalkodott ellensége. Most ellensége lett mindennek s mindenkinek s megátalkodottabb, mint valaha. Oly rettentően kinozták, hogy vakon, a gondolkodás minden szikrája nélkül gyülölt. Gyülölte a láncot, mely fogva tartotta, az embereket, akik bekukucskáltak ketrece rácsai között, gyülölte a kutyákat, melyek ezeket az embereket kisérték és tehetetlensége mélyéről vadul horkantott rájuk. Gyülölte ketrece fáját, mely bezárva tartotta őt. És legelőször és legutóljára és legjobban gyülölte Szépséges Smithet magát.

Szépséges Smith szántszándékkal bánt igy Fehér Agyarral. Egy nap egy csomó ember gyülekezett a ketrec körül. Szépséges Smith, bottal a kezében, a ketrecbe lépett s levette a láncot Fehér Agyar nyakáról. Mikor gazdája elhagyta a ketrecet, Fehér Agyar elszabadulva köröskörül rohant, tombolva a ketrecben, hogy megrohanja a kivül álló embereket. Fenségesen borzalmas volt. Teljes öt lábnyi hosszuságában és vállig két és féllábnyi magasságában erősebb és nehezebb volt, mint egy megfelelő nagyságu farkas. Anyjától örökölte a kutya nehezebb termetét, ugy hogy egy csöppnyi háj és egy latnyi fölösleges hus nélkül többet nyomott kilencven fontnál. Csupa izom volt, csont és in, harcias hus, a legkitünőbb formában.

A ketrec ajtaja megint kinyilt. Fehér Agyar megállt. Valami szokatlan volt történőben. Várt. Az ajtó szélesebben kitárult. Egy nagy kutyát hajitottak be s az ajtót becsapták mögötte. Fehér Agyar még sohsem látott ilyen kutyát (egy szelindek volt); de a betolakodó nagysága és ádáz tekintete nem ijesztette meg. Végre volt itt valami, nem fa, nem vas, valami, amin kitöltheti gyülöletét. Agyarait megcsillantotta s ráugrott, fölszakitva a szelindek nyakát. A szelindek megrázta fejét s rekedten morgott s Fehér Agyarnak esett. De Fehér Agyar itt volt, ott volt, mindenütt volt, mindig elillanva, kitért és mindig ráugrott s felszakitotta agyaraival, aztán oldalt ugrott, hogy elkerülje a büntetést.

Az emberek ott künn kiabáltak, tapsoltak és Szépséges Smith a gyönyör extázisában nézte Fehér Agyar véres munkáját. A szelindek ügye az első perctől fogva rosszul állott. Nagyon nehéz állat volt és nagyon lassu. A mérkőzés végén Szépséges Smith visszaverte Fehér Agyart egy bottal s a szelindeket gazdája kivonszolta a ketrecből. Aztán kifizették a fogadásokat s jó csomó pénz csörent meg Szépséges Smith kezeiben.

Fehér Agyar nemsokára ott tartott, hogy mohó szemmel nézte, ha emberek gyülekeztek a ketrec elé. Ez a gyülekezés azt jelentette, hogy harcolni fog s ez volt most az egyetlen módja arra, hogy megnyilatkozzék az élet, mely benne lüktetett. Kinoztatva, gyülöletre ingerelve s fogolyként tartva, nem tudta másképp kielégiteni gyülöletét, csak olyankor, ha gazdája jónak látta, hogy egy másik kutyát dobjanak a ketrecébe. Szépséges Smith jól itélte meg foglya erejét, mert mindig Fehér Agyar maradt a győztes. Egy napon három kutyával vivott meg egymás után. Máskor meg egy teljesen kifejlett s a Vadonból frissen fogott farkast dobtak a ketrecébe. És egy másik napon egyszerre két kutyával kellett megvivnia. Ez volt a legnehezebb harca s bár megölte mind a két kutyát, maga is félhalott volt a harc végeztével.

Ősz táján, mikor az első hó leesett és jég zajlott a folyó hátán, Szépséges Smith jegyet váltott a maga és Fehér Agyar számára a gőzhajóra, mely a Yukonon Dawsonig volt menendő. Fehér Agyarnak hire volt messze földön. Széltire-hosszára Bajnok-Farkasnak nevezték, s ketrecét, melyben a gőzhajóra vitték, a kiváncsi emberek egész raja vette körül. Fehér Agyar dühöngött és morgott rájuk, vagy nyugodtan feküdt és hideg gyülölettel nézte az embereket. Miért is ne gyülölte volna őket? Fehér Agyar sohse tette föl ezt a kérdést. Csak azt tudta, hogy gyülöl, ezzel az érzéssel volt tele minden porcikája. Élete valóságos pokollá változott. Minden ize, minden csepp vére tiltakozott az ellen, hogy emberekkel szoros érintkezésben legyen. S most mégis igy kell élnie. Emberek bámultak rá, botokat dugtak be a ketrecbe, hogy feldühitsék és nevethessenek rajta.

Most ezekből az emberekből állt az a környezet, mely ugy formálta életanyagát, hogy még dühöngőbb vadállat lett belőle, mint aminőnek a Természet teremtette. Bizonyos, hogy a Természet nagy rugalmassággal ruházta fel. Ahol más állat meghalt vagy szellemében megtört volna, ő összeszedte magát és élve maradt és semmiképpen nem szellemének rovására. Valószinü, hogy Szépséges Smith, ez a főördög és kinzó, meg tudta volna később törni Fehér Agyar szellemét, de most még Szépséges nem jutott el odáig.

Ha Szépséges Smithben ördög lakott, az lakott Fehér Agyarban is, és ez a két ördög dühöngött egymás ellen szüntelenül. Mielőtt idekerült volna, Fehér Agyarban volt annyi bölcseség, hogy meghunyászkodjék az olyan ember előtt, akinek bot van a kezében; de ez a bölcsesége már elpárolgott. Szépséges Smith puszta látása elég volt arra, hogy dühöngés fogja el. És ha közel érhették egymást és Szépséges Smith visszaverte bottal Fehér Agyart, ez morgott, horkantott, tovább és tovább is vicsoritotta a fogait. Az utolsó morgást még a bot sem tudta elnyomni; az utolsó morgás mindig az övé volt. Mindegy volt, akármilyen borzasztóan elverte, akkor is morgott s mikor Szépséges Smith föladta a küzdelmet és visszavonult, akkor is dacos morgás hallatszott mögötte, vagy Fehér Agyar nekiugrott ketrece rácsainak s ott üvöltötte el gyülöletét.

Mikor a gőzös Dawsonba érkezett, Fehér Agyar a partra került. De még itt is a nyilvánosság előtt élt, egy kalitkában, melyet kiváncsi emberek vettek körül. Közszemlére állitották, mint «Bajnok-Farkast» és az emberek ötven centet fizettek le aranyporban, csak hogy láthassák. Nem volt egy percnyi nyugalma sem. Ha lefeküdt, hogy aludjék, megpiszkálták egy bot végével, mert a közönségnek látni kellett valamit a pénzéért. Hogy a kiállitás vonzóbb legyen, örökös dühöngésben tartották Fehér Agyart. De mindennél rosszabb volt az a légkör, amiben élt. Ugy tekintették, mint a legfélelmetesebb vadállatot s ugyanezt érezte ő kalitja rácsai mögött. Minden szó, minden védekező mozdulat, melyet az emberek tettek, tulajdon rettentő vadságának érzését növelte. Mindez annyi volt, mintha kegyetlensége tüzét szitották volna. Ennek következtében vadsága csak növekedhetett. Ujabb példája volt ez annak, hogy életanyaga formálható volt, képességeit a környezet rettentő nyomása alakitotta. Amellett, hogy kiállitották, megmaradt hivatásosan küzdő farkasnak.

Szabálytalan időközökben, valahányszor küzdelemre mód kinálkozott, kinyitották ketrece ajtaját és a várostól pár mérföldnyire levő erdőbe vezették. Ez rendesen éjnek idején történt, hogy elkerüljék a Territórium rendőrségének beavatkozását. Egy pár órai várakozás után, mikor kivilágosodott, megérkezett a nézőközönség és a kutya, mellyel Fehér Agyarnak harcolnia kellett. Ily módon nemsokára mindenféle fajtáju és nagyságu kutyával küzdött. Kegyetlen földön élt, az emberek is kegyetlenek voltak s a harc rendszerint halálos kimenetelü volt.

Miután Fehér Agyar még mindig vivott, világos, hogy mindig a másik kutya volt az, amelyik – a harc végén – kimult. Nem győzték le soha. Kölyökkorabeli gyakorlata, mikor Lip-lippel és az egész kölyökhaddal harcolt, most jó hasznára vált. Makacssága, mellyel a földbe szinte belegyökereztette lábait, legyőzhetetlen volt. Nem volt olyan kutya a sok között, amelyik le tudta volna a lábáról kapni. Ez volt a farkasivadékok kedvenc csele: rárohanni egyenesen, vagy váratlan kanyarodással, abban a reményben, hogy vállának dülhetnek és fellökhetik. Mackenzie-kutyák, eszkimó- és Labrador-ebek, Huskyk és Malemute-fajjuak, mind megpróbálkoztak ezzel, de hasztalanul. Soha nem verték le a lábáról. Szájról-szájra szállt ez a hir, a közönség minden alkalommal kiváncsian leste, mikor esik meg az a csoda, de Fehér Agyar sohse elégitette ki ebbeli kivánságukat.

Aztán itt volt villámszerü gyorsasága, ami felbecsülhetetlen előnyt adott neki minden ellenfelével szemben. Mindegy, mi volt a vivásbeli tapasztalatuk, még nem találkozhattak kutyával, amelyik olyan gyors lett volna, mint ő. Számitásba kellett venni rögtöni támadását is. A rendes kutya hozzászokott a horkantás, morgás, berzenkedés előkészületeihez. És a rendes kutya mind a négy lábával az ég felé kapálódzott és el volt intézve, mielőtt hozzá kezdett volna a harchoz és magához térhetett volna meglepetéséből. Ez oly gyakran megtörtént, hogy Fehér Agyart rendszerint kötélen tartották, mig ellenfele végzett az előkészületekkel s már meg is inditotta az első támadást.

De Fehér Agyar legnagyobb előnye mégis a tapasztalat volt. Többet tudott a vivásról, mint valamennyi ellenfele együttvéve. Több harcot harcolt, több cselt és módszert látott, több csele volt neki magának is, ugy hogy harcmodorán nem volt már semmi javitani való.

Amint az idő mult, mind kevesebb harcra nyilt alkalma. Nem találtak hozzá méltó kutyát és Szépséges Smith kénytelen volt farkasokat uszitani rá. E farkasokat indiánok fogták össze erre a célra és a farkas és Fehér Agyar közti harc mindig rengeteg nézőt csőditett össze. Egyszer egy teljesen kifejlett nőstényhiuz volt az ellenfele s ekkor Fehér Agyar elkeseredetten küzdött életéért. A hiuz olyan gyors volt, mint ő, olyan kegyetlen, mint ő s mig Fehér Agyar csak a fogával téphetett, a hiuz még éles körmeivel is harcolhatott.

A hiuz után Fehér Agyarnak nem akadt ellenfele. Nem volt állat, mellyel megvivhatott volna, legalább is nem tartottak egyet sem méltónak arra, hogy kiállhasson vele. Fehér Agyar közszemlére volt téve egész tavaszig, mikor egy bizonyos Tim Keenan nevezetü faro-játékos érkezett Dawsonba. Vele együtt jött az első bulldog, amely lábát valaha Klondike földjére tette. Az, hogy Fehér Agyar és a bulldog harcra álljanak ki, elkerülhetetlen volt s egy héttel a küzdelem előtt egyébről sem esett szó a város bizonyos részeiben, mint a Fehér Agyar és a bulldog közötti mérkőzésről.

IV. FEJEZET.
A lerázhatatlan halál.

Szépséges Smith leoldotta róla a láncot és félreállott. Most az egyszer Fehér Agyar nem támadott tüstént, csak állott mozdulatlanul, füleit előre hegyezve feszült figyelmében és kiváncsian méregette a szembenálló különös állatot. Még sohasem látott ilyen kutyát. Tim Keenan előretolta a bulldogot.

– Most rajta! – mormolta.

A kurta, zömök, idomtalan tömegü állat a kör közepére ballagott, megállt és pislogva bámult Fehér Agyarra.

Biztatás hangzott a tömegből. Rajta, Cherokee! Csak neki! Kapd be, te! Fald fel!

De Cherokee nem mutatott valami nagy harci kedvet, csak bámult a kiabálókra és jóindulatuan csóválta kurta farkát. Nem mintha félt volna. Egyszerüen lusta volt. Meg aztán még csak nem is derengett előtte, hogy itt tulajdonképpen arról van szó, hogy ő a másik kutyával viaskodjék. Még sohasem viaskodott ilyenfajta kutyával és várta, mikor hozzák elé az igazi kutyát.

Tim Keenan belépett a körbe és Cherokee felé hajolva cirógatni kezdte a kutya lapockáit lassu, előretoló mozdulatokkal, szőr ellenében. Ezzel mintegy biztatta az állatot. Cherokee morogni kezdett, halkan, mélyen, a torok mélyéről jövő morgással. A morgás a cirógató mozdulatok ritmusát követte. Erősödött, amint a cirógatás a végéhez közeledett, cirógatás után elhalt s ujra kezdődött a következő cirógatásnál. A ritmus hangsulya a mozdulatok végére esett. A cirógatás véget ért, mikor a morgás hangos vakkantássá erősödött.

Mindez nem maradt hatás nélkül Fehér Agyarra. Nyakán és hátán felborzadt a szőr. Tim Keenan még egy lökéssel biztatta bulldogját és kilépett a körből. Cherokee a lökés következtében egy pár lépést tett előre, de aztán sem hagyta abba az iramot, görbe lábain gyorsan ügetett előre. Ekkor lecsapott rá Fehér Agyar. Meghökkent csodálkozás moraja hangzott fel. Ahogy Fehér Agyar a távolságot befutotta és a harcot megkezdte, az a mód inkább macskára, mint kutyára emlékeztetett és ugyancsak macskaszerü gyorsasággal vágta a bulldogba agyarait, aztán félreugrott.

A bulldog nyalka, a füle mögött, felhasadt és vérzett, de ő még csak nem is hederitett rá, nem is morgott, hanem üldözőbe vette Fehér Agyart. A küzdelem megnyitása, az egyik ellenfél gyorsasága, a másik kitartása feltüzelte a nép kedvét. Uj fogadásokat kötöttek, a régieket megtetézték. Fehér Agyar ujra meg ujra lecsapott, hasitott egyet ellenfelén és bántatlanul félreugrott. Furcsa ellensége egyre követte őt, tulságos sietség nélkül, de nem is nagyon lassan, rendületlen eltökéltséggel, mint aki tudja, hogy mit akar. Módszere céltudatosnak látszott: neki meghatározott feladata van, azt végre kell hajtania, törik vagy szakad, s ettől őt semmi el nem tántorithatja.

Egész viselkedése, minden mozdulata magán viselte ennek az elhatározásnak bélyegét. Fehér Agyar csodálkozott. Eddig még sohasem került össze ilyen kutyával. Teste puha volt és könnyen sebezhető. Fehér Agyar fogait nem fogta fel tömör bunda, mint a maga fajtáju állatoknál, fogai könnyen hatoltak az engedékeny husba. Valahányszor támadott, ugy látszott, mintha a másik nem tudná magát védeni. Az is zavarba ejtette, hogy a bulldog nem csapott nagy lármát, mint azok a kutyák, amelyekkel eddig dolga akadt. Egy kurrogás, egy mordulás, ennyi volt az egész, amivel Cherokee sebesülését tudomásul vette. De üldözése sohasem lankadt.

Cherokee nem volt lassu. Tudott ő is gyorsan perdülni, fordulni, de akárhogy perdült, fordult, mindig elhibázta Fehér Agyart. Mire ő megmozdult, hol volt már akkor Fehér Agyar! Cherokee is csodálkozott. Sohase látott még olyan kutyát, amelyikkel nem lehet birokra kelni. Eddigi párviadalaiban mind a két ellenfél egyformán kereste a közeli harcot. De Fehér Agyar mindig távol tartotta magát tőle. Táncolt, ugrált, itt volt, ott volt, mindenütt volt. Alig hogy belevágta fogát, már el is eresztette és odább suhant, mint a nyil.

Fehér Agyar nem tudott Cherokee nyakának puha alsó részéhez férkőzni. A bulldog tulságos alacsony volt s előálló állkapcsai is védelmezték. Fehér Agyar sebesületlenül szökkent ide-oda, mialatt Cherokee sebei egyre szaporodtak. Nyakának, fejének mindkét oldala fel volt tépve, hasogatva, bőven folyt a vére, de ez egy cseppet sem hozta ki a sodrából. Kitartóan folytatta az üldözést, csak egyszer állott meg egy pillanatra, mintegy zavartan, s a körülállókra pislogva kurta farkát csóválta harci készsége jeléül.

Ebben a pillanatban megint lecsapott rá Fehér Agyar, fölhasitva amugy is ronggyá szaggatott füle maradványát, aztán villámként szökött tovább. Cherokee nekibőszülve folytatta tovább az üldözést és a belső körön futva csak arra törekedett, hogy Fehér Agyar torkát halálthozó állkapcsába kaphassa. De egy hajszállal elhibázta a szökést s a tömegben a tetszés moraja zugott fel, amikor Fehér Agyar, a veszélyt kikerülve az ellenkező irányban félreugrott.

Az idő haladt. Fehér Agyar tovább táncolt, fordult, perdült, szökkent ki és be, uj meg uj sebeket ejtve, a bulldog pedig ádáz eltökéléssel ment utána. Előbb-utóbb ugyis eléri célját, ő adja a harcdöntő harapást. Addig a másik csak hadd ejtsen rajta annyi sebet, amennyit tud. Füle már rojtokká volt szaggatva, tarkója és válla tiz sebből vérzett, még az ajkát is felszaggatták ellenfelének villámgyors vágásai, amelyeket ő sem előrelátni, sem kivédeni nem tudott.

Fehér Agyar többizben megkisérelte, hogy a másikat feldöntse, de magasságban tul nagy volt köztük a különbség. Cherokee tulságosan zömök volt és tulságosan közel volt a földhöz. Fehér Agyar ezt a cselt a kelleténél eggyel többször próbálta meg. Gyors perdüléseinek és fordulásainak egyikénél ballapockája fedezetlenül tárult Cherokee felé, mert Cherokee lassabban fordult, mint ő. Fehér Agyar Cherokeera vetette magát, de saját válla a másiknál sokkal magasabb volt s oly erővel történt az összeütközés, hogy ugrásának ereje átvetette a másik teste fölött. Ez volt Fehér Agyar hosszu pályafutása alatt az egyetlen eset, mikor elvesztette lába alól a talajt. A levegőben fél bukfencet vetett és a hátára esett volna, ha macskaszerü ügyességgel meg nem fordul a levegőben, hogy lábával érjen földet. Még igy is erősen megütötte az oldalát. A következő pillanatban felugrott, de akkor a Cherokee fogai összezárultak a torkán.

Nem jó fogás volt, mert tulságosan lent volt a mellkas felé, de Cherokee azért nem eresztette el. Fehér Agyar talpra ugrott s eszeveszetten száguldott körül, hogy lerázza magáról a bulldog testét. Ez a belécsimpaszkodó, rajta lógó teher őrültté tette. Korlátozta mozdulatait és szabadságát. Olyan volt, mint egy csapda, ami ellen minden ösztöne fellázadt. Vad lázongás volt ez. Percekig olyan volt, mintha bomlott eszü lett volna. Az élet legmélye nyilatkozott meg benne, az élniakarás töltötte el egész valóját. A puszta élet viaskodott benne. Az értelmesség eltünt belőle, mintha soha eszes állat nem lett volna. A gondolkozás elmerült a husnak élet és mozgás után való vak vágyában; mozogni, minden áron mozogni akart, folytonosan mozogni, mert a mozgás volt életének egyetlen kifejezése.

Körbe-körbe száguldott, forgott, perdült előre és hátra, hogy lerázza a torkán lógó őtvenfontos terhet.

A bulldog nem csinált semmi egyebet, mint kapaszkodott. Itt-ott, de ritkán, leért lába a földre és ilyenkor nekifeszült Fehér Agyarnak. De a következő pillanatban Fehér Agyar tovább vonszolta, körberagadta magával, őrjöngő forgás kavarodásában. Cherokee egész lénye egy volt ösztönével. Tudta, hogy a helyes dolgot cselekszi, mikor belekapaszkodik Fehér Agyarba és valami boldog, kielégült gyönyört érzett. Ilyenkor lehunyta szemét és hagyta, hogy Fehér Agyar ide-oda rángassa, cibálja, nem törődött az ütésekkel, amiket közben kapott. Ez mind nem számitott. A fődolog volt a fogás és a fogást: azt tartotta.

Fehér Agyar csak akkor csendesült le, mikor kifáradt. Nem tehetett semmit és nem értett semmit. Soha, mióta harcolt, vele ilyesmi nem történt. A kutyák, amelyekkel eddig szembe került, nem harcoltak ilyen módon. Azok haraptak és elugortak, haraptak, hasitottak és elugortak. Félig oldalára feküdt és lélegzet után kapott. Cherokee még mindig nem eresztette el a torkát, ránehezedett, hogy egészen oldalt fordithassa. Fehér Agyar ellenállt, de érezhette, mint nyitja könnyedén szét állkapcsát Cherokee és mint csukja össze megint rágásszerü mozdulatokkal, hogy magasabb helyen haraphasson a torkába. Minden rágó mozdulattal közelebb-közelebb jutott torkához. A bulldog módszere az volt, hogy megtartsa, amit már megkapott, s hozzászerezzen annyit, amennyit csak lehet. Az alkalom kedvezett neki, ha Fehér Agyar nyugton maradt. Ha Fehér Agyar küzdött, Cherokee megelégedett a puszta kapaszkodással is.

Cherokee kidudorodó tarkója volt az egyetlen, amihez Fehér Agyar a fogaival férhetett, mert az éppen ott fogta meg, ahol a nyak a vállhoz izül. De Fehér Agyar nem értett a rágással való viaskodáshoz, állkapcsai sem voltak arra alkalmasak. Egy darabig vadul hasogatott és szakitott agyaraival. De a helyzetükben való változás más ötletet adott neki. A bulldognak sikerült őt a hátára forditani, és – még mindig tartva a torkát – egyszerre föléje került. Fehér Agyar, mint a macska, behuzta hátsó lábait és ellenfele hasának döfve, hosszu, tépő karmolással igyekezett feltépni Cherokee hasát. Cherokee belei ki is omoltak volna, de Cherokee gyorsan megfordult tulajdon fogása körül és Fehér Agyar testével derékszögbe került.

Nem volt rá mód, hogy Cherokee harapásától meg lehetett volna szabadulni. Olyan volt ez, mint a Sors maga, kérlelhetetlen. Lassan-lassan fölfelé nyomult a főütőér mentén. Fehér Agyart a haláltól egyedül csak nyakának laza bőre és sürü tömött bundája mentette meg. A bunda betömte Cherokee száját szőrrel és csaknem meghiusitotta a harapás erőlködését. De nyomról-nyomra, harapásról-harapásra több bőrt és szőrt kapott a szájába Cherokee. Igy lassankint fojtogatni kezdte Fehér Agyart. Fehér Agyar lélegzetvétele egyre nehezebbé vált, amint az idő haladt.

Már-már ugy látszott, a viadalnak vége van. A Cherokeera fogadók tomboltak örömükben és nevetségesen magas téteket kináltak. A Fehér Agyar-pártiak ennek megfelelően elcsendesedtek és tiz, sőt husz az egy ellen sem voltak hajlandók fogadást kötni Fehér Agyarra. Mégis akadt egy ember, aki gyorsan megkötött egy fogadást, melyben ötvenet kináltak neki egy ellen. Szépséges Smith volt ez az ember. Egy lépést tett a kör belseje felé, kinyujtott ujjával Fehér Agyarra mutatott és gunyos hahotában tört ki. Ez hatott. Fehér Agyar vadul őrjöngött, összeszedte még megmaradt erejét és talpra állott és ötven fontnyi terhével a nyakán körberohant. Dühe rémületté változott. Az élete legmélyebb ösztönei lettek urrá rajta és okossága eltünt a puszta élnivágyás mögött. Körbe-körbe, megint vissza, megbotolva, leesve és föltápszkodva, néha még hátsó lábaira is állva és ellenségét a levegőbe emelve hiába küzködött, hogy lerázza magáról a lerázhatatlan halált.

Végre hátratántorodott és elbukott, kimerült s a bulldog azonnal feljebb nyomult harapásaival, közelebb férkőzve, mind több és több szőrrel boritott hust tömködve szájába, kegyetlenebbül fojtogatva Fehér Agyart, mint valaha. Taps és ujjongás üdvözölte a győzőt. Kiáltás hallatszott: Cherokee! Cherokee! Cherokee minderre csak kurta farkának vidám csóválásával felelt. De a tetszészaj nem vonta el figyelmét feladatáról. Semmi barátságos összeköttetés nem volt a farkcsóválás és hatalmas állkapcsának harapása közt. Minden farkcsóválás dacára könyörtelenül fogvatartotta kegyetlen harapásával Fehér Agyar torkát.

Ekkor valami más vonta el a nézők figyelmét. Szánkócsilingelés és kutyahajtó kiabálása hallatszott. Az arcok, a rendőrségtől való féltükben aggódókká váltak. Csak Szépséges Smith arca nem változott. Két ember jött kutyavontatta szánkóval az ösvényen lefelé. Ugy látszott, valami bányakutatásról térhettek vissza. Mikor a csődületet meglátták, megállottak, hogy megtudják, mi lehet az izgalom oka. A kutyahajtó bajuszt viselt, a másik, a fiatalabb és magasbb, simára volt borotválva s arcát pirosra festette a futás és a fagyos levegő.

Fehér Agyar már alig-alig moccant. Néha-néha még tett egy-egy ellenállási kisérletet, de eredménytelenül. Alig tudott lélegzeni s ami kevés lélegzet még volt, az is egyre fogyott az egyre szorosabbra váló kegyetlen harapás alatt. A bulldog már régen fölszakitotta volna nyaki ütőerét, ha első harapása nem történt volna oly nagyon alant. Igy sok időbe került, mig Cherokee a kellő helyre rágódott s a rágás alatt szája egész tele lett szőrrel s a laza bőr ráncaival.

Ezalatt a Szépséges Smithben alvó vadállat felriadt s elvette még azt a kis józan eszét is, ami máskor legalább megvolt benne. Amikor látta, hogy Fehér Agyar szeme elmered, tekintete megüvegesedik, tudta, hogy a küzdelem elveszett. Kitört belőle a vadállat, Fehér Agyarnak esett és vadul verni kezdte. Pisszegés hangzott a tömegből és néhány tiltakozó kiáltás, ez volt minden. Mialatt ez történt és Szépséges Smith a kutyát rugdosta, mozgolódás támadt a tömegben. A magas fiatalember, vállal és könyökkel dolgozva, minden teketória nélkül áthatolt a tömegen. Amint az idegen a körbe lépett, Szépséges Smith meg akarta rugni Fehér Agyart. Egy lábon állt és egyensulya igen bizonytalan volt. A jövevény öklével az arcába csapott. Szépséges Smith másik lába is elhagyta az anyaföldet s egész teste a levegőbe látszott emelkedni, amint hanyatt s egyenest a hóba zuhant. A jövevény a tömeghez fordult.

– Gyávák! Bitangok! – kiáltotta.

Maga is indulatban volt, de józan indulatban. Szürke szemei ércesen, acélosan villámlottak a tömeg felé. Szépséges Smith ujra lábra állott és feléje tartott, szepegve, gyáván. A jövevény nem értette a dolgot. Nem tudta, hogy a másik mily nyomorult gyáva és azt hitte, hogy verekedni akar. S igy egy «Te bestia!» kiáltással egy ujabb ökölcsapással ujra hátrateritette. Szépséges Smith látta, hogy a hó a legbiztosabb hely az ő számára s ott maradt, ahol volt, kisérletet sem téve a felkelésre.

– Gyere, Matt és segits, – szólt a jövevény a kutyahajtónak, ki őt a körbe követte.

A két ember a kutyák fölé hajolt.

Matt megfogta Fehér Agyart, hogy elhuzza, mihelyt Cherokee szoritása enged. A fiatalabb ezt ugy akarta elérni, hogy a bulldog állkapcsait a kezébe fogta és próbálta szétfesziteni. Hiu erőlködés volt. Amint huzta, ráncigálta és feszegette, minden kilégzésével azt fujta: «Bestia!»

A csődület kezdett elégedetlenkedni, egyesek tiltakoztak a játék elrontása miatt, de elhallgattak, amikor a jövevény feltekintett munkájából és rájuk meredt.

– Átkozott bestiák! – fujta és folytatta dolgát.

– Nem használ az semmit, Mr. Scott, igy nem lehet szétválasztani, – szólt Matt végre.

A két ember szünetet tartott és nézte a kutyákat.

– Nem vérzik nagyon, – mondta Matt, – még nem kapta be egészen.

– De minden pillanatban megteheti, – felelt Scott. – Láttad? Most is tovább ment egy keveset.

A fiatalabb egyre izgatottabb lett és aggodalma Fehér Agyar sorsa miatt egyre növekedett. Hevesen csapkodta Cherokee fejét, de az nem gyengitette a fogását. Cherokee csóválta a farkát annak jeléül, hogy érti az ütések jelentését, de ő tudta, hogy igaza van és az egyedüli helyes dolgot cselekszi, midőn a fogását tartja.

– Nem segitene valamelyikötök? – fordult Scott a tömeghez.

Senki sem ajánlkozott. Ahelyett a népség gunyosan biztatta.

– Valami feszitővas kellene, – tanácsolta Matt.

A másik oldalzsebébe nyult és elővette revolverét s csövét a bulldog állkapcsai közé próbálta fesziteni. Nyomta, feszitette teljes erővel, ugy hogy tisztán lehetett hallani, amint az acél a zárt fogsorokhoz ütődött. Mindkét ember a kutyák fölé hajolva térdelt. Tim Keenan a körbe lépett, megállott Scott mellett és vállára tette a kezét.

– Ne törje el azokat a fogakat, idegen, csak azt ajánlom, – mondta fenyegetve.

– Akkor a nyakát töröm, – válaszolta Scott s folytatta a feszegetést a revolvercsővel.

– Azt mondtam, el ne törje azokat a fogakat, idegen, – ismételte a fáró-bankár még fenyegetőbben, mint előbb.

De hogyha csak fenyegetni akart, akkor célt tévesztett. Scott nem hagyta abba a munkáját, mindössze azt mondta hidegen:

– A maga kutyája?

A fáró-bankár igenlően morgott.

– Hát akkor jöjjön és segitsen kinyitni az állkapcsát.

– Hát, idegen, bizony én nem szégyellem bevallani, hogy ez olyan valami, amire magam sem jöttem rá. Nem tudom a nyitját.

– Akkor menjen el az utból és hagyjon békén. Dolgom van.

Tim Keenan csak állott mellette, de Scott nem vett további tudomást róla. Már sikerült a csövet az egyik oldalon bedugni és most azt próbálta, hogy kitolja a másik oldalon. Mikor ez megvolt, óvatosan feszegetni kezdte, fokozatosan lazitva az állkapcsokat, mig Matt lassan kiszabaditotta Fehér Agyar összemarcangolt nyakát.

– Álljon ide és fogja meg a kutyáját, – szólt oda Scott a bulldog tulajdonosának parancsolóan.

A fáró-bankár engedelmesen lehajolt és erősen megfogta Cherokeet.

– Na most! – szólt Scott, egy végsőt feszitve.

A kutyákat szétválasztották a bulldog ellenkezése közepette.

– Vigye el! – rendelkezett Scott és Tim Keenan elvitte Cherokeet vissza a tömegbe.

Fehér Agyar több eredménytelen kisérletet tett a felkelésre. Egyszer már lábra állott, de elgyengült lábai nem birták el testének terhét és visszaroskadt a hóba. Üveges szemei félig le voltak hunyva, állkapcsai nyitva, nyelve kinyult. Minden látszat szerint halálra vált. Matt vizsgálta:

– Bizony nincs már benne sok élet, – mondotta, – de még lélekzik.

Szépséges Smith talpra állott és nézte Fehér Agyart.

– Matt, mennyit ér egy jó szánhuzó kutya? – kérdezte Scott.

A kutyahajtó, még mindig térden és Fehér Agyar fölé hajolva, gondolkozott egy darabig.

– Háromszáz dollárt, – felelte.

– S mennyit ér egy olyan, amelyik ugy össze van marcangolva, mint ez itt? – kérdé Scott Fehér Agyarra mutatva.

– Félannyit, – mondta a kutyahajtó.

Scott Szépséges Smithhez fordult.

– Hallottad, te bestia? Elveszem a kutyádat és adok helyette százötven dollárt.

Kinyitotta a tárcáját és kiolvasta a pénzt.

Szépséges Smith hátratette a kezét és visszautasitotta az elébe tartott pénzt.

– Nem adom el, – mondotta.

– De igenis, hogy eladod, mert én megveszem, – bizonygatta a másik. – Itt a pénzed, a kutya az enyém.

Szépséges Smith még mindig hátratett kézzel lépett vissza.

Scott feléje ugrott, öklét ütésre emelve. Szépséges Smith, ütéstől tartva, visszahuzódott.

– Nekem is vannak jogaim, – siránkozott.

– Eljátszottad a jogodat, hogy az a kutya a tied legyen, – volt a válasz. – Vedd el ezt a pénzt, vagy azt akarod, hogy ujra megüsselek?

– Jól van, – mondta Szépséges Smith ijedten, – de tiltakozás mellett veszem el a pénzt. Ez a kutya kincsesbánya. Azt nem lehet tőlem elrabolni. Az embernek jogai vannak.

– Ugy van, – válaszolt Scott, – az embernek jogai vannak, de te nem ember vagy, hanem bestia.

– Várjon, majd ha Dawson-ba megyek, – fenyegetődzött Smith. – Majd meglátjuk, a törvény kinek ád igazat.

– Ha kinyitod a pofádat Dawsonban, kikergettetlek a városból. Megértetted?

Szépséges Smith morgott.

– Megértetted? – dörgött a másik.

– Igen, – morgott Szépséges Smith eloldalogva.

– Igen, hát még?

– Igen, uram, – vicsorgott Szépséges Smith.

– Vigyázz, harap, – kiáltotta valaki s nagy röhej támadt utána.

Scott hátat forditott neki és a kutyahajtónak segitett, aki Fehér Agyar fölé hajolva dolgozott.

Néhány ember már elmenőben volt, mások csoportokban állottak, nézelődtek s beszélgettek. Tim Keenan az egyik csoporthoz csatlakozott.

– Ki ez a pofa? – kérdezte.

– Weedon Scott, – felelte valaki.

– Ki az ördög ez a Weedon Scott? – kérdezte megint a fáró-bankár.

– Hires bányaszakértő. Minden nagy kutyával jóba van. Ha nem akarsz bajba kerülni, akkor csak térj ki az utjából, azt tanácslom. A bányatisztek mind jóbarátai. Az aranybányák biztosa pedig testi-lelki cimborája.

– Mindjárt gondoltam, hogy valaki, – jegyezte meg a fáró-bankár. – Azért nem emeltem rá kezet.

V. FEJEZET.
A rettenthetetlen.

– Hiába minden, – vallotta be Weedon Scott.

Faházikója lépcsőjén ült s a kutyaidomitóra nézett, aki egy vállvonással felelt, ami épp oly reménytelenséget fejezett ki.

Együtt nézték Fehér Agyart, amint kifeszitett lánca végén horkantva, berzenkedve, vadul erőlködött a szánkóhuzó kutyák felé.

A szánkóhuzó kutyák, miután számtalan leckét kaptak egy bot segitségével Mattól, megtanulták, hogy hagyják magára Fehér Agyart, s most ott feküdtek kellő távolságban, látszólag teljesen megfeledkezve Fehér Agyarnak még a létezéséről is.

– Farkas ez és nincs rá mód, hogy megszeliditsük, – jelentette ki Weedon Scott.

– Nem lehessen tudni, – ellenkezett Matt. – Mért ne lehetne benne kutyavér? Egy dolgot tudok s abban aztán bizonyos is vagyok.

A kutyahajtó elhallgatott és bólintott fejével a Moosehide hegyek felé.

– Ki vele, mit tudsz? – szólt Scott élesen egy kis várakozás után. – Köpd ki, amit mondani akarsz.

A kutyahajtó hüvelykujjával visszafelé Fehér Agyarra mutatott.

– Kutya, vagy nem kutya, annyi bizonyos, hogy ez már hámba volt törve valahol.

– Ugyan!

– Ha én mondom, elhiheti. Nézze meg jól. Látja azokat a nyomokat a melle körül?

– Igazad van, Matt. Szánkóhuzó kutya volt, mielőtt Szépséges Smith megkaparitotta volna.

– És nem tudom, miért ne lehetne szánkóhuzó kutya megint.

– Gondolod? – kérdezte Scott kiváncsian. Aztán a remény kialudt arcából, s megrázta a fejét. – Két hete van nálunk s sohse volt vadabb, mint ebben a pillanatban.

– Adjon módot neki a megtérésre, – tanácsolta Matt. – Eressze egy kicsit szabadon.

A másik hitetlenül nézett rá.

– Igen, – folytatta Matt, – tudom, hogy már megpróbálta, de még nem vette elő a botot.

– Hát próbáld meg te.

A kutyahajtó keritett egy botot és a megláncolt állat felé közeledett. Fehér Agyar ugy tekintett a botra, mint a ketrecbe zárt oroszlán ápolója korbácsára.

– Lám, hogy szemmel tartja a botot, – mondotta Matt. – Ez jó jel. Nem bolond ez. Nem mer nekem jönni, mig a botot a kezemben látja. Nem sült bolond ez, bizony.

Mialatt Matt keze a nyakához közeledett, Fehér Agyar berzenkedett, horkantott és meglapult. De mialatt figyelte a közeledő kezet, ugyanakkor figyelte a fenyegetően felemelt botot is. Matt eloldozta a láncot a nyakáról és hátralépett.

Fehér Agyar nem tudta elhinni, hogy kiszabadult. Hónapok teltek el, mióta Szépséges Smith kezébe került s azóta egy pillanatra sem volt szabad, kivéve, mikor eleresztették, hogy megvivjon egy másik kutyával. A harc után rögtön fogságba vetették megint.

Nem tudta, mihez kezdjen. Talán valami uj ördöngősséget szabaditanak rá az istenek. Lassan, óvatosan lépkedett, elkészülten arra, hogy bármily pillanatban megtámadhatják. Nem tudta, mit tegyen, mindez olyan példa nélkül való volt. Elővigyázatosan kitért a két isten elől és a kabin sarkához ment. Semmi sem történt. Valósággal zavarban volt, megint előre jött, vagy tizenkét lábnyira megállott s behatóan nézett a férfiakra.

– Nem szökik el? – kérdezte uj gazdája.

Matt vállát vonta.

– Meg kell próbálni. Hogy megértsük, ahhoz ez az egyetlen módunk.

– Szegény ördög, – sajnálkozott Weedon Scott. – Amire szüksége van, az csak egy kis emberi jóság, – tette hozzá és bement a kabinjába.

Egy darab hussal tért vissza, melyet odadobott Fehér Agyarnak. Fehér Agyar félreugrott és távolról gyanakodva vizsgálta a husdarabot.

– Csiba te, Major! – kiáltott Matt figyelmeztetően, de elkésve.

Major odaugrott a hushoz. Alighogy szájába vette a hust, Fehér Agyar nekiment és feldöntötte. Matt segiteni akart a bajba jutott kutyán, de Fehér Agyar gyorsabb volt, mint ő. Major lábára állott, de a torkából kiömlő vér mind szélesebb ösvényben festette pirosra a havat.

– Ez megjárta, de meg is érdemelte, – szólt gyorsan Scott.

De Matt már futott, hogy agyba-főbe verje Fehér Agyart. Egy szökés, a fogak villanása és egy éles kiáltás hallatszott. Fehér Agyar, ádázul horkantva, visszafelé csuszott egy pár rőfnyit, mialatt Matt megállt és lábát vizsgálgatta.

– Ugy kellett nekem, – jelentette ki elszakadt nadrágjára és alsó ruházatára s a növekvő piros foltra mutatva.

– Mondtam neked, hogy reménytelen az eset, – szólt Scott elbátortalanodva. – Keresztül gondoltam én ezt az ügyet. Most már tudom, mit kell tennem. Csak egyet tehetünk.

Amint igy beszélt, kényszeredetten huzta ki revolverét, kinyitotta a forgó dobját és megnézte, töltve van-e.

– Nézze, Mr. Scott, – ellenkezett Matt. – ez a kutya keresztülment minden poklon. Nem kivánhatja, hogy olyan legyen, mint az égből alászállt angyal. Adjon időt neki.

– Mit csinált Majorral? – vetette ellene a másik.

A kutyahajtó végignézett a sebzett állaton. A kutya lefeküdt a hóba, tulajdon vérének tavába és haldokolt.

– Megérdemelte. Ön maga mondta, Mr. Scott. El akarta venni Fehér Agyar husát és most halott, akár a kő. De hát ez nem is lehetett máskép. Nem adnék két garast az olyan kutyáért, amelyik veszni hagyja a maga ételét.

– De téged is megharapott, Matt. Ha már nem tekintjük a kutyát, legyünk tekintettel önmagunkra. Valahol meg kell huzni a határvonalat.

– Én is megérdemeltem, – érvelt Matt makacsul. – Minek akartam megverni? Ön maga mondta, hogy a kutyának igaza volt. Nekem nem volt igazam, hogy meg akartam verni.

– Csak jót tennék vele, ha megölném, – erősködött Scott. – Nem lehet megszeliditeni.

– Lássuk csak, Mr. Scott. Adjunk neki időt. Hiszen még semmire sem volt sem módja, sem ideje. Egyenest a pokolból jön s most először van szabadon. Adjon alkalmat neki s ha azután is látom, hogy nincs benne egy szikrányi jóravalóság sem, magam lövöm agyon. Jó lesz?

– Isten látja lelkemet, hogy nem akarom megölni s azt sem, hogy más ölje meg, – szólt Scott, eltéve revolverét. – Szabadon hagyjuk és megtudjuk, jósággal mire megyünk vele. Mindjárt ki is próbálom.

Fehér Agyar felé ment s kedvesen, hizelgőn kezdett beszélni vele.

– Jó volna, ha botot venne a kezébe, – intette Matt.

Scott rázta a fejét s ment előre, hogy megnyerje Fehér Agyar bizalmát.

Fehér Agyar gyanakodott. Valami fenyegeti őt. Megölte az isten kutyáját, megharapta az isten istentársát, ugyan mit várhatott volna ezek után mást, mint rettenetes büntetést. De mindezek dacára az maradt, ami volt: rettenthetetlen. Szőre felborzadt, foga villogott, szeme figyelt, egész lénye harcra kész volt. Az isten kezében nem volt bot, azért hagyta, hogy egész közel menjen hozzá. Az isten keze előrenyult s leszállóban volt a kutya fejére. Fehér Agyar összrázkódott és egész teste megfeszült, ahogy lelapult e kéz közeledtére. Valami veszedelmet érzett, valami árulást, vagy más ilyes valamit. Ösmerte az istenek kezének sulyát, ösmerte kipróbált erejét és fájdalmat okozó képességét. Aztán feltámadt az érintés iránt való régi ellenszenve is. Még fenyegetőbben morgott, még jobban lehasalt, de a kéz egyre jobban ereszkedett lefelé. Nem akarta megharapni ezt a kezet s eltürte a közelgő veszélyt, mig csak az ösztöne, kielégithetetlen élnivágyása, urrá nem lett rajta.

Weedon Scott azt hitte, elég gyors arra, hogy elkerülje a harapást. Még nem ösmerte Fehér Agyar utólérhetetlen gyorsaságát, amint egy összecsavarodott kigyó gyorsaságával és biztonságával támadott.

Scott meglepetésében hangosan felkiáltott, megfogta és szorosan leszoritotta sebzett kezét. Matt nagyot káromkodott és mellé ugrott. Fehér Agyar lelapult és hasmánt csuszott visszafelé, szőrét borzalva, fogát mutogatva s fenyegetően villogva. Olyan borzalmas verést várt, mint amilyet Szépséges Smithtől kapott.

– Mi az? Mit csinálsz? – kiáltott Scott hirtelen.

Matt beugrott a kabinba és egy puskával tért vissza.

– Semmit, – válaszolt lassan, valami gondtalan nyugalommal, – csak megtartom, amit igértem. Most rajtam a sor. Megölöm, mert nem tehetünk vele mást.

– Nem, ne bántsd.

– De igen, megölöm. Nézzen ide.

Mint ahogy Matt az imént, ugy védte most Scott Fehér Agyart.

– Te magad mondtad, hogy engedjünk időt és módot neki. Hisz csak az elébb kezdtük el. Nem büntethetjük mindjárt az elején. Én is megérdemeltem, amit kaptam. És – nézd csak, mit mivel ez a kutya.

Fehér Agyar a kabin sarkához közel s tőlük negyven lábnyira vérfagyasztó gonoszsággal horkantott – nem Scottra, hanem a kutyahajtóra.

– Nahát! Akármi legyek! – mondta a kutyahajtó csodálkoztában.

– Nézd, milyen okos a tekintete, – érvelt Scott gyorsan. – Épp olyan jól ismeri a fegyvert, mint te magad. Ez az állat okos, nagyon okos, ennyi okosságot nem szabad elpusztitanunk. Tedd le azt a puskát.

– Jól van, leteszem, – egyezett bele Matt és egy facölöpnek támasztotta a fegyvert. De nézzen csak oda, – kiáltott egy pillanat mulva.

Fehér Agyar nyugodtan lefeküdt és elcsendesedett.

– Ezt érdemes lesz megnézni. Figyeljen ide.

Matt a puskáért nyult s abban a pillanatban Fehér Agyar veszett morgásba kezdett.

Matt elment a puskától és Fehér Agyar fogai eltüntek, az állat lecsendesedett.

– No, most csak a tréfa kedvéért.

Matt megfogta a puskát és lassan a vállára emelte. Fehér Agyar horkantása ujra kezdődött ennél a mozdulatnál és leghangosabb volt a horkantás, mikor a puska Matt vállára került. Egy pillanattal előbb, semhogy a puska egy magasságba került volna vele, Fehér Agyar oldalt ugrott a kabin sarka mögé. Matt ámultan állott a hóban, arra a letaposott üres térre meredve, ahol az imént még Fehér Agyar helye volt.

A kutyahajtó csendesen letette fegyverét, aztán megfordult és gazdájára nézett.

– Most már hiszek önnek, Mr. Scott. Ez a kutya tulságosan okos arra, hogy megöljem.

VI. FEJEZET.
Hogyan kell szeretni?

Fehér Agyar, közeledni látván Weedon Scottot, horkantott és berzenkedett, jeléül annak, hogy nem hajlandó magát a büntetésnek alávetni. Huszonnégy órája mult, hogy felszakitotta azt a kezet, mely most be volt pólyázva s egy kendővel felkötve, hogy ne vérezzék. A multban megtanulta Fehér Agyar, hogy a büntetés néha késik, de el nem marad és ugy sejtette, hogy most ilyen büntetésben lesz része. Hogy is lehetett volna másképen? Olyasmit követett el, ami szentségtörés számba ment, az isten szent husába vájta fogát s még hozzá egy felsőbbrendü fehér isten husába. Mióta az istenekkel tartott, ilyesmi sohsem mulhatott el büntetés nélkül.

Az isten, egy pár lépésnyire tőle, leült. Fehér Agyar ebben nem látott semmiféle veszedelmet. Ha az istenek büntetést osztogattak, mindig talpon voltak. S amellett ennek az istennek sem bot, sem korbács, sem lőfegyver nem volt a kezében. Aztán meg ő maga szabad volt. Sem lánc, sem bot nem kötötte meg. Elillanhat biztos távolságba, mialatt az isten fölkel és lábára áll. Addig majd csak vár és figyel.

Az isten nyugodt maradt, nem mozdult és Fehér Agyar horkantása lassan morgássá változott, aztán ez is elhalt. Fehér Agyar elhallgatott. Ekkor megszólalt az isten s szavának első hangjaira a szőr égnek meredt Fehér Agyar nyakán s ujra morgás támadt a torkában. De az isten semmi ellenséges mozdulatot nem tett, nyugodtan beszélt tovább. Egy ideig Fehér Agyar morgása kisérte beszédét, az emberi hang és a morgás közös ritmusával. De az isten szakadatlanul beszélt. Beszélt Fehér Agyarhoz, ahogy még nem beszélt Fehér Agyarhoz senki. Gyöngéden és hizelkedve beszélt olyan nemességgel, mely nem tudni, hogyan, miként, meghatotta Fehér Agyart. Unszoló ösztöneinek dacára, saját maga dacára, Fehér Agyar hinni kezdett ennek az istennek. Valami biztonságérzés fogta el, mely ellentétben állt minden tapasztalattal, amit az emberek körül szerzett.

Hosszu idő mulva az isten felállt és a kabinba ment. Fehér Agyar aggódva vizsgálgatta, mikor megint kijött. Nem volt sem korbácsa, sem botja, sem fegyvere. Sebzett kezét sem dugta a háta mögé, mintha abban rejtegetne valamit. Leült ugyanarra a helyre, mint az imént, egy pár lábnyira tőle. Egy kis darab hust nyujtott feléje. Fehér Agyar fülét hegyezve, gyanakodva vizsgálgatta a hust, félszemmel a husra, félszemmel az istenre ügyelve, éberen minden nyilvánvaló merénylettel szemben. Teste megfeszült s készen volt arra, hogy elugorjék az ellenséges cselekedet legcsekélyebb mozdulatára.

De a büntetés egyre késett. Az isten csupán közel tartotta orrához a husdarabot. A hus nem látszott gyanusnak. Ám Fehér Agyar még mindig gyanakodott, s bár a hust apró, kinálgató mozdulatokkal egyre közelebb tolták hozzá, még se érintette meg. Az istenek nagyon is okosak, nem lehet elképzelni, mennyi mesteri árulás rejtőzködhetik e látszatra oly ártalmatlan husdarab mögött. A mult tapasztalatai, különösen az indiánus asszonyok mellett szerzettek, megtanitották arra, hogy hus és büntetés sokszor baljóslatuan összefügg egymással.

Végre az isten ledobta a hust a hóba Fehér Agyar lábai elé. Fehér Agyar gondosan megszagolta a hust, de még mindig nem nézett oda. Mialatt szagolgatta a hust, az istent tartotta szemmel. Semmi sem történt. Szájába vette a hust és lenyelte. Még most se történt semmi sem. Az isten egy másik darab hust kinált oda neki. Megint nem fogadta el a hust az isten kezéből s az isten megint elébe dobta a hóba. Ez egy párszor ismétlődött. Később az isten nem akarta a hust a hóba dobni. A kezében tartotta s állhatatosan nyujtotta Fehér Agyar felé.

A hus jó volt és Fehér Agyar éhezett. Nyomról-nyomra, véghetetlen vigyázatossággal közeledett a kéz felé. Végre eljött az idő, mikor elhatározta magát, hogy az isten kezéből egyék. Nem vette le szemét egy percre sem az istenről, hátraszegzett füllel tolta előre fejét, szőre a hátán önkénytelenül is égnek meredt. Lassu morgás támadt torkában, mintegy figyelmeztetőül, hogy nem lehet tréfálni vele. Megette a hust és semmi baj nem történt. Darabról-darabra végre megette mind a hust és még se történt semmi sem. A büntetés egyre késett.

Megnyalta száját és várt. Az isten tovább beszélt. Szavában jóság volt, – valami, amiről Fehér Agyarnak semmi tapasztalata nem lehetett. Benne magában is olyan érzés támadt, amilyet azelőtt nem érzett soha. Valami különös elégtételt és teljesülést érzett, mintha valamely vágyát elégitették volna ki, vagy szivének valami ürességét töltötték volna be. Ösztönének sarkantyuja s a mult tanulságai arra intették, hogy óvatos legyen. Az istenek ügyesek s céljaik elérésére elképzelhetetlenül sok utjuk-módjuk van.

Ah! igen, igy gondolkozott! Ime az isten keze, mely oly jól tud sebezni, fájdalmat okozni, most feléje nyul, hogy leszálljon fejére. De az isten szava egyre hallatszott. Hangja lágy volt és hizelgő. A fenyegető kéz dacára a hang bizalmat keltett. A bizalmat keltő hang dacára a kéz fenyegetett. Fehér Agyart két ellentétes érzés rohanta meg. Ugy látszott, hogy darabokra kell szakadnia, oly rettentő volt az az ellenőrzés, amit gyakorolt, hogy összetartsa az ellenkező erőket, melyek szokatlan határozatlanságot keltve benne, elkeseredetten küzdöttek benne az uralomért.

Végre megegyezett. Horkantott, berzenkedett, hátracsapta fülét. De nem harapott és nem ugrott félre. A kéz alászállt. Közelebb, közelebb jött. Megérintette fölálló szőre hegyét. Fehér Agyar összelapult ez érintés alatt. A kéz követte az ő lelapulását, erősebben simulva hozzá. Összezsugorodva, reszketve, Fehér Agyar még mindig uralkodott magán. Kegyetlen kinzó volt ez a kéz, amely érintette s erőszakot tett ösztönein. Fehér Agyar nem felejthette el egyetlen nap alatt mindazt a rosszat, amit emberek kezétől szenvedett. De az isten igy akarta s ő igyekezett, hogy engedelmes legyen.

A kéz felemelkedett és megint leszállott simogató, hizelgő mozdulattal. Valahányszor a kéz felemelkedett, Fehér Agyar szőre mindig égnek meredt. S valahányszor a kéz leszállt, Fehér Agyar hátracsapta fülét és torkában öblös morgás született. Fehér Agyar morgott és morgott, mintegy állandó óvásképen. Ezzel jelölte, hogy kész megtorolni mindenféle bántalmat, ami érheti. Mert nem lehet tudni, mikor sül ki, mi az isten végső szándéka véle. Lágy, bizalomkeltő szava bármely pillanatban a harag orditásává, kedves, simogató keze csavarszerü szoritóvá változhatik, hogy őt magával tehetetlenné tegye és kiossza a büntetést.

De az isten csak beszélt gyöngéden tovább s a keze barátságos ütögetéssel szállt és emelkedett. Fehér Agyar kettős érzés uralma alatt volt. Ösztöne tiltakozott az érintés ellen. Az érintés ellenkezett akaratával és korlátozta személyes szabadságát. S ez az érintés testileg még sem volt fájdalmas. Ellenkezőleg, gyönyörüséget okozott neki. A cirógatás lassan-lassan dörzsöléssé változott, az isten növelve a jóleső érzést, vakargatta Fehér Agyar füle tövét. Fehér Agyar még mindig félt, készenlétben állott, várva a kikerülhetetlen rosszat s szenvedett, vagy örvendezett, aszerint, amint egyik vagy másik érzés lett urrá rajta.

– Nahát! Akármi legyek!…

Igy kiáltott Matt, aki feltürt kabátujjal s egy piszkos mosogatódézsával kezében a kabinból lépett ki s arra a látványra, hogy Weedon Scott Fehér Agyart cirógatta, hirtelen abbahagyta a piszkos viz kilöttyentését.

Mikor Matt szava megtörte a csendet, Fehér Agyar hátraugrott és vadul morgott rá.

Matt rosszalóan nézte gazdáját.

– Ha nem veszi tőlem zokon, Mr. Scott, akkor megmondom, hogy fenemód bolondul cselekszik, majd megjárja!

Weedon Scott fölényesen mosolygott, fölkelt és Fehér Agyarhoz lépett. Hizelgően beszélt hozzá, de nem sokáig, aztán lassan kinyujtotta kezét s Fehér Agyar fejére tette és folytatta az abbahagyott cirógatást. Fehér Agyar türte és gyanakodó szemeit nem a cirógatón, hanem azon az emberen nyugtatta, aki még most is az ajtóban állt.

– Jó, jó, megengedem, hogy ön nagyszerü bányakutató, – jelentette ki a kutyahajtó a csalhatatlan tekintély hangján, – de ön eltévesztette életpályáját akkor, mikor kisfiu korában nem szökött meg, hogy cirkuszi mutatványos legyen.

Fehér Agyar morgott e hang hallatára, de most még sem ugrott el a kéz alól, mely egyre cirógatta fejét, nyakának hátsó részét hosszu, hizelgő simogatással.

Fehér Agyarra nézve ez volt a végnek kezdete, – bevégződése régi életének és a gyülölet uralmának. Uj és beláthatatlanul szép élet hajnala volt hasadóban. Weedon Scottnak sok gondolkodására és véghetetlen türelmére volt szükség, hogy mindez beteljesedjék. Fehér Agyar részéről e teljesülés nem kivánt kevesebbet valóságos forradalomnál. El kellett nyomnia természetének ösztönzését és sürgetését és gondolkodása, minden tapasztalata dacára meg kellett tagadnia magát az életet.

Az élet, amilyennek eddig ismerte, nemcsak hogy nem volt helye ilyesmi számára, amit most cselekedett, de minden parancsa ellenkezett azzal az érzéssel, aminek most átadta magát. Röviden, midőn már mindent megfontolt, még nagyobb elhatározásába került, mint az, mikor elhagyva az őserdőt, Szürke Hód rabságába adta magát. Abban az időben még nem volt más, mint egy kölyök, lágyan kerülve ki a teremtés kezéből, formája még kialakulatlan, a körülmény minden ujjnyomásának engedő. De most már minden máskép volt. A körülmények ujjnyomása nagyon is határozottan rányomta bélyegét. A sorsa Bajnok Farkassá formálta és keményitette, ádázzá és kegyetlenné, nemszeretővé és nemszeretetté. Hogy megváltozzék, lényének visszájára kellett fordulnia s mindezt akkor, mikor már elvesztette az ifjuság hajlékonyságát; mikor rostjai már szivósak és csomósak, mikor életszövedékeinek hossz- és keresztszálai gyémántkeménységüvé szilárdulva, keménnyé és hajlithatatlanná lettek, mikor szellemének arculata áthatolhatatlan lett, mint a vas, mikor ösztönei és lelkének törvényei változhatatlan szabályokká, gyanakodássá, gyülöletté és kivánságokká kristályosodtak.

De most is, életének fordulópontján, megint a körülmények ujjnyomása formálta ujabb alakba, ez kényszeritette, ez ösztökélte, ez lágyitotta meg azt, ami megkeményedett benne és formálta tetszetősebb alakba. A valóságban ez az ujj Weedon Scott nevét viselte. Ő nyult le Fehér Agyar lényének egész a gyökeréig és az ő jósága érintésére éledt fel az a képesség Fehér Agyarban, mely eddig bágyadva szundikált s már csaknem ki is aludt. Ilyen képesség volt a szeretet. Ez került a ragaszkodás helyébe, az eddigi legmagasabb érzés helyébe, mely erőt vett rajta az istenekkel való érintkezése nyomán.

De ez a szeretet nem virult ki egy nap alatt. A ragaszkodással kezdődött és ebből fejlődött lassan-lassan. Fehér Agyar nem szökött el, noha ezután szabadon járt, – mert ragaszkodott uj istenéhez. Jobb élet volt ez annál, amit Szépséges Smithnél a ketrecben folytatott és már nem tudott ellenni valamiféle isten nélkül. Természete parancsa volt, hogy az ember uralma alá vesse magát. Az embertől való függés pecsétje rányomódott azon a napon, mikor elhagyta a Vadont s várva a büntetést, odacsuszott Szürke Hód lábai elé. Ez a pecsét még mélyebben és kitörölhetetlenül nyomódott rá akkor, mikor, a nagy éhinség után, másodszor is elhagyta a Vadont, hogy visszatérjen Szürke Hód immár eledelben bővelkedő falujába.

Igy, mivel szüksége volt istenre s mert Weedon Scottot jobban kedvelte Szépséges Smithnél, Fehér Agyar maradt. Elösmerve tartozó hűségét, Fehér Agyar magára vette az őriző szerepét gazdája minden vagyona felett. A kabin körül csatangolt, mialatt a szánkóhuzó kutyák aludtak s az első éjjeli látogatónak bottal kellett ellene védekeznie mindaddig, mig Weedon Scott meg nem jelent, hogy kiszabaditsa. Fehér Agyar hamar megtanulta a különbséget a tolvaj és a becsületes ember között s felbecsülte a különbséget lépés és lépés, viselkedés és viselkedés között. Azt, aki bátor léptekkel egyenesen a kabinajtónak tartott, békén hagyta, bár éber figyelemmel kisérte mindaddig, mig az ajtó ki nem nyilt s gazdája az ő magaviseletét jóváhagyta. Az, aki halk, óvatos léptekkel, kerülő utakon osont s elővigyzatosan leskelődve, titokban akart közeledni, az nem részesült ilyen kedvező fogadásban. Fehér Agyar nem függesztette fel itéletét, mig az ajtó kinyilik. Az ilyen ember hirtelen, gyorsan és méltóság nélkül távozott.

Weedon Scott célul tüzte ki maga elé, hogy megváltsa Fehér Agyart, vagyis inkább, hogy megváltsa az emberiséget mindattól a rossztól, melyet Fehér Agyar fejére halmozott. Ez nála elv és lelkiismeret dolga volt. Érezte, hogy a rossz bánásmód miatt az emberiség adósa volt Fehér Agyarnak s ezt az adósságot kifizetni becsületbeli kötelesség. Igy ment ő előre a maga utján. Különösen jó volt a Bajnok Farkassal szemben. Egy nap sem mulasztotta el hogy meg ne simogassa, meg ne cirógassa jó hosszu ideig.

Amilyen gyanakodva és ellenségesen fogadta eleinte Fehér Agyar, annál jobban megszerette napról-napra e cirógatásokat. De volt valami, amiről nem tudott leszokni: a morgás. Morgott az első cirógatástól az utolsóig szüntelenül. De morgásába egy uj hang vegyült. Egy idegen nem vehette volna észre ezt az uj hangot, egy idegen nem hallott volna mást a morgásban, mint az őseredeti vadság megnyilvánulását, idegtépő és vérfagyasztó vadságot. De Fehér Agyar torka keményrostu volt annyi vad hang formálásától, mióta sok évvel ezelőtt apró dühének első reszelős kis hangjai elhagyták porontykorában a torkát és most nem tudta hangját meglágyitani, hogy kifejezze azt a szelidséget, amit érzett. Elég volt annyi, hogy Weedon Scott füle és rokonszenve észrevette ezt az uj hangot, melyet elboritottak a kegyetlenség hangjai, – a hangot, mely halvány kezdete volt a megelégedettség dallamának s melyet rajta kivül senki más nem hallhatott.

Amint a napok multak, a ragaszkodás szeretetté magasztosult. Fehér Agyar maga is mind jobban érezte ezt, noha nem tudhatta, mi az a szeretet. Ugy jelentkezett lényében, mint valami üresség, éhes, fájdalmas, követelő ür, mely azt akarta, hogy betöltsék. Fájdalom volt és nyugtalanság, mely csak akkor mult el, ha uj istene közelében lehetett. Ilyenkor a szeretet öröm volt számára, vad, borzongató kielégülés. De ha istene távol volt, a fájdalom és nyugtalanság visszatért, az üresség megint mardosta szivét és éhesen kiáltott kitöltés, kielégülés után.

Fehér Agyar azon az uton volt hogy megtalálja jobbik énét. Éveinek érettsége és életanyagának vad merevsége dacára természete kiterjeszkedett, megváltozott. Különös érzelmek és szokatlan erők lettek rajta urrá. Viselkedésének régi törvénye is megváltozott. A multban jobb szerette a kényelmet és a fájdalom megszünését, nem szerette a kényelmetlenséget, sem a fájdalmat és ehhez mérten viselkedett. Most minden másképp ment. Uj érzése okozta, hogy sokszor inkább választotta a kényelmetlenséget és a fájdalmat uj istene kedvéért. Igy, kora reggel, ahelyett, hogy kószált, vagy zsákmány után kóborolt volna, vagy valami védett zugban hevert volna, órákig várt a kabin komor küszöbénél, hogy egy pillantást vethessen istenének arcára. Éjszaka, ha istene hazajött, Fehér Agyar elhagyta meleg fekvőhelyét, melyet a hóban ásott magának, hogy egy jó szót, vagy barátságos csettintést kapjon gazdájától. Még a hust is, még azt is otthagyta, csakhogy gazdájával lehessen, hogy egy kis hizelgést kapjon tőle, vagy bekisérhesse a városba.

A ragaszkodás helyébe a szeretet lépett. És szeretet volt az a mérőón, amely leért azokba a mélységekbe, ahová a ragaszkodás sohsem tudott behatolni. S válaszul a szeretetre a mélységből uj érzés szállott fel: a szeretet. Amit kapott, ahhoz hasonlóval fizetett. Istene igazi isten volt, a szeretet istene, ragyogó és meleg istenség, melynek világánál Fehér Agyar egyénisége kinyilt, kivirult, mint a virág a nap csókjaitól.

Fehér Agyar nem tüntetett szeretetével. Már nagyon is öreg, nagyon is szigoru bordában szőtt ahhoz, hogy uj uton-módon fejezze ki érzelmeit. Nagyon is mérsékelt, nagyon is erősen megszokta az egyedüliséget. Nagyon is sokáig volt hallgatag, tartózkodó és egyedülvaló. Sohsem ugatott életében s most sem tanult meg ugatni, hogy üdvözölje istenét, mikor az hazaérkezett. Sohasem volt utjában, sohasem volt tulzó, vagy bolondos érzelmeinek kifejezésében. Sohsem szaladt istene elébe; bizonyos távolságról várta, de mindig ott volt és mindig várta. Szeretete imádathoz volt hasonló, néma, szóban nem nyilatkozó, hallgatag imádathoz. Csak szemeinek állandóan istenén függő tekintete árulta el szeretetét, ahogy állandóan szemmel tartotta istenének minden mozdulatát. Néha, ha istene ránézett és beszélt hozzá, látszott rajta, mint akarja mindenáron kifejezni szeretetét s mint akadályozza meg ebben a beszédre való testi képtelensége.

Megtanulta, hogy kell uj életmódjához alkalmazkodnia. Tudta, hogy gazdája kutyáit nem szabad bántania. De uralkodó természete megmutatkozott s nem nyugodott addig, mig a kutyák el nem ismerték az ő vezetői és előbbrevaló voltát. Ennek elismerése után kevés baja volt velük. A kutyák kitértek utjából, ha köztük járt-kelt s nem mertek a kedve ellenére tenni.

Épp ilyen módon, mint a kutyákat, eltürte Mattot is, gazdája tulajdonát. Ura csak nagyon ritkán etette. Ezt Matt végezte, az ő dolga volt, de Fehér Agyar rájött, hogy az ő gazdájáét eszi és tulajdonképpen a gazdája volt az, aki őt, helyettesittetvén magát, etette. Matt volt az, aki megpróbálta felszerszámozni, hogy huzza a többi kutyával együtt a szánt. De Mattnak nem sikerült a dolog. Fehér Agyar csak akkor értette meg, mit akarnak tőle, mikor Weedon Scott a tulajdon kezével szerszámozta fel. Az ura akaratát elértette s Matt ezután hajthatta és dolgoztathatta, mint a többi szánkóhuzó kutyát.

Eltérően a Mackenzie-toboggánoktól, a Klondike-beli szán talpon járt. A kutyákat is másképp fogták be. A fogatnál szó sem volt legyező-alakulatról. Egyik kutya a másik után ment, kettős sorokban s itt, Klondikében, a vezető igazán vezető volt. A legokosabb és a legerősebb kutya volt a vezető, a fogat félt tőle és engedelmeskedett neki. Hogy Fehér Agyar hamarosan vezető lett, az könnyen érthető. Nem elégedhetett meg kisebb szereppel, amint ezt Matt sok alkalmatlanság és zavar után végre megtanulta. Fehér Agyar kiszemelte magának ezt a feladatot és Matt, nem csekély káromkodás kiséretében, igazat adott neki a tapasztalatok után. Bár egész napon át huzta a szánt, Fehér Agyar nem szünt meg éjnek évadján őrizni ura vagyonát. Igy mindig talpon volt, éjjel és nappal, örökké ébren és hűségesen, a legtöbbet érő a kutyák között.

– Már csak kimondom, ami a szivemen van, – szólt egy napon Matt. – Tudta jól az én gazdám, mit csinál, mikor megvette ezt a kutyát. Jól tette, hogy képen törülte Szépséges Smithet; azért a pofonért, meg a fele árért igazán olcsón vette Fehér Agyart.

A düh megujuló villanása tünt fel Weedon Scott szürke szemeiben és vadul dörmögte:

– A bestia!

Tavaszutón nagy bánat érte Fehér Agyart. Istene eltünt, minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Voltak ugyan az eltünésnek előzetes jelei, de Fehér Agyar nem tudta, mi az, ha a holmikat egy táskába rakják. Később emlékezett reá, hogy a csomagolás megelőzte gazdája eltünését, de, mikor látta a készülődést, még nem sejtett semmit. Éjjel egyre várta gazdája visszatértét. Éjféltájban csipős szél támadt, mely kényszeritette, hogy a kabin háta mögött keressen menedéket. Itt szundikált, félig ébren, készen felpillantani az ismerős léptek első hangjaira. De ugy két óra tájban aggodalma megint kihajtotta a kabin széltől nem védett küszöbe elé, ahol lehasalt és várakozott.

De gazdája nem jött. Reggel kinyilt az ajtó és Matt kilépett. Fehér Agyar sóváran nézett reá. Nem tudott beszélni, hogy megtudja, amit olyan nagyon szeretett volna tudni. Napok jöttek, mentek, de a gazda csak nem jött. Fehér Agyar, noha sohse volt beteg életében, beteg lett, nagyon beteg lett, olyan beteg, hogy Mattnak végtére is be kellett őt vinnie a kabin belsejébe. Aztán, gazdájának irva, egy utóiratot szentelt Fehér Agyar állapotának.

Weedon Scott mikor megkapta a levelet Circle Cityben, a következőket olvashatta:

– Az az átkozott farkas nem akar dolgozni. Nem akar enni. Nincs benne egy szikrányi hetvenkedés. Minden kutya megharaphatja. Azt szeretné tudni, hová lett a gazdája és én nem tudom, hogy mondjam meg neki. Lehet, hogy meg is döglik szegény.

Ugy volt, amint Matt irta. Fehér Agyar nem evett, elhagyta magát, engedte, hogy a fogatbeli kutyák megmarják. A kunyhóban a földön, a kemence mellett feküdt, nem érdekelte sem az ennivaló, sem Matt, sem az élet, sem semmi más. Matt gyöngéden szólt hozzá, esküdözött neki, – nem törődött vele; sohse tett mást, legfeljebb homályos tüzü szemét forditotta a férfi felé, aztán lehajtotta fejét, szokott módja szerint, két mellső lábára.

Egy éjjel Mattot, mikor mozgó ajakkal és mormolva olvasott, hirtelen felrezzentette Fehér Agyar halk nyihogása. Fehér Agyar felugrott, füleit az ajtó felé hegyezte és elmerülten hallgatódzott. Egy pillanattal később Matt lépteket hallott. Az ajtó kinyilt és Weedon Scott lépett be. A két ember kezet fogott. Aztán Scott körülnézett a szobában.

– Hol a farkas? – kérdezte.

Aztán meglátta, azon a helyen állt, ahol az imént még feküdt, a kemence mellett. Nem rohant előre kutyák szokása szerint. Ott állt, figyelve és várva.

– Szent anyám! – kiáltott Matt. – Ni csak! Csóválja a farkát.

Weedon Scott féluton elébe ment a szobán keresztül, egyuttal magához hiva Fehér Agyart. Fehér Agyar odament hozzá, nem rohanva, de gyorsan lépegetve. Fölébredt mély elmerültségéből s amint közelebb jött, valami különös kifejezés villant meg szemeiben. Az érzésnek kimondhatatlan mélysége ragyogott szemében, mint valami láng.

– Én rám sohse nézett igy egész idő alatt, mig ön odavolt, – álmélkodott Matt.

Weedon Scott nem is hallotta. Sarkára guggolt szemtől-szembe Fehér Agyarral s ugy dédelgette, vakargatta a füle tövét, hosszan cirógatta hátát, vállát, nyakát, végigszántotta gerincét enyhén ujjai végével. És Fehér Agyar válaszképen morgott s a szeretet duruzsoló hangja e morgásban hallhatóbb volt, mint valaha.

De ez még nem volt minden. Öröme, nagy szeretete, mely mindig küzdött azért, hogy megnyilatkozhassék s kifejezhesse magát, végre győzedelmeskedett s megtalálta a kifejezés módját. Hirtelen előretolta a fejét és gyöngéden odafurta fejét a gazdája karja és teste közé. És itt, elrejtve, ugy, hogy nem látszott fejéből egyéb a füleinél, nem morgott, csak furakodott és fészkelődött.

A két ember egymásra nézett. Scott szemei ragyogtak.

– A kutyafáját! – kiáltott Matt ámultában.

Egy kicsit később, mikor meglepetéséből magához tért, megszólalt:

– Mindig mondtam, hogy ez a farkas kutya. Aki nem hiszi, nézzen ide.

A szeretet istenének hazatértével Fehér Agyar gyorsan felépült. Két éjt és egy napot a kunyhóban töltött. Azután kirohant. A szánkóhuzó kutyák már elfeledték, hogy ő kicsoda. Csak arra emlékeztek, hogy legutóbb gyönge volt és beteg. Abban a pillanatban, mikor meglátták kirontani a kunyhóból, neki ugrottak.

Matt a kunyhó ajtajában állt és nézte. Vidáman mormogott.

– Ne hagyd magad, farkas! Kergesd a pokolba őket, farkas! Rajta, farkas!

Fehér Agyarnak nem kellett biztatás. Elég volt annyi, hogy a szeretet istene visszatért. Az élet megint legyőzhetetlenül lüktetett benne, ragyogóan és rettenthetetlenül. Harcolt puszta örömből, harcolt azért, hogy kifejezhesse azt a sok mindent, amit érzett, mert hisz beszélni nem tudott. A harcnak csak egyféle kimenetele lehetett. A fogatbeli kutyák gyalázatos vereség után szétszéledtek s csak sötét este mertek visszatérni, egyik a másik után, alázatosságukkal és szelidségükkel mutatva ki alattvalói hűségüket Fehér Agyar iránt.

Miután megtanulta, hogy kell urához fészkelődni, ebben a műveletben számtalanszor volt bűnös Fehér Agyar. Ez volt az utolsó szava. Ezen felül nem tudott jutni. Az egyetlen, amire különösen kényes volt, a feje. Sohsem állhatta, ha a fejéhez nyultak. Ez a Vadon ösztöne volt benne, a félelem a csapdától, a fájdalomtól, ami rettegő félelemmel parancsolja, hogy kerülje a szoros érintkezést. Ösztönének parancsa volt, hogy a feje mindig szabadon legyen. És most, hogy istene válla alá furta fejét, átadta neki magát kényre-kegyre a reménytelen tehetetlenség állapotában. Ezzel fejezte ki teljes és tökéletes bizalmát, teljes odaadását, mintha csak ezt mondta volna.

– Életemet a te kezedbe teszem. Tégy vele, amit akarsz.

Egy éjjel, nem sokkal a visszatérése után, Scott Mattal egy játszma cribbage-t játszott lefekvés előtt. Tizenöt-kettő, tizenöt-négy, meg egy pár, az annyi, mint hat, számolta Matt, mikor egy vészkiáltás és horkantás hangja hallatszott kivülről. Egymásra néztek és felugrottak.

– A farkas lekapott valakit, – mondta Matt.

A félelem és szenvedés kiáltása siettette őket.

– Hozzál valami lámpát! – kiáltott Scott, amint kiszaladt a kunyhóból.

Matt utánament a lámpával s ennek világánál látták, hogy egy ember hátán fekszik a hóban. Karjait keresztben tartotta s egyikkel arcát, másikkal torkát takarta el. Igy próbált védekezni Fehér Agyar fogai ellen. Erre elég nagy szüksége volt. Fehér Agyar dühöngött és gonoszul támadott a legsebezhetőbb ponton. Válltól csuklóig a férfi kék flanellbluza és inge rongyokká volt tépve s a kar rettentő sebeiből ömlött a vér. Ezt az első pillanatban láthatták. A következő pillanatban Weedon Scott megragadta Fehér Agyar torkát és elvonszolta a vérző emberről. Fehér Agyar küzdött és horkantott, de nem tett kisérletet a harapásra. A gazda szidalmazó szavára hamar lecsendesedett.

Matt fölsegitette az embert. Mikor felkelt és leeresztette karját, Szépséges Smith állatias arca tünt elő. A kutyahajtó gyorsan eleresztette olyan mozdulattal, mintha véletlenül eleven szenet fogott volna kezébe s most azt dobná el. Szépséges Smith pislogott a lámpafényben és körülnézett. Mikor egy pillantást vetett Fehér Agyarra, a félelem torzitotta el arcát.

Ugyanekkor Matt két tárgyat pillantott meg a hóban. Odatartotta a lámpát s lábahegyével rábökött, hogy gazdája is lássa. Egy kutyának való acéllánc volt s egy jókora bot.

Weedon Scott látta s bólintott. Egy szót sem szóltak. A kutyahajtó Szépséges Smith vállára tette a kezét s megpenderitette. Egy szó nem sok, annyi sem hallatszott. Szépséges Smith elindult.

A szeretet istene ezalatt hizelkedve cirógatta Fehér Agyart.

– El akart lopni, mi? És te nem akartad, ugy-e? Igen, igen, az az ember most az egyszer tévedett, he?

– Azt hihette, hogy megfogta a hetvenhét ördögöt, – vihogott Matt.

Fehér Agyar izgatottan és berzenkedve, morgott és morgott, mig végre a szőre lesimult s a szeretet duruzsoló hangja halkan s mintegy távolról belevegyült a morgásába.

ÖTÖDIK RÉSZ.

I. FEJEZET.
Hosszu utazás.

Valami volt a levegőben. Fehér Agyar megorrontotta a bajt, még mielőtt valami látható jele lett volna. Homályos uton-módon rájött, hogy változás előtt állnak. Nem tudta hogyan, de maguk az istenek árulták el neki a titkot. Titokzatos uton, a kabin előtt strázsáló kutya, noha sohasem lépte át a kabin küszöbét, megtudta, mi történik a bent levők elméjében.

– Hallga! Hallga csak! – kiáltott egy este vacsora közben Matt.

Weedon Scott hallgatódzott. Az ajtón keresztül halk, aggódó nyihogás hallatszott, mint valami alig hallható zokogás. Aztán egy hosszu szimatolás hangja következett. Fehér Agyar meggyőződött róla, hogy gazdája még bent van s még nem tünt el titokzatos és megfoghatatlan módon a kabin belsejéből.

– A farkas ön után veszkődik, – mondta a kutyahajtó.

Weedon Scott könyörögve nézett társára, de tekintetét meghazudtolta a szavaival.

– Mi az ördögöt csináljak egy farkassal Kaliforniában? – kérdezte.

– Ezt mondom én is, – felelt Matt. – Mi az ördögöt csinálhat egy farkassal Kaliforniában?

Ezt a választ Weedon Scott nem találta kielégitőnek. A társa vizsgálódva nézett rá.

– Fehér ember kutyája nem állhatna meg előtte, – folytatta Scott. – Megölné őket az első pillanatban. Ha nem tenne tönkre a sok kártérités, amit fizetnem kellene miatta, a hatóságok akkor is elvennék tőlem és villamosárammal kivégeznék.

– Tudom, hogy megrögzött gyilkos, – hagyta helyben Matt.

Weedon Scott gyanakodva nézett rá.

– Nem lenne jó vége, – mondta határozottan.

– Nem lenne jó vége, – versenyzett vele Matt. – Tartani kellene mellette külön egy embert, hogy legyen, aki ügyeljen rá.

Scott gyanuja eloszlott. Vidáman bólintott. A csöndben, mely erre a beszédre következett, hallható lett az ajtón keresztül a zokogásszerü nyihogás és a hosszu, kutató szimatolás.

– Hiába, nem lehet tagadni, ez a kutya mindig csak önre gondol.

Scott hirtelen dühvel meredt rá. – Azt a mindenit! Ember! Csak tudom tán, hogy mit teszek? S azzal vége.

– Hisz én is azt mondom, csakhogy…

– Csakhogy mit? – kiáltott Scott.

– Csakhogy, – kezdte a kutyahajtó szeliden, de aztán csavart egyet az eszén és haraggal folytatta. – Nem kell olyan mérgesnek lenni. Ha látom, mit tesz, mit nem tesz, azt kell hinnem, mégse tudja olyan nagyon, hogy mit akar.

Weedon Scott önmagával tusakodott egy ideig, aztán szeliden megszólalt.

– Igazad van, Matt. Magam sem tudom, mit akarok. Ezért vagyok szomoru.

– Ej, – tört ki később egy kis szünet után, – merőben nevetséges volna, ha magammal vinném ezt a kutyát.

– Igazat adok önnek, – volt Matt válasza s a gazdája megint nem volt vele megelégedve.

– De honnan a kék öreg ördögtől tudja, hogy ön elutazik? – folytatta a kutyahajtó ártatlanul, – ezen nem győzök eleget csudálkozni.

– Fogalmam sincs róla, – felelt Scott, szomoruan rázva fejét.

Eljött az a nap, mikor, a nyitott kabinajtón keresztül, Fehér Agyar látta a végzetes táskát a földön és látta, hogy Matt belerakja a gazdája holmiját. Aztán jövést-menést látott, s az eleddig oly nyugalmas kabin csöndjét lárma és nyugtalanság verte fel. Eljött az elhárithatatlan veszedelem. Fehér Agyar eddig csak érezte, most már tudta is. Istene ujabb szökésre készülődik. S mivel nem vitte magával első izben, most sem várhat egyebet, mint hogy itt hagyják.

Ezen az éjszakán a hosszu, siralmas farkasüvöltést hallatta. Mint ahogy üvöltött kölyökkorában, mikor a Vadonból a faluba menekült s a falu helyén, a rongyhalmokon kivül semmi sem jelölte Szürke Hód kunyhójának helyét, ugy üvöltött most is, a hideg csillagoknak szegve orrát s a csillagoknak beszélve el fájdalmát.

Bent a kabinban a két férfi épp akkor feküdt le.

– Megint bomlik már! – szólalt meg Matt a vackáról.

Weedon Scott ágya felől csak egy morgás és forgolódás zaja hallatszott.

– De hogy a csudába érezte meg, hogy ön elutazik. Ezután nem várhat az ember mást, mint hogy bánatában kiadja a páráját, szegény.

A forgolódás zaja a másik ágyban még hangosabb lett.

– Ugyan, hallgass már! – kiáltott a sötétben Scott. – Hiszen zsémbesebb vagy egy asszonynál.

– No, ebben igaza van, – felelte a kutyahajtó és Weedon Scott nem tudta biztosan, vajjon vihogott-e a társa, vagy sem.

A következő napon Fehér Agyar nyugtalansága csak növekedett. Folyton az ura sarkában volt, ha ez járkált s a kabin küszöbén feküdt, ha gazdája bent tartózkodott. A nyitott ajtón keresztül láthatta Fehér Agyar a málhákat. A táskához még két nagy vászontáska és egy doboz is került. Matt egy kátrányos ponyvába göngyölte a gazda takaróit és prémruháját. Fehér Agyar nyihogott, hogy ezt a műveletet látta.

Később két indián jött. Fehér Agyar szigoruan vizsgálgatta őket, mialatt ezek vállukra kapták a málhát és Matt, aki a kis táskát és az ágynemüt vitte, levezette őket a domboldalon. Fehér Agyar nem ment utánuk. A gazda még ott volt a kabinban. Kis idő mulva Matt visszajött. A gazda az ajtóba állt és behivta Fehér Agyart a kabinba.

– Te szegény ördög, te, – szólt hozzá kedveskedve, vakargatva Fehér Agyar fülét és végigtapogatva gerincét. – Elmegyek, öregem, messze, ahova nem jöhetsz utánam. No, morogj még egyet, öreg, egy utolsót, egy utolsó bucsut, aztán Isten veled.

De Fehér Agyar nem morgott. Ahelyett egy mohó, kutató pillantás után, odafurakodott a gazdája válla alá, befészkelődött, elrejtve fejét gazdája teste és karja között.

– Itt a hajó! – kiáltott Matt. A Yukon felől egy folyami gőzös rekedtes búgása hallatszott. – Gyorsan, gyorsan bucsuzzék. De ha biztos akar lenni, zárja be az elülső ajtót kulccsal. Én a hátsón megyek. Indulás!

A két ajtó egyszerre csapódott be s Weedon Scott megvárta, mig Matt előre került. A kabin belsejéből halk nyihogás és zokogás hallatszott. Aztán hosszu, mélyről jövő szimatolás.

– Gondod legyen rá, Matt, – szólt Scott a dombról lemenet. – Irjál, hogy tudjam, mint boldogul szegény.

– Jó, – felelt a kutyahajtó. – De hallgassa csak! Hallga!

Megálltak. Fehér Agyar üvöltött, mint ahogy üvölt a kutya holt gazdája teteme fölött, Ugy üvöltött, ahogy csak a fájdalom üvölt, szivszaggató sirással és reszkető jajongással, halkan nyögve s borzasztó jajban törve ki megint.

Az Aurora volt ebben az évben az első gőzhajó, mely kifelé vitt az országból s fedélzetén csak ugy nyüzsgött a sok szerencsés kalandor s a csalódott aranyásó, mind épp oly őrülten törekedve kifelé, mint amilyen őrülten igyekeztek egykor az ország belseje felé. A hajópallóhoz közel Scott rázott kezet Mattal, aki már a partra készült visszatérni. Matt keze hirtelen elernyedt a másik tenyerében és szeme meredten bámult a Scott háta mögött levő pontra. Scott megfordult, hogy megnézze, mi az. A fedélzeten, egy pár lábnyira tőlük, figyelve és sóvár szemekkel, ott ült Fehér Agyar.

A kutyahajtó halk, az ijedelemtől makogó hangon káromkodott. Scott szólni sem tudott csodálkozásában.

– Bezárta az elülső ajtót? – kérdezte Matt.

Scott bólintott.

– És te a hátsót? – kérdezte.

– Abban bizonyos lehet, – volt az indulatos felelet.

Fehér Agyar hizelkedve csapta hátra füleit, de ott maradt, ahol volt és semmi kisérletet nem tett a közeledésre.

– Majd magammal viszem a partra.

Matt egy pár lépést tett Fehér Agyar felé, mire ez rögtön odább osont. A kutyahajtó utána rohant. Fehér Agyar elmenekült egy csomó ember lábai között. Ugorva, hajolva, bujkálva végigfutott a fedélzeten, meghiusitva Matt erőlködéseit.

De mikor istene szólitotta, Fehér Agyar ellenkezés nélkül tüstént odasietett.

– Nem akar idejönni hozzám, pedig a kezemből evett hónapszámra, – panaszkodott bosszusan Matt. – És ön, ön, aki sohasem etette, az első napot kivéve! Akármi legyek, ha tudom, hogyan eszelte ki, kettőnk közül melyik a gazda.

Scott, aki eddig cirógatta Fehér Agyart, hirtelen lehajolt hozzá és az orrán levő friss vágásokra s a szeme közt levő hosszu sebre mutatott.

Matt is lehajolt és végigtapogatta Fehér Agyar hasát.

– Az ablakról megfeledkeztünk. Összevissza vágta magát alul. Nekiugrott az üvegnek, a szentjit neki!

Weedon Scott nem hallgatott rá. Gyorsan határozott. Az Aurora sipja az indulás utolsó jelét füttyentette. Emberek rohantak a hajópallón keresztül a szárazföldre. Matt levette tulajdon nyakáról a selyemkendőjét s Fehér Agyar nyaka köré akarta kötni. Scott megragadta a kutyahajtó karját.

– Öregem, Matt, Isten veled. A farkasról nem szükséges irnod. Mert látod, én…

– Hogyan? – kiáltott Matt. – Azt akarja mondani…

– Éppen azt, Matt. Itt a kendőd. A kutyáról majd én irok neked.

Matt megállt a hajópalló fele utján.

– Nem birja ki az éghajlatot! – kiáltott vissza. – Hacsak meg nem nyiratja meleg időben.

A hajópallót bevonták s az Auróra elindult. Weedon Scott az utolsó istenhozzádot integette. Aztán megfordult és Fehér Agyar fölé hajolt.

– Morogj, morogj hát, öregem – és cirógatta a morgó kutya fejét és hizelgőn hátracsapódott fülét.

II. FEJEZET.
A délvidéken.

Fehér Agyar San-Francisconál hagyta el a gőzös fedélzetét. Alig hogy a partra lépett, egész lelkében megrendült. Lelke legmélyén, minden okoskodásnál és öntudatnál mélyebben, istenség és erő egyet és ugyanazt jelentette számára. S még a fehér istenek sem látszottak előtte olyan hatalmasaknak, mint most, mikor San-Francisco csuszós kövezetén lépegetett. Fából épült kunyhók helyett itt tornyosodó házak magaslottak. Az utca maga telve mindennemü veszedelemmel, szekerekkel, kocsikkal, autókkal; hatalmas lovak huztak inukszakadtából roppant terheket, közbe szörnyüséges villamos kocsik sipoltak, csengettek, folytonosan hallatva fenyegető kiáltozásukat, mint a hiuz, mely az északi őserdőkben ijesztgette.

Mindez az erő megnyilvánulása volt. Bennük, mögöttük, rajtuk mindenütt ember volt, ember kormányozta, igazgatta őket s az ember szólt a hangjukkal, az ember, akinek ősi öröksége az anyagon való uralkodás. Rettentő volt, elképesztő volt. Fehér Agyar oda volt bámulatában. Félt. Mint ahogy kölyökkorában tudatára jött kicsiségének és törpevoltának, mikor először hagyta el a Vadont, hogy Szürke Hód falujába menjen, most, ereje teljében és érett korában kapott ujra leckét törpeségéről és jelentéktelen voltáról. És mennyi isten tolongott az utakon!

Csaknem elszédült a nagy nyüzsgésben. Az utca lármájától szinte elkábult. Megzavarodott a rettentő és végnélküli forgatagtól s a dolgok örökös mozgásától. Soha még ugy nem érezte istenétől való függését, mint ezen a napon, örökösen a sarkában volt s bármi történt is, egy pillanatra sem vesztette el szem elől.

De Fehér Agyar csak kóstolót kapott a városi életből, az egész olyan volt előtte, mint egy rossz álom, mint egy lidércnyomás, valószinütlen és rettenetes, mely még sokáig üldözte azután is álmaiban. Gazdája egy málhás-kocsiba tette, láncra füzve a sarokban, a felhalmozott málhák és kosarak között. Itt egy köpcös, barna isten uralkodott, egymás hegyibe rakta a csomagokat, beráncigálta az ajtón keresztül, vagy törve-zuzva kidobta az ajtón keresztül a többi isteneknek, akik már vártak reá.

Itt, a málhák eme poklában, Fehér Agyart elhagyta a gazdája. Vagy legalább is Fehér Agyar azt hitte, hogy elhagyta, mig végre megszagolta közvetlen maga mellett ura vászon ruhacsomagját, melynek őrizetét rögtön át is vette.

– Jó, hogy jön, – dörmögött a kocsibeli isten egy órával ezután, mikor Weedon Scott megjelent a kocsi ajtajánál. Ez a kutya nem hagyta, hogy egy ujjal is érintsem a holmiját.

Fehér Agyar kikerült a kocsiból. Elbámult. A szörnyü város eltünt. A kocsit, melyben eddig volt, olyannak tekintette, mint egy kunyhó belsejét. Mikor a kocsiba lépett, a város ott volt körülötte. Azóta a város eltünt. A lármája nem morajlott a fülébe. Mosolygó táj terült el előtte, ragyogva a napfényben, lusta nyugalomban. Nem sok ideje volt az álmélkodásra. Elfogadta ezt is, mint ahogy elfogadta az istenek hatalmának minden megnyilatkozását és kiszámithatatlan cselekedetét. Az istenek már ilyenek.

Egy kocsi várt rájuk. Egy asszony és egy férfi közeledett a gazdájához. Az asszony karja kitárult és átölelte gazdája nyakát, – ellenséges cselekedet! A következő pillanatban Weedon Scott és az asszony között ott volt Fehér Agyar, hörgő, dühödt démonná változva.

– Ne féljen, anyám, – mondta Scott, szorosan megragadva Fehér Agyart s igyekezve lecsillapitani, – azt hitte szegény, hogy bántani akar, ezt pedig nem hagyná soha. De mindjárt megtanitom. Fehér Agyar gyorsan tanul.

– Addig is szabad-e szeretnem a fiamat? – nevetett az anya, noha még sápadt volt az ijedelemtől és félelemtől.

Fehér Agyarra nézett, amint az horkantva, berzenkedve, gonosz tekintettel meredt rá.

– Megtanulja, meg kell tanulnia haladék nélkül, – mondta Scott.

Szeliden beszélt Fehér Agyarral, mig csak le nem csillapitotta, aztán hangja egyszerre szigoru lett.

– Feküdjék le, sir, feküdjék le!

Ezt már régen megtanulta gazdájától Fehér Agyar s lefeküdt, kedvetlenül és dacosan, de lefeküdt.

– Nos, anyám.

Scott kitárta karját, félszemmel Fehér Agyart nézve.

– Feküdj le! – intette, – feküdj!

Fehér Agyar, berzenkedve, félig felemelkedett helyzetéből is visszafeküdt és figyelte a megismételt ellenséges cselekedetet. De nem származott ebből az ölelésből semmi baj és abból az idegen férfi-istenéből sem, aki ezután következett. Ezután kocsira rakták a málhákat, kocsiba szállt a gazdája is az idegen istenekkel együtt. Fehér Agyar majd éber tekintettel szaladt a kocsi után, majd felborzadt szőrrel ugrált a vágtató lovak előtt, figyelmeztetve őket, hogy baja ne essék az ő istenének, akit olyan gyorsan röpitettek tova.

Tizenöt perc mulva a kocsi diófák összeboruló kettős sora között behajtott egy kőkapun. A diófák két oldalán rét feküdt s nagy sik területén itt-ott óriási tölgyek terebélyesedtek. A közelben, ellentétben az ápolt fü gyenge zöld szinével, napégette kaszálók rőtaranya fénylett a nap sugaraiban, ezen tul barna dombok és hegyvidéki legelők látszottak. A völgy első szelid emelkedésénél széles kapuju, sokablaku ház állott.

Fehér Agyar alig vethetett minderre egy pillantást. Alighogy a kocsi beért az udvarra, Fehér Agyarnak nekirontott egy fénylőszemü, hegyesorru, sértődött és dühös juhászkutya. A juhászkutya elvágta Fehér Agyar és ura közt az utat. Fehér Agyar nem horkantott, de szőre felborzadt, mikor megkezdte a csöndes és halálos támadást. Ebből a támadásból nem lett bajvivás. Állva maradt félszeg hirtelenséggel, erőszakoltan megbicsakolt lábaival állitva el tulajdon mozgását, leült a hátsó lábaira, annyira szerette volna kerülni az érintkezést támadójával. A támadó nősténykutya volt s fajának törvényei sorompót állitottak közé és a nőstény közé. Hogy megtámadjon egy nősténykutyát, ahhoz neki erőszakot kellett volna tenni az ösztönein.

De a juhászkutya másképp érzett és gondolkozott.

Nőstény létére nem ismert tiltó parancsot. Azután meg, juhászkutya lévén, ösztönszerü félelme a Vadon és különösen a farkas iránt, nagyon is erős volt. Fehér Agyar az ő szemében farkas volt, az örökös rabló, aki azóta settenkedik a nyáj körül, mióta a juhászkutya távoli ősei először őriztek juhot. És igy, mikor Fehér Agyar abbahagyta a támadást és összeszedte magát, hogy elkerüljön minden érintkezést, a juhászkutya rárohant. Fehér Agyar önkéntelenül is horkantott, mikor a vállában érezte a juhászkutya fogát, de egyébként még csak kisérletet sem tett a megtorlásra. Fehér Agyar visszavonult peckesen és megpróbálta kikerülni a juhászkutyát. Erre ment, arra ment, erre fordult, arra fordult, hiába. A juhászkutya mindig utját állta.

– Ide, Collie! – kiáltott a kocsiból az idegen férfi.

Weedon Scott nevetett.

– Hagyjad csak, apám. Ez jó lecke lesz. Fehér Agyarnak ugy is sok tanulni valója van és nem baj, hogy ha most mindjárt belekezd. Majd segit ő magán nemsokára.

A kocsi tovább haladt és Collie még mindig elállta Fehér Agyar utját. Megpróbált elszaladni előle, ugy hogy körben rohant a réten keresztül, de Collie a belső és kisebb körön futott s mindig a lába előtt volt, két sor, ragyogó fehér fogát vicsoritva rá. Most visszafutott, a másik réten keresztül, de Collie megint elállta az utját.

A kocsi elvitte magával a gazdát. Fehér Agyar látta, mint tünik el a fák között. A helyzet kétségbeejtő volt. Megpróbálkozott még egy futammal. Collie követte, gyors irammal. És ekkor, hirtelen, Fehér Agyar Colliera vetette magát. Régi bajvivó csele volt ez. Váll vállnak feszült és Collie felfordult. De nemcsak hogy felfordult, hanem le is hengerbuckázott a lejtős talajon. Most a hátán, most az oldalán feküdt, lábával kapálódzott, a földet kaparta, hogy megállhasson s hangosan kiáltozott fájdalmában és sértett büszkeségében.

Fehér Agyar nem várta meg, mig talpra áll. Az ut szabad volt, csak ennyit akart. Collie utánaszaladt, panaszos üvöltözéssel. Nyilegyenes ut volt előtte s a futásban Fehér Agyar adhatott egy kis leckét Collienak. Collie dühödten, izgatottan, inaszakadtából futott, láthatólag erőlködve minden lépésnél, Fehér Agyar halkan rohant előtte, erőlködés nélkül, mintha szellem siklott volna hang nélkül a talaj fölött.

Mikor a ház elé a kocsifeljáróhoz érkezett, a kocsi akkor ért oda és gazdája épp leszállóban volt. Ebben a pillanatban a futás teljes rohamában, Fehér Agyar észrevette, hogy oldalról ujabb támadás fenyegeti. Egy kopó rohant reá. Fehér Agyar megpróbált szembeszállni vele. De nagyon is gyors mozgásban volt s a kutya alig lehetett tőle pár lépésnyire. Oly nagy volt a mozgás sebessége s a támadás oly váratlan volt, hogy Fehér Agyar elbukott és meghemperedett. Fehér Agyar ebből a kavarodásból ugy állt talpra, mint a bosszuállás szelleme, fülét hátracsapta, szája rángott, orra remegett s fogai összekoccantak, mikor hajszálnyira tévesztette el a kopó lágy nyakát.

A gazdája odarohant, de nagyon messze volt és Collie volt a kopó életének megmentője. Mielőtt Fehér Agyar még egyszer nekiugorhatott volna, hogy halálos harapásával kioltsa ellenfele életét, épp ugrás közben érkezett oda Collie. Kijátszották, legyőzték, földhöz vágták, a megsértett Collie ugy viharzott ide, mint a megbántott méltóság, a jogos harag valóságos példányképe, számitsuk még hozzá ösztönszerü gyülöletét a Vadonból ideszakadt ősi rabló ellen. Derékban támadta meg Fehér Agyart, épp az ugrása közepén és leverte lábáról. Fehér Agyar meghemperedett.

A következő pillanatban már a gazdája is ott volt s félkézzel fogta Fehér Agyart, mialatt apja magához szólitotta a kutyákat.

– Ez ugyancsak meleg fogadtatás volt egy szegény sarkvidéki kutya számára, – mondta a gazda, mialatt Fehér Agyar lecsillapult a simogató keze alatt. – Egész életében mindössze egyszer verték le a lábáról, itthon kétszer hengergették meg harminc másodperc alatt.

A kocsi elhajtatott s a házból több idegen isten rajzott elő. Némelyek ezek közül tiszteletteljes távolban maradtak, de kettő közülük, két asszony, megismételte az ellenséges cselekedetet, körülkulcsolván ura nyakát. Fehér Agyar mégis kezdte türni ezt a mozdulatot. Nem származott belőle semmiféle bántalom s a hangok, melyeket az istenek ezalatt hallattak, nem voltak fenyegetők. Ezek az istenek próbáltak Fehér Agyarhoz is közeliteni, de ez óvta őket egy-egy horkantással és a gazda is ugyanezt tette azzal a lármával, amit a szájával csinált. Ilyenkor Fehér Agyar szorosan gazdája lábához simult és odatartotta fejét biztató cirógatásának.

A kopó erre a parancsszóra: Dick, feküdjék le, sir! – lement a lépcsőn és lefeküdt a kapufélfánál, morogva s gyanakvó tekintetét a betolakodóra függesztve. Colliet az asszony-istenek egyike vette gondozásba, aki karjára kapta, cirógatta, kedveskedett neki; de Collie nagyon megsértődött, Collieval rosszul bántak és Collie nyihogott, nyugtalankodott és magánkivül volt, hogy a farkast az emberek maguk közé eresztették s tudta, bizonyosan tudta, hogy az emberek nagy hibát követtek el.

Az emberek megindultak a ház belseje felé. Fehér Agyar szorosan a gazdája nyomában volt. Dick a kapunál morgott és Fehér Agyar a lépcsőn berzenkedett és visszamordult rá.

– Hozzátok be Colliet, – szólt Scott atyja, – s eresszétek össze Dicket és Fehér Agyart, hadd marakodjanak, meglátod Weedon, milyen jó barátok lesznek azután.

– És Fehér Agyar, hogy megmutassa jó barát-voltát, első gyászoló lesz a Dick temetésén, – nevetett Scott.

Az idősebb Scott hitetlenkedve nézett majd Fehér Agyarra, majd Dickre, aztán a fiára.

– Azt gondolod, hogy…

Scott bólintott a fejével.

– Azt gondolom, hogy Dicknek vége lesz egy, legfeljebb két perc mulva.

Fehér Agyarhoz fordult.

– Gyere, farkasom, gyere, neked kell bejönni. A többiek maradjanak idekinn.

Fehér Agyar peckesen lépegetett a lépcsőn, farkát magasra tartva, félszemmel Dicket figyelve, hogy meg ne lephesse oldaltámadással s ugyanekkor készen minden kegyetlen meglepetésre, mellyel az ismeretlen a ház belsejében fogadhatja. De nem látott semmi félelmeteset s mikor beértek a ház belsejébe, hasztalan szaglászott meg minden zugot, semmi fenyegetőt nem talált.

Ekkor elégedett nyögéssel feküdt le ura lábai elé, figyelve, hogy mi történik, készen minden pillanatban arra, hogy felugorjék és harcoljon életéért azzal a fenyegető borzalommal, melynek ott kell rejtőznie a ház csapdának tetsző födele alatt.

III. FEJEZET.
Isten országában.

Fehér Agyar nemcsak természeténél, hanem tapasztalatánál fogva is alkalmazkodó volt. Sokfelé járt és ismerte az alkalmazkodás értékét és előnyeit. Itt, Sierra Vestában, – igy nevezték Scott biró birtokát, – hamarosan otthon érezte magát. A többi kutyával eztán semmi baja nem volt. A Sierra Vesta-beli kutyák jobban ismerték a délvidéki isteneket, mint ő, s azzal, hogy az istenek beengedték a házba, Fehér Agyar tiszteletreméltóvá lett a szemükben. Erre még nem volt példa Sierra Vestában, s hogy farkaslétére beengedték Fehér Agyart a házba, ők, az istenek kutyái – mit tehettek egyebet? – belenyugodtak a változhatatlanba.

Dick, egy csomó merev formalitás után, hajlandó volt barátságot kötni Fehér Agyarral, de Fehér Agyar került mindennemü barátkozást. Csak annyit követelt a kutyáktól, hogy békén hagyják. Egész életében távol tartotta magát tulajdon fajától s most is egyedül akart maradni. Dick közeledése nem tetszett neki s egy-egy horkantással elvaditotta Dicket maga mellől. Északon megtanulta, hogy a gazdája kutyáit nem szabad bántani; és sohse feledte el ezt a leckét. De makacsul ragaszkodott elkülönitettségéhez és egyedüliségéhez és oly tökéletes semmibevevéssel mellőzte Dicket, hogy ez a jószándéku teremtés végtére annyit sem törődött vele, mint az istálló melletti nyergelő-oszloppal.

Collie esete nem volt ilyen egyszerü. Elfogadta Collie is, minthogy az istenek igy parancsolták, de ez nem volt ok arra, hogy egyuttal békén is hagyja. Emléke szövedékeiben ott futottak azok a szálak, melyek arról beszéltek, milyen és mennyi bűnt követtek el ősei ellen Fehér Agyar ősei. Nem lehet sem egy nap, sem egy generáció ideje alatt megfeledkezni az elpusztitott juhnyájakról. Ösztönének emlékezete arra sarkalta, hogy álljon bosszut a rablók ivadékán. Nem ugorhatott az isteneknek, akik, dőrén, közelükbe engedték a farkast, de ravaszul kieszelt fogásaival nyomorulttá tette Fehér Agyar életét. Ősidők, eonok óta állottak hadilábon és Collie rajta volt, hogy Fehér Agyar ne feledkezhessék meg az ellenségeskedésről.

Collie, kihasználva azt a védelmet, amit neme adott neki, örökös átok volt Fehér Agyar nyakán. Fehér Agyar ösztöne nem engedte, hogy megtámadja Colliet, Collie örökös bosszantása nem engedte, hogy semmibe vegye támadásait.

Ha Collie nekirohant, vastag bundáju vállát forditotta az ádáz ellenség harapása elé, aztán odébbállt peckesen, méltóságteljesen. Ha Collie nagyon is vakmerő volt, Fehér Agyar kénytelen volt körben járni előtte, vállát forditva felé ilyenkor, fejét félre tartotta s szemeiben valami végtelen türelem és unalom kifejezése látszott. Néha a hátsó lábaiba kapott harapás arra késztette, hogy gyorsan és minden méltóság nélkül vonuljon vissza. De, általában, igyekezett megtartani szinte ünnepies méltóságát. Semmibe se vette Colliet, ahányszor csak tehette és mindig azon volt, hogy kitérjen az utjából. Ha látta, vagy hallotta, hogy Collie jön, felkelt és odábbállott.

Annál többet kellett tanulnia egyéb dolgokról. Az északi vidéken való élet maga volt az egyszerüség a Sierra Vesta-beli bonyolult viszonyokhoz mérten. Legelőször meg kellett ismernie gazdája családját. Már voltak ilyenfajta előtanulmányai. Ahogy Mit-sah és Klu-kucs Szürke Hódhoz tartozott, megosztva életét, tüzét, takaróját, ugy itt, Sierra Vestában is, a ház minden lakója a gazdájához tartozott.

De azért különbség is volt, még pedig nagy különbség a két eset között. Sierra Vesta egy kicsit terjedelmesebb volt, mint Szürke Hód kunyhója. Nagyon sok személyt kellett számba vennie. Itt volt Scott biró, meg a felesége. Itt volt gazdája két testvére: Beth és Mary. A felesége, Alice, meg a gyermekei: Weedon és Maud, négy és hat év közötti kis gyermekek.

Senki sem volt, aki megmondhatta volna neki, ez a sok nép kicsoda és hová tartozik, vérségi kötelékről, rokonságról semmit sem tudott és sohasem is tudhatott. De elméje nemsokára rájött arra, hogy ez a sok nép mind gazdájához tartozik. Aztán, valahányszor alkalom kinálkozott, megfigyelt minden mozdulatot, szót és hanghordozást s igy lassan megtanulta, a bensőség és kegy milyen fokán áll mindegyik gazdájánál. S miután mindegyikről megtudta, mennyit jelent gazdája szemében, Fehér Agyar is aszerint bánt mindenkivel. Amit gazdája sokra tartott, azt ő is sokra tartotta; ami drága volt gazdája szemében, azt Fehér Agyar őrizte gondosan.

Igy volt a gyermekekkel is. Egész életében kerülte a gyermekeket. Gyülölte és félte a kezük érintését. Nem valami gyöngéd leckékben tanulta meg az indián falvakban eltöltött napjaiban, hogy a gyermek zsarnoki és kegyetlen. Mikor Weedon és Maud először közeledett hozzá, figyelmeztetően morgott rájuk s a szeme gonosz fényben villogott. A gazda ökölcsapása és parancsa kényszeritette arra, hogy eltürje cirógatásaikat, bár egyre morgott-morgott kicsiny kezük alatt és morgásában nem volt hallható a szeretet duruzsoló dallama. Később megfigyelte, hogy a kis fiut és a kis leányt gazdája milyen nagyon szereti s ezután sem parancsszóra, sem ökölcsapásra nem volt szükség, bátran odamehettek hozzá, hogy megcirógassák.

De Fehér Agyar sohse volt ömlengően érzelmes. Valami fanyar, de becsületes megadással engedte át magát gazdája gyermekeinek és eltürte bolondságaikat, mint ahogy egy fájdalmas műtétet eltűrünk. Ha már nem birta ki tovább, fölkelt és komor méltósággal elsétált. De idő multával megkedvelte a gyermekeket, noha soha sem tüntetett ezzel. Soha nem ment a gyermekek elé. Másrészt pedig, ha meglátta őket, sohsem ment el előttük, hanem várta, hogy odajöjjenek hozzá. És még később valami fény villant fel szemeiben, a gyermekek közeledtére és sajnálkozó pillantással nézett utánuk, ha, más mulatság kedvéért, a kicsinyek elhagyták.

Mindez a fejlődés dolga volt és sok időbe került. A gyermekek után legtöbbre Scott birót tartotta. Erre, valószinüleg, két oka volt. Először is nagyon drága lehetett gazdája szivének, másodszor: érzelmeiben ő sem volt tüntető. Fehér Agyar szeretett lábai előtt feküdni a széles tornácon, mig a biró ujságot olvasott s néha egy-egy szóval vagy pillantással jutalmazta Fehér Agyart, jeléül annak, hogy tudomása van Fehér Agyar létéről és jelenvalóságáról. De ez csak olyankor történt, ha gazdája nem volt odahaza. Ha a gazda megjelent, Fehér Agyar mindenki másról megfeledkezett.

Fehér Agyar megengedte a család minden tagjának, hogy kényeztesse s cirógassa, de sohse adta meg egyiknek sem azt, amit urának megadott. Semmiféle hizelgés nem tudta kicsalni torkából azt a szerető hangot és akárhogy próbálgatták is, nem furta be sohse fejét senkinek a karja alá. Az alávetettség és megadás, a teljes bizalom e jelét egyedül gazdája számára tartogatta. Tény, hogy az egész családot sohsem tekintette máskép, mint gazdája tulajdonát.

Hamar megtanulta a különbséget a családtagok és a háztartás személyzete között. A személyzet rettegett tőle, mert Fehér Agyar csak épp türtőztette magát, hogy meg ne támadja őket. Ezt is csak azért, mert ugy tekintette őket, mint gazdája tulajdonát. Köztük és Fehér Agyar közt semlegesség volt, semmi más. Megfőzték a gazda ételét, elmosták a piszkos edényt és megtettek más egyebet is, épp ugy, mint ahogy megtett ilyesmit Matt Klondikében. Röviden, ezek a ház tartozékai voltak.

A házon kivül még több tanulni valója akadt Fehér Agyarnak. Gazdája birtokának, noha terjedelmes volt, voltak határai. A földbirtok a grófsági országutnál végződött. A határon tul kezdődött a többi istenek közös birtoka, az utcák és az utak. Keritések mögött más istenek saját külön birtoka terült el. Miriádnyi törvény kormányozta mindezeket és meghatározta mindennek és mindenkinek a magaviseletét; de Fehér Agyar nem beszélte az istenek nyelvét és nem is volt a tapasztaláson kivül más módja arra, hogy megtanulja törvényeiket. Fehér Agyar természetes ösztöneire hallgatott mindaddig, mig csak valami törvénybe nem ütközött. Ha egy párszor megtörtént, megtanulta a törvényt és engedelmeskedett neki.

De a leghatalmasabb nevelő eszköz mégis egy-egy ökölcsapás vagy egy-egy szidalom volt, amit gazdájától kapott. Mivel Fehér Agyar nagyon szerette gazdáját, a gazdája ütése sokkal jobban fájt neki, mint mind az a verés, amit Szürke Hódtól vagy Szépséges Smithtől együttvéve kapott. Ezek csak testét sebezhették meg s teste mögött szelleme legyőzhetetlenül és megtöretlenül lázadozhatott.

Gazdája ütése mindig nagyon is szelid volt ahhoz, hogy megsebezze testét. Gazdája ütése mélyebben hatott. Ez az ütés gazdája elégedetlenségét jelentette s Fehér Agyar szive vérzett alatta.

De ütésre ritkán került a sor. A gazda szava maga is elég volt arra, hogy Fehér Agyar megtudja, jót vagy rosszat követett-e el. A gazda szavához alkalmazta magaviseletét és cselekedeteit. Ez volt az iránytű, mely szerint élete hajóját kormányozta és melynek nyomán megtanult eligazodni egy uj föld és uj élet tengernyi szokásai között.

Északföldön az egyetlen szelid állat a kutya volt. A többi állat a Vadonban élt s ha nem volt nagyon is elrettentő, a kutyák szabad prédája volt. Fehér Agyar egész életében jogos zsákmányaként üldözte az élő állatokat. Nem tudhatta önön fejétől, hogy Délen más divat járja. De korán megtanulhatta Sierra Vestában való tartózkodása alatt. Egy kora reggel a ház sarka mellett őgyelegve a baromfiudvarból megszökött csirkére bukkant. Fehér Agyar természetes ösztöne szerint széttépte a csirkét. Egy ugrás, a fogak villanása, ijedt csipogás és már vége is volt az elkalandozott csibének. A csirke házi nevelésü volt, lágyhusu és kövér. Fehér Agyar megnyalta utána száját és ugy találta, hogy ez kiválóan jó pecsenye volt.

Később az istállók mellett még egy eltévelyedett csirkére bukkant. Egy istállófiu rohant oda, hogy kiszabaditsa Fehér Agyar fogai közül. Az istállófiu nem tudta, hogy Fehér Agyarban mi lakik s fegyverül csak egy kis könnyü ostort kapott fel hirtelenében. Az ostor első csapására Fehér Agyar eleresztette a csirkét, hogy megtámadhassa az embert. Egy bot talán meg is állithatta volna Fehér Agyart, egy ostor soha. Hallgatagon, egy rezzenés nélkül fogadta a második csapást, mely rohantában érte. Az istállófiu torkának ugrott. «Szent Isten!» kiáltott az istállófiu és meghátrált. Elejtette az ostort és karjaival védte a torkát. Fehér Agyar harapása a karját érte és felszakitotta egész a csontig.

Az istállófiu borzasztóan megrémült. Nem annyira Fehér Agyar vadsága, mint hallgatagsága remegtette meg idegeit. Eltakarva torkát vérző és feltépett karjával, az istálló felé hátrált. De rosszul járt volna, ha Collie nem jelenik meg hirtelen a szinen. Mint ahogy megmentette a Dick, ugy mentette most meg az istállófiu életét. Őrült dühvel rohant Fehér Agyarnak. Igaza volt. Ő jobban tudta ezt, mint a megtévedt istenek. Minden gyanuját igazolva látta. Az ősi rabló megint régi fogásaival élt.

Az istállófiu bemenekült az istállóba és Fehér Agyar meghátrált Collie kegyetlen fogai előtt, vállát tartva oda neki, vagy körbe-körbe forogva előtte. De Collie nem adta fel a harcot, mint eddig szokta, a megfenyités után. Ellenkezőleg, mindig dühödtebb, mérgesebb lett, mig végre Fehér Agyar, sutba vetve minden méltóságot, megfutamodott a mezőn keresztül.

– Majd megtanulja, hogy békén kell hagyni a csirkéket, – mondta a gazdája, – de addig nem tanithatom tisztességre, mig rajta nem érem.

Két nappal később erre is rákerült a sor, még pedig jóval nagyobb mértékben, mint ahogy azt a gazdája sejtette volna. Fehér Agyar szemmel tartotta a baromfiudvart és a baromfiak szokásait. Éjszaka, mikor a tyukok már elültek, Fehér Agyar felugrott egy nemrégiben rakott ölfarakás tetejébe. Innen átugrott a tyukól tetejére, végigment a tyukól párkányán s innen leugrott a földre. Egy perccel később már a tyukólban volt és megkezdődött az öldöklés.

Reggel, mikor ura kilépett a tornácra, ötven fehér génuai tyuk holtteste, melyet az istállófiu rakott sorba, köszöntötte. Füttyentett halkan meglepetésében és csodálkozásában. Megpillantotta Fehér Agyart, rajta azonban semmiféle bűntudat vagy szégyenérzet nem látszott. Büszkén közeledett gazdájához, mintha bizony valami dicséretreméltó cselekedetet vitt volna véghez. A bűntudat legtávolabbról sem volt meg benne. Weedon Scott összeszoritotta ajkát, mikor kellemetlen feladatára került a sor. Szigoruan beszélt az esztelen bűnöshöz és szavából valósággal isteni harag szólt. Fehér Agyar orrát oda tartotta a leöldösött tyukok testéhez s ugyanakkor alaposan elverte Fehér Agyart.

Fehér Agyar soha többé nem közeledett a kakasülőhöz. A törvény tiltotta ezt s ő ismerte a törvényt. Gazdája a baromfiudvarba vezette. Fehér Agyar első ösztönös érzése, mikor az élő táplálékot látta maga előtt, az volt, hogy oda kell rohannia és széttépnie az orra előtt repkedő baromfiakat. Már-már nekikrohant, de gazdája szava visszatartotta. Egy félóra hosszat jártak az udvarban fel s alá. Időnkint felülkerekedett Fehér Agyarban ösztöne s a csirkéknek akart rontani, de valahányszor engedni kezdett ösztönének, gazdája szava mindannyiszor visszatartotta. Igy tanulta meg a törvényt s mielőtt elhagyták volna a baromfiudvart, megtanulta azt is, hogy a csirkéket meg se lássa, mintha a világon se volnának.

– Sohse javul meg az ilyen vérengző, – szólt Scott biró, szomoruan rázva fejét a reggeliző asztalnál, mikor fia elbeszélte, milyen leckét adott Fehér Agyarnak. – Ha egyszer rászokott a vér izére… – és megint szomoruan rázta a fejét.

Weedon Scott nem értett egyet vele.

– Nézze, apám, – szólt, – ma délután bezárom Fehér Agyart a csirkék közé.

– Szegény csirkék! Gondolj rájuk is, – ellenkezett a biró.

– Minden csirkéért, amit Fehér Agyar elpusztit, – folytatta a fiu, – fizetek egy arany dollárt a birodalom pénzében.

– Apa is fizessen büntetést, ha elveszti a fogadást, – inditványozta Beth.

Testvére, Mary, tapsolt az inditványnak s az egész asztal hangosan követelte, hogy vesztés esetén a biró is fizessen büntetést. Scott biró, beleegyezése jeléül, megbólintotta a fejét.

– Rendben van. – Weedon Scott gondolkozott egy darabig. – Ha Fehér Agyar nem öl meg egyetlenegy csirkét sem, ahányszor tiz percet töltött az udvarban, annyiszor kell kijelentened előtte, komolyan és megfontoltan, mintha a birói székben ülnél és itéletet mondanál: Fehér Agyar, sokkal jóravalóbb vagy, mint amilyennek tartottalak.

Az egész család figyelte a mutatványt. De felsültek vele. Mikor bezárta az udvarba s gazdája elhagyta, Fehér Agyar lefeküdt és elaludt. Egyetlenegyszer kelt föl, hogy a vályuból igyék. A csirkéket meg sem látta. Az ő szemében a csirke annyi volt, mintha nem is lett volna. Négy órakor egy hatalmas ugrással a tyukól tetején termett s innen a külső udvarba ugrott, aztán nagy méltósággal a ház felé lépdelt. Megtanulta a törvényt. A tornácon, az elragadtatott család előtt, Scott biró, szembenállva Fehér Agyarral, tizenhatszor jelentette ki lassan és ünnepiesen:

– Fehér Agyar, jóravalóbb vagy, mint amilyennek tartottalak.

A törvények rengeteg sokasága volt az, ami megzavarta és kényelmetlen helyzetbe hozta Fehér Agyart. Meg kellett tanulnia, hogy ne bántsa azokat a csirkéket sem, amelyek idegen istenek jószágai. Azonkivül voltak még macskák, nyulak, pulykák, ezeket sem volt szabad bántania. Végtére is, mikorra megtanulta a törvényt, azt hitte, hogy minden élő lényt békében kell hagynia.

A legelő füve közül fürj röppenhetett fel az orra előtt: nem bántotta. Mohó vágytól és kivánságtól reszketve, uralkodott ösztönein és nyugton maradt. Teljesitette az istenek akaratát.

Aztán egyszer, egy napon, látta, hogy Dick a legelőn fölver egy hímnyulat és hajtja maga előtt. A gazda is ott volt és nem tett semmit, hogy megakadályozza Dick vadászatát. Nem, még inkább bátoritotta Fehér Agyart is, hogy ő is üzze a nyulat. Igy tanulta meg, hogy a mezei nyul vadászata nem tilos. Végre kidolgozta a törvénykönyvet, mely szerint élnie kellett: közte és a házi állatok közt nem volt helye az ellenségeskedésnek. Ha nem is állt velük baráti lábon, fenn kell tartania a jóindulatu semlegességet. De a többi állat, a mókus, a fürj, a gyapjasfarku nyul a Vadonnak olyan teremtményei, melyek sohasem hódoltak meg az ember előtt. Ezek szabad zsákmányai akármelyik kutyának. Az istenek csak a szelid állatokat védelmezik s a szelid állatok között tilos halálos csapásokat osztogatni. A házi állatok élete és halála fölötti hatalom az isteneké s az istenek hatalmukra féltékenyek.

Az élet Sierra-Vestában tulságosan komplikált volt Észak egyszerü élete után. A fődolog, amit a civilizáció bonyolult volta követelt, ellenőrzés volt, korlátozás, egyensulyozottság, mely noha gyöngéd volt, mint a levegőben uszó ökörnyál szála, egyuttal merev is, mint az acél. Az életnek ezernyi arca volt s Fehér Agyarnak mindenik arccal szembe kellett néznie, igy, mikor a városba, San-Joséba mentek s ő a kocsi után szaladt, vagy ha a kocsi megállt, őgyelgett a városban. Az élet ott zúgott körülötte, mélyen, szélesen változón, folytonosan hatva érzékeire, minden pillanatban követelve, hogy résen legyen, alkalmazkodjék és gyürje le természetes ösztöneit.

Itt volt a mészárszék, ahol nagy darab husok lógtak az orra előtt. A hust nem volt szabad érintenie. Macskák éltek azokban a házakban, melyekbe gazdája belépett, a macskákat nem volt szabad bántania. Kutyák horkantottak rá itt is, ott is és tilos volt ezeket megtámadnia. Népes gyalogjárókon tengernyi ember nyüzsgött, akiknek feltünt Fehér Agyar. Megálltak és rábámultak, mutogattak rá, vizsgálgatták, beszéltek róla és ami a legrosszabb, meg is cirógatták. S az idegen kezek e veszélyes érintését el kellett türnie. Mégis eltürte. Később a félszegségről is letett. Valami fenséggel türte az idegen istenek sokasága figyelmének jeleit. Leereszkedésüket leereszkedéssel fogadta. De volt valami lényében, ami, másrészről, megakadályozta a tulságos bizalmaskodást. Az emberek megcirógatták fejét s odébb mentek, saját merészségüktől elragadtatva.

Nem minden ment mégsem ilyen könnyen. Amint San-José külvárosaiban a kocsi mögött ügetett, egy pár apró kölyökkel találkozott, akik rendszeres mulatságot csináltak abból, hogy kövekkel hajigálták meg Fehér Agyart. Fehér Agyar tudta, hogy nem szabad a hajigálók után szaladni, hogy leteperje őket. Erőszakot kellett tennie tulajdon épségét fönntartó ösztönén és ő állotta is becsülettel ezt az erőszakot, mert már kezdett szelidülni és civilizálttá válni.

Nem lehet tagadni, Fehér Agyar nem igen volt megelégedve a dolgok ilyen elrendeződésével. Nem volt semmi határozott eszméje a becsületes játékról és az igazságról. De a jog és méltányosság bizonyos érzése, mely minden élőben megvan, azt sugta neki, nem járja, hogy ő nem védheti magát a kődobálók ellen. Elfelejtette, hogy a szerződésben, mely közte és az istenek közt fennállt, az istenek magukra vállalták az ő megvédelmezését. Egy nap gazdája leugrott a kocsiról és elnáspángolta a kődobálókat. A kölykök eztán sohse dobálták meg Fehér Agyart. Fehér Agyar megértette a dolgot és meg volt elégedve.

Volt még egy ehhez hasonló tapasztalata. A hazafelé vivő uton, a keresztuti csárda előtt őgyelgett rendszerint három kutya, amelyeknek megszokott mulatsága volt, hogy Fehér Agyarra rohantak, amint az hazafelé ügetett a kocsi után. Gazdája, ismerve Fehér Agyar halálos harapását, megtiltotta neki, hogy akármilyen kutyával is harcba keveredjék és sohsem szünt meg ezt a tilalmat ismételni. Fehér Agyarnak, mivel szivére vette ezt a tilalmat, ugyancsak sok borsot törtek az orra alá a csárda melletti kutyák. Az ellenség első rohamát rendszerint megakasztotta Fehér Agyar horkantása, de azután is üvöltve rohantak a nyomába civakodva és sértegetve. Ez igy tartott egy darabig. A korcsmabéli emberek még biztatták is a kutyákat, hogy Fehér Agyarra rohanjanak. Egy napon nyiltan Fehér Agyarnak uszitották a három kutyát. A gazda megállitotta a kocsit.

– Uccu! Rajta! – mondta Fehér Agyarnak.

Fehér Agyar nem hitt a fülének. A gazdájára, róla meg a kutyákra nézett. Aztán megint sóvárogva és kérdezőn nézett vissza gazdájára.

A gazda bólintott a fejével.

– Rajta, rajta, öregem! Lásd el őket! Rajta! Ne sajnáld!

Fehér Agyar nem habozott tovább. Megfordult és halk szökéssel ellenségei közt termett. Mind a három szembe szállt vele. Nagy horkantás és morgás hallatszott, fogak csattogása, testek hemperegtek a porban. Az ut pora nehéz fellegekben szállt fel és eltakarta a dühödten folyó csatát. A csata végeztével, alig pár pillanat mulva, két kutya vivta haláltusáját a porban, a harmadik pedig teljes sebességgel menekült a csata szinhelyéről. Átugrott egy árkon, egy rácsos keritésen s a mezőn keresztül menekült. Fehér Agyar követte, ugy suhant a földön, ahogy az farkashoz illett: gyorsan, nesz nélkül s a mező közepén leteperte és megölte utolsó ellenfelét.

E hármas öldöklés után megszüntek a kutyákkal való marakodásai. Szállt a hire, hegynek föl és völgynek le és minden ember ügyelt arra, hogy kutyája a Bajnok Farkas nyugalmát meg ne háboritsa.

IV. FEJEZET.
A faj hivó szava.

Multak a hónapok. Délvidéken sok volt az élelem és nem volt semmi tennivaló. Fehér Agyar élete bőséges, boldog és szerencsés élet volt. Nemcsak földrajzilag élt a Délvidéken, élete is most volt a delelőponton. Az emberi jóság ugy sütött rá, mint valami fényes nap és ő virult, mint ahogy a jó talajba ültetett virág virul.

Mégsem volt olyan, mint a többi kutya. A törvényt jobban ismerte, mint a délvidéki kutyák, mert hiszen ő látott másfajta életet is és pontosabban megfigyelte a törvényt, de még mindig volt benne valami titokzatos, még mindig rejtőzött benne valami vadság, mintha a Vadon még mindig élne és farkas volta csupán szunnyadt volna benne.

Sohase pajtáskodott a kutyákkal. Mindig magánosan élt és – már ami a saját faját illeti – igy akart élni élete végéig. Kölyökkorában, a kölyökhad és Lip-lip üldözése alatt, Szépséges Smithnél töltött napjaiban sulyos ellenszenv erősödött meg benne tulajdon faja iránt. Életének természetes folyása elé gátat emeltek és most, elhagyva tulajdon faját, csupán az emberekhez vonzódott.

Amellett a délvidéki kutyák állandó gyanuperrel éltek vele szemben. Fehér Agyar felkeltette a Vadon iránt érzett ösztönszerü félelmüket és Fehér Agyart mindig horkantással, morgással és harcias gyülölettel fogadták. Fehér Agyar pedig megtanulta, hogy a kutyákat nem is kell harapással elijeszteni, elég ha mutogatja inyét és meztelen agyarait. Ez mindig elegendő volt arra, hogy a vonitva nekirohanó kutyát lecsücsültesse.

Fehér Agyar életének mégis volt átka s ez Collie volt. Collie soha egy percig nem hagyta nyugton. Collie fittyet hányt a törvényre és ura szavára, aki azt akarta, hogy ő és Fehér Agyar jó barátok legyenek. Collie éles, ideges horkantása egyre gyötörte Fehér Agyar fülét. Collie sohsem bocsájtotta meg a csirkeöldöklést neki és meg volt róla győződve, hogy Fehér Agyar szándékait alapjában véve, gonoszak és alattomosak. Bűnösnek tartotta és akként is bánt vele. Örökösen, mint az átok, ugy ült a Fehér Agyar nyakán. Mint egy rendőr, ugy ment a nyomában, ha Fehér Agyar az udvar vagy az istálló felé tartott s ha Fehér Agyar valamelyik csirkére vagy galambra csak egy pillantást vetett, Collie a düh és felháborodás hangos kiáltásaiban tört ki. Fehér Agyar igyekezett meg sem látni Colliet s rendőrködését rendszerint ugy hiusitotta meg, hogy lefeküdt s fejét elnyujtott mellső lábaira nyugtatta. Ez rendszerint elhallgattatta és elcsöndesitette Colliet.

Collie kivételével az egész világ Fehér Agyar kedvére volt. Tudott magán uralkodni és ismerte a törvényt. Határozott volt, nyugodt és filozóf módjára türelmes. Most már nem élt ellenséges környezetben. Nem rejtőzött mindenfelé körülötte veszély, fájdalom, halál. Idővel az ismeretlen képe, valami, ami az egyre feje fölött függő veszéllyel és borzalommal rémitgette, elenyészett. Az élet könnyü volt és édes. Simán folydogált és utjában sem félelem, sem ellenség nem leselkedett.

A hó, anélkül, hogy tudta volna, hiányzott neki. «Szokatlanul hosszu nyár,» gondolta volna, ha egyáltalán gondolt volna rá; igy, amint volt, valami homályos, öntudatlan módon hiányzott neki a sarkvidék hava. Ugyanilyen módon, különösen hő nyárban, mikor sokat szenvedett a melegtől, homályos vágyakozás élt benne Észak iránt. E vágyakozás csak egy változást okozott nála: nyugtalan volt, nem találta helyét, anélkül, hogy tudta volna, tulajdonképpen mi a baja.

Fehér Agyar sohasem teregette ki valami nagyon érzelmeit. Azonkivül, hogy ura karja alá fészkelődött és morgásába a szeretet duruzsoló hangja vegyült, nem volt más utja-módja szeretetének kifejezésére. De megadatott neki, hogy harmadik módon is megvallhassa nagy szeretetét. Még mindig nem szerette, ha az istenek nevettek rajta. A nevetés szinte az őrületbe kergette, a dühtől őrjöngővé tette. De sohsem haragudott gazdájára s mikor ennek az istennek eszébe jutott, hogy nevessen rajta valami jóindulatu, csufolódó módon, Fehér Agyar zavarba jött. Érezte magában a régi harag szurásait, amint a harag kezdett feltámadni benne, de haragja szeretetté változott. Haragudni nem tudott, de tennie mégis kellett valamit. Először méltóságosnak mutatkozott, de erre ura még jobban nevetett. Fehér Agyar méltóságteljessége fokozódott, hiába, mert ura egyre jobban-jobban nevetett. Végre ura nevetése elmosta Fehér Agyar egész komoly méltóságát. Állkapcsai szétnyiltak, ajkát felhuzta egy kicsit és valami kötekedő kifejezés, melyben több volt a szeretet, mint a guny, ült ki hűséges szemeibe. Megtanult nevetni.

Épp igy megtanult pajkoskodni is gazdájával, megtanult hengergőzni, hemperegni s megtanult nem egy nyersebb tréfát elviselni. Viszonzásul ő dühöt szinlelt, berzenkedett és morgott vadul, fogát csattogtatta, mintha halálos harapásra készülődnék. De sohse feledkezett meg arról, hogy mindez csupán játék. Mindig csak a puszta levegőt harapta meg. S a játék végén, mikor ütés-verés, harapás és horkantás sürün és dühösen követték egymást, hirtelen abbahagyták a szinlelt veszekedést, fölkeltek, szemben álltak és egymásra néztek. És akkor, mint ahogy a nap kisüt a viharos tenger fölött, nevetni kezdtek. De mindennek a teteje az volt, mikor a gazda karja átölelte a kutya vállát és nyakát s Fehér Agyar elmorogta szerelmi énekét.

Senki más nem pajkoskodhatott Fehér Agyarral. Fehér Agyar nem engedte meg. Másokkal szemben megtartotta komoly méltóságát s ha csak próbálkoztak is vele, Fehér Agyar figyelmeztető horkantása és fölborzadt szőre minden volt, csak játékos szinezetü nem. Az, hogy ő gazdájának ilyen szabadalmat adott, még nem jelentette azt, hogy közönséges kutya legyen belőle, ezt is szeresse, azt is szeresse, mindenkinek időtöltése és mulatsága legyen. Csak egy valakit szeretett és e szeretetet nem tudta senkivel sem megosztani.

Gazdája sokat lovagolt s Fehér Agyar főkötelessége volt, hogy őt lovaglóutain elkisérje. Északföldön hűségét ugy bizonyitotta be, hogy huzta a szánt, de itt, Délen, nem volt szánkófogat, terhet sem cipeltek a kutyák hátukon. Ezért most oly módon bizonyitotta be hűségét, hogy kitartóan futott gazdája lova után.

Farkas módjára suhant, simán, fáradhatatlanul és erőlködés nélkül és ötven mérföldnyi futás után hazaérkezve játékosan ugrándozott a ló lábai előtt.

A lovaglással összefüggésben történt, hogy Fehér Agyar érzelmei kifejezéséhez még egyféle módot megtanult, különös ebben csak az, hogy egész életében mindössze két izben élt vele. Először akkor történt, mikor gazdája egy tüzes telivért meg akart tanitani arra, hogyan kell egy kaput kinyitni és becsukni anélkül, hogy a lovasnak le kellene szállnia a nyeregből. Sokszor egymásután a kapu elé jártatta a lovat és valahányszor a kapu elé értek, a ló mindig megijedt, hátrált és elugrott. A ló minden percben idegesebb és izgatottabb lett. Mikor ágaskodott, lovasa megsarkantyuzta, hogy mellső lábait is tegye le a földre, mire a ló hátsó lábaival kirugott. Fehér Agyar növekvő aggodalommal nézte ezt a műveletet, mig végre nem tudta tovább tartóztatni magát, a ló elébe ugrott és ugatott fenyegetően és vadul.

Bár ezután is többször erőlködött és gazdája is egyre biztatta, az ugatás ettől fogva csak egyetlenegyszer sikerült neki s akkor sem gazdája jelenlétében. Egy gyors szökés a mezőn, egy nyul hirtelen felbukkanása a ló lába alatt, egy ijedten félreugró ló, egy botlás, földreesés és urának tört lába volt ennek a második ugatásnak okozója. Fehér Agyar dühödt haraggal ugrott a ló torkának, de urának szava megállitotta.

– Haza! Eredj haza! – parancsolta ura, miután megbizonyosodott sérülése felől.

Fehér Agyar nem volt hajlandó elhagyni gazdáját. Gazdája arra gondolt, hogy ir egy cédulát, de hiába keresgélt zsebében papiros és ceruza után.

– Eredj haza! – parancsolta megint.

Fehér Agyar sóvárgó szemmel nézett rá, megindult, aztán visszafordult és halkan nyihogott. A gazda szeliden, de komolyan beszélt vele. Fehér Agyar hegyezte a fülét és fájdalmas erőlködéssel figyelt.

– Hallgass rám, vén fickó, szaladj haza, – hangzott a beszéd, – szaladj haza és mondd el, hogy mi történt velem. Haza, haza, farkas! Eredj haza.

Fehér Agyar tudta, mit jelent ez a szó: haza s bár ura beszédének többi részét nem értette, tudta, hogy ura kivánsága szerint most haza kell mennie. Megfordult és vonakodva, huzódozva elindult. Aztán megállt és határozottan visszapillantott a válla fölött.

– Haza! Haza! – hallatszott az éles parancsszó s Fehér Agyar engedelmeskedett.

A család a tornácon ült, a délutáni levegő hűsét élvezve, mikor Fehér Agyar megérkezett. Lihegve, porral fedve állitott be közéjük.

– Weedon megjött, – jelentette ki Weedon anyja.

A gyermekek vidám kiáltozással fogadták Fehér Agyart és elébe futottak. Elkerülte őket, végigfutva a tornácon, de a gyermekek a rács és egy hintaszék közé szoritották. Fehér Agyar morgott és megpróbálta odábbtolni őket. Anyjuk aggódva nézett oda, ahol a gyermekek voltak.

– Az igazat megvallva, féltem tőle a gyermekeket, – mondta. – Mindig remegek, hogy egy napon még majd leteperi őket.

Vadul morogva Fehér Agyar kiszökött a sarokból, leverve lábáról a kis fiut és a kis leányt. Anyjuk magához hivta és megnyugtatta őket, mondván, hogy eztán ne törődjenek Fehér Agyarral.

– Farkas csak farkas, – magyarázta Scott biró, – nem lehet megbizni benne.

– Nem tiszta farkasvér, – védelmezte távollevő bátyja helyett Beth.

– Ezt Weedon mondja, – vetette rá a biró; – ő fölteszi, hogy van valamennyi kutyavér Fehér Agyarban, de, mint ő maga is megvallja, biztos tudomása erről nincs. Ami Fehér Agyar külsejét illeti…

Nem fejezte be a mondatát. Fehér Agyar ádáz morgással elébe állt.

– Eredj innen! Feküdj le, sir! – parancsolta Scott biró.

Fehér Agyar gazdája feleségéhez fordult. Az asszony felsikoltott, mikor Fehér Agyar foga közé kapta ruháját és ráncigálta, mig a könnyü szövet el nem szakadt. E percben Fehér Agyar már az érdeklődés középpontjában volt. Abbahagyta a morgást és fejét magasra emelve, arcukba nézve, megállt. Torka görcsösen huzódott össze, anélkül, hogy hangot adott volna, egész erejéből küzködött, görcsbe rándulva az erőlködéstől, hogy megszabaduljon attól a kimondhatatlan dologtól, mely közlés után kivánkozott.

– Ez az állat megveszett, – mondta Weedon anyja. – Mondtam is Weedonnak, hogy sarki állat nem állhatja ki a meleg éghaljlatot.

– Nézzétek! Beszélni akar! – jelentette ki Beth.

S e percben csakugyan megszólalt Fehér Agyar, hatalmas ugatásban törve ki.

– Weedonnak valami baja eshetett, – szólt Weedon neje határozottan.

Egyszerre mindnyájan talpra urottak. Fehér Agyar rohant le a lépcsőkön, vissza-visszapillantva, hogy követik-e? Életében másodszor és utóljára ugatott, hogy megértesse magát.

Ez eset után Sierra-Vesta még szeretőbb otthont adott neki, mint azelőtt. A Sierra-Vesta-beliek mind szerették, még az istállófiu is, akit megharapott, kijelentette, hogy farkas létére nagyon okos kutya Scott biró maga is azon a véleményen volt, hogy Fehér Agyar farkas és mindenkinek a nagy elégedetlenségére méretekkel és olyan leirásokkal, melyeket egy enciklopédiából és számos természetrajzi műből olvasott, bizonygatta véleménye helyességét.

A napok folytonos verőfényben jöttek-mentek a Santa Clara-i völgy felett. De amint a nappalok rövidültek, Fehér Agyar, második délvidéki tele közeledtével, valami különös fölfedezést tett. A Collie harapása már nem fájt neki. Valami játékosság vegyült a támadásaiba és a szelidség elvette Collie fogainak élét. Fehér Agyar elfelejtette, hogy Collie életének átka volt és mikor Collie ugrált előtte és kellette magát neki, igyekezett ő is kellemetes és játékos lenni, amivel csak azt érte el, hogy egyszerüen nevetségessé vált.

Egy napon, a legelőn keresztül, Collie hosszu hajszára az erdőbe vezette őt. Délután történt, abban az időben, mikor gazdája kilovagolt. Fehér Agyar tudta ezt. A ló felnyergelve állt az istálló ajtajában. Fehér Agyar habozott. De lénye legmélyén, mélyebben minden eddig tanult törvénynél, a szokásoknál, melyek formálták, mélyebben, mint amilyen mély volt szeretete gazdája, és mélyebben, mint aminő mély volt szeretete tulajdon élete iránt, mindennél mélyebben élt benne valami s határozatlanságának eme pillanatában, mikor Collie meglökte és tovább szökellt, megfordult és követte Colliet. Ura egyedül lovagolt ki aznap délután, s az erdőben egymás oldalán futott Collie és Fehér Agyar, épp ugy, mint ahogy évekkel ezelőtt anyja, Kiche és a vén Félszemü suhant váll-váll mellett tova, Észak hallgatag erdeiben.

V. FEJEZET.
Az alvó farkas.

Ebben az időben minden ujság tele volt a San Quentin-börtön egyik fegyence merész szökésének hirével. Ez a fegyenc elszánt vad ember volt. Mintha még születése előtt átok ült volna rajta. Életének anyaga volt hibás és ez az anyag nem nyert különb alakot a társadalom mindent átformáló ujjai alatt sem.

A társadalom keze ügyetlen, durva, aminek ez a fegyenc élő példája volt. Ez a fegyenc állat volt, emberi állat, igaz, de mégis oly rettentő állat, mintha ragadozónak született volna.

A San Quentin börtönben javithatatlannak bizonyult. A büntetés nem törte meg szellemét. Meg tudott halni őrjöngve és harcolva az utolsó pillanatig, de nem tudott megtörve élni. Minél ádázabbul harcolt, annál ádázabbul bánt a társadalom vele s e rossz bánásmód még szilajabbá tette e teremtést. Kényszerzubbony, éheztetés, ütés-verés, ebben az oktalan bánásmódban volt Jim Hallnak része, de bármilyen oktalan is volt ez a bánásmód, Jim Hall ilyenben és semmi másban nem részesült. Igy bántak vele zsenge korában San Francisco sötét negyedeiben, mikor még lágy anyag volt a társadalom kezében, mikor még formálható lett volna valamivé.

Jim Hall harmadik fogságának ideje alatt történt, hogy egy olyan őrrel találkozott, aki legalább is olyan bestia volt, mint ő maga. Az őr becstelenül bánt vele, hazudott róla a felügyelőnek, elvette még megmaradt hitelét s minden lehető módon üldözte őt. A különbség az volt köztük, hogy az őr egy nagy csomó kulcsot cipelt magával és revolvert viselt. Jim Hallnak nem volt egyéb fegyvere, mint a foga és puszta keze. De egy napon e tökéletlen fegyverekkel mégis megtámadta az őrt és torkon harapta ellenségét, mint akármelyik vadállat az őserdőben.

Ezután Jim Hallt a javithatatlanok zárkájába vetették. Itt élt három esztendeig. A zárka vasból volt, vasból volt a fala, a padlója, a teteje. Sohase hagyta el ezt a cellát. Sohase látta sem az eget, sem a napot. A nappal szürkület volt, az éjszaka fekete csend. Egy vasból való sirban feküdt, élve eltemetve. Nem látott emberi arcot, nem beszélt emberi lénnyel. Ha ételét bedobták neki, morgott, mint a vadállatok. Gyülölte az egész világot. Hosszu nappalokon és éjjeleken át egyre üvöltötte dühét és haragját a mindenség felé. Néha heteken és hónapokon át egy hangot nem hallatott, a fekete csöndben rágódott tulajdon lelkén. Ember volt és egyben szörnyeteg, a félelemnek oly félelmetes képe, amilyen csak egy őrült elme látomásában feltünhetett.

És egyszer, egy éjjel, elmenekült. A felügyelők lehetetlennek mondták a szökést, de el kellett hinniök: a zárka üres volt és előtte egy legyilkolt őr hullája feküdt. Két másik halott őr mutatta a szökevény nyomát, amint a börtönből a külső falakig jutott. E két őrt, hogy elkerülje a lármát, a kezével fojtotta meg.

Jim Hall fel volt fegyverezve a megölt őrök fegyvereivel, egy élő arzenális, mely a társadalom szervezett hatalmától üldözötten, menekül a hegyvidék felé. Aranyban fizetendő hatalmas vérdijat tüztek ki a fejére. Fösvény farmerek töltött puskával vették üldözőbe. Hiszen vére árán kifizethettek volna valami jelzálogot, vagy kollégiumba küldhették volna a fiukat. A közjóért lelkesülő polgárok leakasztották a falról fegyverüket és utána eredtek. Egy falka vérebet eresztettek vérző lábainak nyomára. És a törvény vérebei, a társadalom fizetett harcoló állatai, telefonnal, telegráffal, külön vonatokkal éjjel-nappal hajszolták nyomát.

Néha találkoztak vele és egyik-másik ember hősként állt vele szemben vagy eszeveszetten menekült előle drótból font keritéseken keresztül, nagy élvezetére a közönségnek, mely gyönyörködve olvasta a tudósitásokat hirlapjából a reggelije mellett. Ilyen találkozások után a holtakat és sebesülteket visszaszekerezték a városba s helyüket betöltötték olyan emberek, akik örömmel mentek embervadászatra.

És akkor Jim Hall hirtelen eltünt. A vérebek hiába szaglásztak, eltünt nyoma után. Ártatlan vándorokat távoli völgyekben fegyveres emberek állitottak meg, kényszeritve, hogy igazolják magukat. Jim Hall földi maradványait pedig legalább egy tucatnyi hegyoldalon vélték megtalálni a vérdijra sóvárgók.

Ebben az időben Sierra Vestában nem annyira érdeklődéssel, mint inkább aggodalommal olvasták az ujsághireket. Az asszonyok rettegtek. Scott biró lekicsinyelte és kinevette őket, pedig nem volt igaza, mert birói székében töltött utolsó napjaiban ő volt az, aki előtt Jim Hall ügye tárgyalásra és itéletre került. És ott, a törvényszék előtt, mindenki füle hallatára, Jim Hall kijelentette, hogy eljön még az a nap, mikor kitöltheti bosszuját a birón, aki elitélte őt.

Most az egyszer Jim Hallnak igaza volt. Ártatlan volt attól a bűntől, melyért elitélték. A tolvajok és a rendőrség nyelvén csusztatásnak nevezik az ilyen esetet. Jim Hallt börtönbe csusztatták olyan vétekért, amit nem ő követett el. Scott biró kimondta rá a tizenöt évi börtönbüntetést.

Scott biró nem tudott semmit a csusztatásról. Nem tudta, hogy rendőrségi összeesküvésnek vált részesévé, nem tudta, hogy a tanubizonyságot mesterségesen hordták össze s hamis tanukat eskettek meg, nem tudta, hogy Jim Hall ártatlan volt abban a bűnben, mellyel vádoltatott. És Jim Hall nem tudta, hogy Scott biró ártatlan ebben az összeesküvésben. Jim Hall azt hitte, a biró mindent tud és egyetért a rendőrséggel ilyen hallatlan igazságtalanság keresztülvitelében. Igy történt, hogy mikor tizenöt esztendei élőhalottságot olvasott fejére Scott biró, Jim Hall fölkelt helyéről és gyülölve a társadalmat, mely elejétől kezdve rosszul bánt vele, addig szórta átkait birájára a törvényszék előtt, mig vagy féltucatnyi kékkabátos ellensége meg nem ragadta és ki nem hurcolta a teremből. Jim Hall szemében Scott biró volt a teteje, a záróköve az igazságtalanság rettentő épületének és Scott biróra ontotta szivének mérgét s ő felé orditotta jövendő bosszujának fogadkozásait. Aztán Jim Hall az élőhalottak közé ment… és megszökött.

Minderről Fehér Agyar semmit sem tudott. De közte és Alice, gazdájának felesége között, egy jól őrzött titok volt. Minden éjjel, mikor Sierra Vesta már lenyugodott, Alice fölkelt és beeresztette Fehér Agyart, hogy a nagy előcsarnokban aludhasson. S mivel Fehér Agyar nem volt házi kutya s nem is engedték meg neki, hogy a ház belsejében aludjék, azért Alice minden reggel korán kisuhant és kieresztette Fehér Agyart, mielőtt a házbeliek felébredtek volna.

Egy ilyen éjjel, mialatt az egész ház aludt, Fehér Agyar felébredt és nagyon nyugodtan feküdt. És nagyon nyugodtan szimatolt a levegőben s onnan azt a hirt kapta, hogy egy idegen isten van jelen. Fülét is megütötték az idegen isten mozgásának hangjai. Fehér Agyar nem tört ki hangos lármába. Ez nem volt szokása. Az idegen isten halkan lépdelt, de még halkabban lépdelt Fehér Agyar, mert neki nem volt ruhája, ami testéhez dörzsölődött volna. Halkan ment tovább. A Vadonban, ahol eleven husra vadászott, mely véghetetlenül félénk volt, Fehér Agyar megtanulta becsülni a meglepetés értékét.

Az idegen isten a nagy lépcsőház aljánál megállt és hallgatódzott és Fehér Agyar halotti mozdulatlanságban őrködött és várt. A lépcsőház a gazdájához és gazdája legdrágább tulajdonához vezet. Fehér Agyar szőre felborzolódott, de még mindig várt. Az idegen isten lába felemelkedett, hogy meginduljon fölfelé.

Ekkor Fehér Agyar támadott. Nem adott figyelmeztető jelt, horkantás nem előzte meg mozdulatát. Egy ugrással a levegőbe s onnan az idegen isten hátára dobta testét. Fehér Agyar mellső mancsaival a férfi vállába kapott s ugyanakkor agyarait nyaka hátsó részébe vágta. Igy csüggeszkedett egy pillanatig s ez a pillanat éppen elég volt arra, hogy a lépcsőről hátrarántsa az idegen istent. Együtt zuhantak a padlóra. Fehér Agyar elugrott s mielőtt a férfi feltápászkodott volna, ujra nekiesett kegyetlen agyaraival.

Sierra Vesta rémülten riadt fel. Alulról olyan lárma hallatszott, mintha husz dühödt ellenség rontott volna egymásnak. Revolverlövések durrantak. Egy emberi hang kiáltott rémültében és szorongásában. Roppant horkantás, morgás keveredett a zajba, melyet butorok és üvegek ropogása, csörrenése, törésének, zuzásának hangja tarkitott.

De amilyen gyorsan támadt, olyan gyorsan el is ült a lárma. A küzdelem nem tartott tovább három percnél. A megrémült háznép a lépcső tetején verődött össze. Alulról, mint egy szakadék fekete mélységéből, bugyborékoló hang hallatszott, mintha levegő törne vizen keresztül. A bugyborékolás néha sziszegő hanggá változott, mint a fütyülés hangja. Aztán hirtelen ez is megszünt, elenyészett. Aztán semmi sem hallatszott a fekete szakadék mélyéről, csak valami nehéz lihegés, mintha valami teremtés szorongva kapkodott volna levegő után.

Weedon Scott megnyomott egy gombot és a lépcsőházat és a lenti csarnokot elárasztotta a fény. Aztán ő, meg Scott biró, revolverrel a kezükben, óvatosan lépkedtek lefelé. Nem volt szükség erre az óvatosságra. Fehér Agyar megtette a magáét. A felforditott és összetört butorok romjai között, oldalán fekve, arcát eltakarva egyik karjával, egy ember feküdt. Weedon Scott föléje hajolt, eltolta a kart és fölfelé forditotta a halott arcát. A torkán tátongó szörnyü seb elmondta, mitől halt meg ez az ember.

– Jim Hall, – mondta Scott biró és atya és fiu jelentőségteljesen néztek egymásra.

Aztán Fehér Agyarhoz léptek. Fehér Agyar is az oldalán feküdt. Szemét lehunyta, de szemhéjait kissé felemelte, afeletti erőlködésében, hogy láthassa őket, amint föléje hajoltak és farkát, hasztalan erőlködéssel, csóválni igyekezett.

Weedon Scott megcirógatta és Fehér Agyar elismerőleg morgott rá vissza, de ez a morgás nagyon is gyenge volt és hamar elenyészett. Szemhéjai leestek és lecsukódtak és egész teste elernyedt és elnyult a padlón.

– Oda van, szegény ördög, – mormogta gazdája.

– Majd meglátjuk, – szólt a biró, amint odalépett a telefonhoz.

– Őszintén szólva, az életbenmaradás esélye egy az ezerhez, – jelentette ki a sebész, miután másfél óra hosszat dolgozott Fehér Agyar testén.

A hajnal fénye áttört az ablakokon és elhomályositotta a villamos lámpák világitását. A gyermekek kivételével az egész család ott állt a sebész körül, hogy meghallja itéletét.

– Egy törött hátsó láb, – sorolta fel a sebész, – három törött borda, melyek közül legalább egy átszurta a tüdőt. Csaknem teljesen elvérzett. Valószinü, hogy belső sérülése is van. Azt hiszem, hogy rá is tapostak. Nem is szólok semmit a három revolvergolyóról, ami átütötte. Egy az ezerhez? Igazán nagyon jóhiszemüen itéltem. Nincs egyetlen esélye sem, tizezerhez viszonyitva.

– De nem mulaszthatunk el egyetlen esélyt sem, amiben segithetünk rajta, – kiáltott Scott biró. – Pénz nem határoz. Próbálja meg az X-sugarakat, próbáljon meg mindent. Weedon, telegrafálj San-Franciscoba, doktor Nicholsnak. Nem mintha nem biznánk önben, doktor, ért engem, ugyebár? De ki kell használnunk minden csöpp előnyt.

A doktor szeliden mosolygott.

– Természetesen, értem. Megérdemli, hogy mindent megtegyenek érte. Ápolják ugy, mintha emberi lény, mintha beteg gyermek volna. És ne felejtsék el, amit a hőmérsékletről mondtam. Tiz órára ujra itt leszek.

Az ápolás nem hagyott hátra semmi kivánni valót. Scott birónak azt az inditványát, hogy hivatásos ápolónőt hivjanak, a leányok, akik erre a feladatra vállalkoztak, sértődötten utasitották vissza. Fehér Agyar esete volt az, amit tizezer közül egyben sem akart elhinni a sebész.

A sebészt nem szabad kárhoztatni tévedéséért. Egész életében csak a civilizáció megszelidült emberi lényeit ápolta és operálta, akik védett életet éltek és védett életü nemzedékek egész sorától eredtek. Fehér Agyarhoz viszonyitva ezek törékenyek s gyengék voltak s nem csüngtek az életen olyan dühödt kapaszkodással, mint ő. Fehér Agyar egyenest a Vadonból jött, ahol a gyenge elpusztul korán és menedék senki számára nem kinálkozik. Sem apjában, sem anyjában nem volt semmi gyengeség, sem a megelőző generációk bármelyikében. Vasból való testalkotás és a Vadon életképessége volt Fehér Agyar öröksége és ő ragaszkodott az élethez, egész mivoltával, minden porcikájával, testével és lelkével, azzal a kitartással, mely régtől fogva minden teremtmény ősi öröksége volt.

Fogolyként lekötözve, mikor a flastromok és kötések még mozgásában is gátolták, Fehér Agyar átszundikálta a heteket. Hosszu órákon át aludt és álmodott. Elméjén átvonultak, végtelen látványosságként, az Északföld látomásai. A mult szellemei föltámadtak és körülülték fekvő helyét. Megint ott élt Kiche barlangjában, remegve csuszott Szürke Hód lábaihoz, hogy felajánlja neki örök szolgaságát, menekült Lip-lip és az üvöltöző kölyökhorda őrjöngő bedlámja elől.

Megint ott futott az őserdőben, hallgatagon, üldözve az eleven hust az éhinség hónapjaiban; megint ott futott a kutyafogat élén s mögötte ott suhogott Mit-sah és Szürke Hód ostora és hallatszott biztató szavuk: Ra! Raa! Most egy szűk átjáróhoz értek s a fogat összezárult, mint egy legyező, hogy átjuthasson rajta. Megint átélte a Szépséges Smithnél töltött napokat s a harcokat, amelyeket megharcolt. Ilyenkor horkantott és nyihogott álmában s akik nézték, azt mondták, hogy rossz álmai lehetnek.

De volt egy szörnyü kép, melytől legtöbbet szenvedett: a csengő, sipoló villamos kocsiszörnyek, melyek mint óriási, nyávogó hiuzok jelentek meg előtte. Mintha egy bokor rejtekében huzódott volna meg, oly mókusra várva, mely a földön elég távolra merészkedett famenedékétől. Aztán, mikor a mókusnak ugrott, a mókus átváltozott villamos kocsivá, fenyegető, rémitő szörnnyé, mely ugy tornyosult föléje, mint valami hegy s nyávogott, karmolt és tüzet okádott felé. Épp igy történt, mikor a héjját hivta le az égből párviadalra. A levegőből csapott le reá a héjja és mikor közel ért hozzá, egyszerre a mindenütt jelenvaló villamos kocsivá változott. Vagy pedig megint ott volt Szépséges Smith ketrecében. A ketrecen kivül népség gyülekezett és ő tudta, hogy most harc következik. Figyelte az ajtót, mikor lép be az ellenfele. Az ajtó kinyilt s egy borzasztó villamos kocsi rontott be rajta. Ez az álom ezerszer is üldözte és a félelme ezredszer is épp oly rettenetes volt, mint valaha.

Végre eljött az a nap, mikor megszabaditották kötelékeitől. Igazi ünnepnap volt. Egész Sierra Vesta körülállta fekvőhelyét. Gazdája megvakarta Fehér Agyar fülét és Fehér Agyar elmorogta szerelmi dalát. Gazdája felesége igy szólitotta meg: Áldott farkas! Ezt a nevet nagy tetszéskiáltással fogadták s azontul minden asszony igy hivta őt: Áldott Farkas.

Megpróbált lábára állni, de minden próbálkozás után visszaesett a gyengeségtől. Oly sokáig feküdt, hogy izmai elvesztették régi ügyességüket s minden erő mintegy kiszállt belőle. Kicsit szégyelte magát gyengesége miatt, mintha bizony ezzel vétett volna az istenek ellen, akiknek szolgálattal tartozott. Épp ezért hősiesen erőlködött, hogy felkelhessen s megállt a négy lábán, ide-oda támolyogva.

– Áldott Farkas! – kiáltották karban az asszonyok.

Scott biró diadalmasan nézett rá.

– Csakhogy saját szátokból hallom, – mondta. – Eddig én voltam az egyedüli, aki helyesen itélte meg. Kutyától nem telt volna ki ennyi. Farkas ő, ez már igaz.

– Áldott Farkas, – javitotta ki a biró felesége.

– Igen, Áldott Farkas, – hagyta rá a biró is. – És mától kezdve én igy nevezem.

– Most ujra meg kell tanulnia a járást, – mondta a sebész. – Mindjárt el is kezdheti, már nem árthat neki. Vigyék ki a szabadba.

És kiment a szabadba, mint egy király, egész Sierra Vesta őt követte, hogy kisérje és ápolhassa. Nagyon gyenge volt s mikor a gyepre ért, lefeküdt és pihent egy kicsit.

Aztán a menet tovább haladt, az erő apró lökésekben tért vissza használat közben Fehér Agyar izmaiba s a vér erőteljesebben lüktetett benne. Elérték az istállót, melynek ajtajában Collie feküdt, féltucatnyi kövérkés porontya rajzotta körül, vidáman játszogatva a meleg napsütésben.

Fehér Agyar csodálkozó szemmel nézett rájuk. Collie figyelmeztetően horkantott rá és ő ügyelt, hogy megtartsa a kellő távolságot. A gazda lábhegyével közelebb tolt hozzá egy kis kövérkés porontyot. Fehér Agyar gyanakodva berzenkedett, de gazdája intette, hogy nincs semmi baj. Collie, kit egy asszony a karjába kapott, féltékenyen figyelte Fehér Agyart és egy horkantással intette, hogy de bizony, nincs minden rendjén.

A kis poronty ott csuszkált előtte. Fehér Agyar fülét hegyezte és kiváncsian szemlélte az apróságot. Egyszerre csak az orruk összeért és Fehér Agyar ott érezte állán a kis kutyakölyök meleg kis nyelve hegyét. Fehér Agyar kinyujtotta nyelvét, anélkül, hogy tudná miért és megnyalta a kis kölyök képét.

Taps és tetszészaj követte ezt a mutatványt. Fehér Agyar meglepetten és zavarodottan nézett az istenekre. Aztán megint elfogta a gyengeség és lefeküdt s fülét hegyezve, fejét oldalra fektetve, tovább is bámulta a kis porontyokat. A többi apró kölyök is, Collie nagy bánatára, mind közelebb csuszott hozzá és Fehér Agyar nagy komolysággal engedte meg, hogy rámásszanak és keresztülbukdácsoljanak rajta. Eleinte az istenek tapsa és tetszéslármája közt, még látszott rajta régi félszegsége és elfogódottsága, de, amint a kölykök bohóskodása, ugrándozása folytatódott, türelmesen feküdt, félig lehunyva szemeit és szunyókált az enyhe napsütésben.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FARKASVÉR ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- FARKASVÉR

- ELŐSZÓ.

- ELSŐ RÉSZ.

- I. FEJEZET. A hus nyomán.

- II. FEJEZET. A nőstényfarkas.

- III. FEJEZET. Az éhorditás.

- MÁSODIK RÉSZ.

- I. FEJEZET. A fogak csatája.

- II. FEJEZET. A barlang.

- III. FEJEZET. A szürke farkaskölyök.

- IV. FEJEZET. A nagyvilág fala.

- V. FEJEZET. A hus törvénye.

- HARMADIK RÉSZ.

- I. FEJEZET. A tűzcsinálók.

- II. FEJEZET. A szolgaság.

- III. FEJEZET. A számüzött.

- IV. FEJEZET. Az istenek nyomán.

- V. FEJEZET. A szerződés.

- VI. FEJEZET. Az éhinség.

- NEGYEDIK RÉSZ.

- I. FEJEZET. Saját fajának ellensége.

- II. FEJEZET. Az őrjöngő isten.

- III. FEJEZET. A gyülölet uralma.

- IV. FEJEZET. A lerázhatatlan halál.

- V. FEJEZET. A rettenthetetlen.

- VI. FEJEZET. Hogyan kell szeretni?

- ÖTÖDIK RÉSZ.

- I. FEJEZET. Hosszu utazás.

- II. FEJEZET. A délvidéken.

- III. FEJEZET. Isten országában.

- IV. FEJEZET. A faj hivó szava.

- V. FEJEZET. Az alvó farkas.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE