The Project Gutenberg eBook of Runoja Herkules uroosta

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Runoja Herkules uroosta

Author: T. J. Dahlberg

Release date: November 30, 2019 [eBook #60817]

Most recently updated: October 17, 2024

Language: Finnish

Credits: Jari Koivisto

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUNOJA HERKULES UROOSTA ***

RUNOJA HERKULES UROOSTA

Runoillut

T. J. DAHLBERG, ylioppilas

Yliopiston Konsistoriumi palkitsi nämä runot kilvoitelmakirjoituksena kehoitusrahalla.

Turussa, J. W. Lilljan kirjapainossa, 1862.

Imprimatur: C.R. Lindberg.

SISÄLLYS:

Alkulause.

Herkule'n synty.

Herkule'n kasvatos.

Herkules teiden haarassa.

Herkulen ensimäiset työverot.

Herkules sotii väkituriloita vastaan.

Herkules joutuu heimolaisensa kuningas Eurystheyksen palvelukseen.

Ensimäinen uro-työ.

Toinen uro-työ.

Kolmas uro-työ.

Neljäs uro-työ.

Wiides uro-työ.

Kuudes uro-työ.

Seitsemäs urotyö.

Kahdeksas uro-työ.

Yhdeksäs uro-työ.

Kymmenes uro-työ.

Eurystheyksen estelmys.

Yhdestoista uro-työ.

Kahdestoista uro-työ.

Herkules ja Megara eroavat toisistansa.

Herkules ja Eurytos.

Herkules ja Admetos.

Herkules surmaa vahingossa ystävänsä Iphito'n.

Herkules Omphale kuninkaattaren palveluksessa.

Herkules uudellensa uro-töillä.

Herkules ja Deianira.

Herkules ja Nessus.

Herkule'n viimeiset retket.

Alkulause

Suomen kieltä tutkiessani ja Wäinämöisen kummallisia retkiä katsellessani Kalevalasta johtui kerran mieleeni muukalainenki uros Herkules. Minä ajattelin, että Suomen rahvaskin ehkä mielellänsä katseleisi jotaki kertomusta tästä mainiosta Kreikan uroosta, joka oli maailman voimallisin mies. Hänen syntymisensä tapahtui noin toista tuhatta vuotta ennen Kristuksen syntymistä. Kansakunnat elivät vielä silloin pakanallisuuden pimeydessä ja palvelivat siis epäjumalia, joilla kansan papit ja päämiehet sanoivat olevan jnmalallisia omaisuuksia, mutta kumminki silmät, korvat ja kaikki muut jäsenet, niinkuin ihmisilläki sekä siihen vielä ihmisen luonnon heikkouksiakin. Kun papit (oppineet) ja muut päämiehet kuuluttivat kansalle esimerkiksi, että sillä ja sillä jumalalla tahi jumalattarella oli niin ja niin monta poikaa tahi tytärtä, ja siihen sitte osasivat jutella pitkät junat kummallisia tarinoita näistä jumalista tahi jumalattarista; niin kansan täytyi uskoa kaikki todeksi, vaikka jutteliat olisivat kuinki mahdottomia tarinoineet; sillä mistäpäs se sivistymätöin kansa paremman tiedon sai. Tällä keinoin saattoivat nämä jutteliat syyttää omia heikkouksiansaki näkymättömien jumalien päälle, jotka kumminki heidän tarinoissansa usein olivat näkyväisiäkin. Jos joku mainiompi mies sattui löytymään, kas siitä oli näillä juttelioilla kohta koko tarut. Ne eivät suinkaan jättäneet pois mitään kummempaa tapausta sen elämästä, elleivät vaan liene kertoneet koumin koristusten kanssa. Kyllähän vanhat muistomerkit, sota-aseet ja sen semmoiset tosin näyttävätkin, että ennemmäiset ihmiset ovat olleet paljoa voimakkaampia, kuin nykyiset, ja tottahan siis vanhoissa tarinoissa sen aikuisten ihmisten ihmetöistä lienee perääkin. Siihen aikaan tapeltiin sodissakin käsikähmässä, ilman ruutien avutta, jousilla, keihäillä, viskimillä j.n.e. eikä niin kuin nykyjään tykillä, kiväärtillä j.n.e., sillä silloin ei vielä tietty mitään koko ruutien jutusta.

Wanhojen tarinoiden mukaan oli Herkules kuulu ihmeellisen voimansa, kummallisen sukuperäsyydensä ja sadunmoisien retkiensä tautta.

Koska Herkule'n somat retket siis johtuivat mieleeni Suomen kieltä tutkiessani, ja kun niistä tiedäkseni ennestänsä ei ole varsinaista tarinata Suomeksi; niin minä rupesin opetellessani niitä kirjoittelemaan. Mutta kun Herkule'n (niin kuin Wäinämöisenki) elämänkertomuksessa tavataan monta ylenluontoista seikkaa, niin minä katsoin soveliaammaksi kertoa niitä runoilemalla kuin suorasanaisesti kirjoittamalla. Lieneekö runoilemiseni onnistunut tahi ei, sitä en kykene sanomaan. Kun raudan sepän oppipoika tekee ensimäisen kalun raudasta, niin sitä ei — luullakseni — kovin paljon toruta, josko kalu onki vähäkelpoisempi kun mestarin omatekemänsä; lieneekö runosepän ensikertalaisella oppipojalla semmoista armoa vai ei?

Ohjeena tähän teokseeni on mulla ollut paraastansa. "Den klassiska fornålderns Hjeltesagor af Gustaf Schwab", mutta sitä en ole kumminkaan jokapaikassa seurannut, sillä "Allmän Mytholigi af C. Deleen" ja eräs "Konversationslexikon" ovat monessa kohti olleet johtonani.

Enin osa Suomen kansasta, ei varmaankaan tiedä mitään Kreikalaisten jumalais-sadustosta; senpä tautta seuraa tässä lyhykäinen selittely sekä niistä jumalista että monjaista muistaki nimistä, joita näissä runoissa tavataan.

Selittelö.

Akeloos, muuan virran jnmala eli haltia. Sen vanhemmat sanottiin olleen Oceanus ja Thetys.

Alkmene, kuningas Elektryonin ja Lydiken tytär, tuli kuningas Amphitryon kanssa naimiseen sillä välipuheella, että tämä kostaisi Teledoailaisia Alkmenen tapetun veljen tautta. Amphitryo meni kostamaan, mutta sillä aikaa kävi Jupiter Amphitryon näköissä Alkmenen luona yöjalassa. Amphitryon kuoltua tuli Alkmene toiseen naimiseen Rhadamantus-nimisen tuomarin kanssa.

Amatsonit, eräs sotaisa vaimokansa. Niitä sanotaan olleen monessakin maassa, mutta ne Amatsonit, joita vastaan Herkules soti, asuivat Pontus maalla Wähässä Asiassa. Miehet olivat niiltä ensin kuolleet sodassa melkein kaikki, ja kun niistä, mitä vielä oli jäänyt jälelle, kumminkaan ei ollut paljon turvaa; niin ne tappoivat itse viimeisetkin ja laittoivat omituisen valtionsa, jossa asujamet olivat ainoastansa vaimonpuolia, ja jota eräs kuninkaatar hallitsi. Amatsonit olisivat kumminki luonnon mukaisesti miehittä hävinneet peräti, mutta ne kävivät joka vuosi parvittain liki valtakunnissa miehien kisassa ja pitivät sitte ainoastansa tyttölapset itse, mutta pojat löivät he hengettömiksi tahi lähettimet isien luokse. Kahdeksan vuoden vanhasta poltettiin näiden tyttölasten oikean puoleista rintaa, jotta se ei pääsisi neitojen aikaihmiseksi tullessa kasvamaan semmoiseksi pullukaksi kun vasemman puoleinenki, sillä se olisi ollut sotiessa haittana, muka jousen pannen tiellä jousen jänttä jännittäissä, ja jousella sotiminen oli kumminki koko kansan paras sotimakeino. Siitä syystä kutsuttiinki niitä (Kreikan kielellä) Amatsoniksi, joka merkitsee rinnatointa.

Amor (latinainen nimitys), rakkauden jumala. Sen Kreikalaiset nimet olivat Himeros ja Eroos. Hänellä sanottiin olevan kultaiset siivet, hyvä jousi ja viinellinen teräviä rakkauden nuolia, joista kultakärkiset pystyivät, mutta lyijykärkiset kimposivat takasi.

Amphitryo, Thiryns-nimisen kaupungin kuningas. Hänen isänsä nimi oli Alkeys. Hän sattui vahingossa tappamaan setänsä Elektryonin ja muutti sen jälkeen Thehen kaupunkiin, jossa hän sai Elektryonin tyttären Alkmenen puolisoksensa. Hän oli silloin sotimassa Teleboailaisia vastaan, kun Jupiter rakastuneena kävi hänen näköisenä Alkmenen luona yöjalassa.

Anttäus, eräs jättiläinen Libyan erämaalla, sai taistellessansa Herkule'n kanssa silloin aina uutta voimaa, kun jalkansa hipasivat maata, mutta Herkules kouristi hänet kohona kuoliaksi.

Apollo (Phoebos) Jupiterin ja Latonan poika. Hän oli niin kaunis ja selväpäinen, että häntä kutsuttiin auringoksi. Hänen sanottiin keksineen jousella-ampumakeinon, ennustamisen, harpulla eli kanteleella soitannon ja vieläpä laulujen tekemisenki. Apollon kuuluisin ennustus-paikka (Orakeli) oli Delphin kaupungissa. Tämän jumalan sanottiin Pythialle ilmoittavan ennustuksia, joita Pythia ilmoitti temppelin papille ja papit vasta kysyjille.

Atlas, eräs jättiläinen, Japeto'n poika, oivallinen tähteinselittäjä; lienee siitä sanottukin hänen kannattelevan taivaan vaskikantta. Hänen sanottiin seisovan taivas hartioilla sillä vuorella Afrikassa, jota vieläkin kutsutaan Atlas-vuoreksi.

Bistonit, eräs kansakunta Thrakeiassa.

Delphi, muuan kaupunki Phokis maalla. Tämän kaupungin luulivat Kreikalaiset olevan maailman navalla; ehkä siitä syystä, kun se oli rakennettu korkean kunnahan kukulle, ja kun siinä oli Apollon Orakeli ja sen ennustustemppeli, joka oli rakennettu semmoisen vuorenrotkon päälle, josta sanottiin nousevan pyhää ennustushöyryä. Sekä Kreikalaiset että muukalaiset, ylhäiset ja alhaiset, riensivät lahjoinensa tätä Orakelia kysymään. Sillä keinoin sai Orakeli niin paljon hyvyyttä, että sen omaisuutta verrattiin Persian kuninkaan tavaroihin.

Epimetheys, Japeto'n poika, jonka sanottiin luoneen huikentelevaisia ja tuhmia ihmisiä samate kuin veljensä Prometheys nerokkaita ja viisaita. Hänen tyttärensä Pyrrha ja Prometheyksen poika Deukalion olivat Hellenin vanhemmat, jonka pojista taas Kreikan kuuluisimmat sukukunnat sikisivät.

Hebe, nuoruuden ja kauneuden jumalatar, Jupiterin ja Junon tytär, jonka Herkules sai taivaasen päästyänsä morsiameksensa.

Herakleides (Herakeäs) merkitsee Herkule'n poikia ja muita perillisiä.

Hesione, Trojan kuninkaan Laomedonin tytär, jonka Herkules vapautti meren pedosta, ja jonka tautta perijuuriansa Trojan kuulu sotakin vielä syttyi.

Hesperidet, kolme jumalallista impeä, jotka asuivat Atlantin meren puoleisella Afrikan rannalla. Niiden nimet olivat Aegele, Arethusa ja Hesperethusa. Morsiamena ollessansa lahjoitti Juno Jupiterille kolme omenapuuta, jotka kasvoivat kultakuorisia omenoita. Nämä puut istutti Jupiter Hesperidien yrttitarhaan ja niiden vartiaksi pantiin satapäinen tultasuitsuava lohikäärme.

Hippolyta, Amatsonien kuninkaatar, jonka kullasta ja päärlyistä tehdyn, kalliin miekanhankkiluksen Herkules suurella vaivalla hankki kuningas Eurystheykselle. Hippolyta joutui viimein Kreikan maalle Theseus uroon puolisoksi.

Japetos, eräs jättiläinen, Uranus-jumalan poika, Kreikalaisten kuuluisammien kansakuntien esi-isä.

Jolas (Jolaus), Iphikle'n poika, Herkule'n ohillinen ja sotakumppali.

Iphikles, kuningas Amphitryon ja sen puolison Alkmenen poika, Herkule'n kaksoispuoli. Iphile'n olisi luonnon mukaisesti pitänyt syntyä kolmea kuukautta ennen Herkulesta, mutta Jupiterin sanottiin tahtoneen säästää Alkmeneä sillä keinoin, että hän salli oman poikansakin Herkule'n syntyä yksin ajoin Iphikle'n kanssa.

Juno, jonka vanhemmat olivat Saturnus ja Rhea, oli rikkauden ja yltäkylläisyyden jumalatar, Jupiterin sisar ja puoliso ja siis ylimäinen jumalatar. Jupiterin sanottiin kosineen Junoa käkenä, mutta vähäpä tuosta; häät pidettiin sitä suuremmat Enosialaisten maalla, Therenus-virran luona. Kaikki jumalat ja kaikki ihmiset kutsuttiin häihin. Muut kaikki tulivat mutta impi Kelone ei tullutkaan. Tämä nauroi vaan koko näillä häillä ja sanoi Merkurius-nimiselle kutsujalle sitä tätä esteeksi, jonka tautta hän ei ollut pääsevinänsä kotoansa. Jupiter närkästyi immen ylpeydestä ja käski Merkuriuksen viskaamaan koko immen huoneinensa virtaan. Kelone muuttui virrassa kilpikonnaksi, joka sittämöiten kantaa huonettansa selässänsä ja saapi pahan kielensä tautta olla aivan äänetöinnä. Tämä jumalallinen parikunta ei kumminkaan elänyt hyvässä sovussa; riita ja tora ei loppunut paljon milloinkaan. Juno nenittelikse usein Jupiterille kuolevaisten kauniittarien luona käymisestä ja Jupiter juonitteli taas milloin mistäkin Junolle sekä rankasikin toisinansa. Juno kiusasi niitä lapsia, joita Jupiterilla oli kuolevaisten kauniittarien kanssa ja laittoi kerran suuren tuuliaisen Herkulestakin hukuttaaksensa, mutta silloinpa Jupiter suuttui ja pani Junon riippumaan kaulastansa pitkien kultaketjujen nenään taivaan ja maan välille, ja ripusti hyvin suuret summattomat pajanalaisimet kumpaiseenki jalkaan painamaan. Vulkanus yritti päästämään äitiänsä siitä piinasta, mutta Jupiter tarttui Vulkanuksen jalkaan ja viskata rutkautti hänet taivaasta alas. Wiimeinki päästi hän itse Junon irti, mutta Juno ei koskaan unhottanut sitä leikkiä ja yllytti vielä Jupiterin pojat sotimaan isäänsä vastaan.

Jupiter, Saturnuksen ja Rhean poika, monen vanhan aikuisen kansan ylimäinen jumala, muiden jumalien kuningas ja koko luonnon herra, jonka sanottiin päätänsä nyökäyttämällä saaneen taivaan ja maan järisemään. Ukkoisen tulet ja nuolet olivat hänen vallassansa ja niillä hän rankaisi ketä hän tahtoi. Hänen sanottiin voittaneen kaikki muut veljensä sodassa, mutta Neptunus ja Pluto jäivät voittamatta. Hän jakoi vallan näiden kanssa. Omaksi osaksensa sai hän taivaan, ja jumalien kuninkaan nimen. Neptunus sai meret ja Pluto Manalan.

Jupiteria palveltiin yleisemmästi kun muita jumalia, ja hänelläkin oli monta nimikko Orakelia, esim. Dodona, Ammon Libyassa, Trophono'n rotko j.n.e. Hänen sanottiin usein käyvän maallakin milloin missäkin haamussa, esim. kuningas Amphitryon näköissä Alkmenen luona yöjalassa.

Jättiläiset (Wäkiturilaat) olivat Uranus-jumalan ja Manalan akan poikia, jotka usein sotivat jumalia vastaan. Ne olivat hirveitä kaikin puolin; monjailla oli 100 kättä ja 50 päätä. Herkuleskin soti niitä vastaan jumalien apuna. Siinä sodassa kaatui jättiläiset Argius, Aleoneys, kaksi Aloides-nimistä, Klytius, Enkelados, Ephialtes, Eurytos, Hippolytos, Othos, Pallas, Polybetes, Porphyrion, Thaon, Tityos ja Typhon, joka oli julmin koko jättiläis joukosta ja peloitti jumalia enemmän kuin kaikki muut jättiläiset yhteensä.

Kreon, Theben kaupungin kuningas, Herkule'n Megara-nimisen puolison isä.

Laomedon, Trojan kaupungin kuningas. Hänen vanhempansa olivat Julus ja Erydike. Hän hallitsi 29 vuotta, teetti muurit Trojan ympärille ja satamaan vahvat varustukset vihollisia vastaan.

Megara, kuningas Kreonin tytär, ensimältä Herkule'n puoliso, mutta ne eroisivat toisistansa vapatahtoisesti ja Megara tuli sitte Herkulen sotakumppalin ja heimolaisen Jola'n puolisoksi.

Merkurius (latinainen nimitys) Kreikalaisten Hermes, Jupiterin ja Maijan poika, kaunopuheliaisuuden, matkamiesten, kauppamiesten, ystävyyden ja rauhan jumala, jumalien (varsinki Jupiterin) lähettiläs, tulkki ja palvelia, jonka tautta hänellä oli yötä päivää enemmän työtä tuin muilla jumalilla kellään. Hällä oli aina leveäliepeinen, siipiniekka matkalakki päässä, kahdesta käärmestä tehty siipiniekka matkasauva kädessä ja hyvin pitkät mustat siivet kantapäissä. Lakin siivet olivat valkeat ja sauvan toiset siivet mustat, toiset valkeat. Mustilla siivillä lenteli hän Manalassa ja valkeilla taas joka paikassa muualla.

Minerva, Jupiterin tytär, viisauden, taidon, tieteiden ja sodan jumalatar. (Nimitykset Pallas ja Athene merkitsevät samaa jumalatarta.) Minervan sanottiin syntyneen sillä lailla, että Jupiter ensin nieli elävältä Metis-nimisen immen, jonka jumalien Orakeli oli sanonut synnyttävän semmoisen pojan, joka veisi Jupiterilta vallan; nieltyänsä alkoi hänen päätänsä kivistää ja hän meni Vulkanus-nimiseltä pojaltansa neuvoa kysymään, sillä Vulkanus oli jumalien seppä, ja vieläpä jonkullainen pappakin. Vulkanus otti silloin hyvin suuren summattoman piilun ja päräytti sillä Jupiterin pään kahtia; aivosta nousi nyt Minerva-jumalatar täysikasvuisena ja täydessä sotapuvussansa. Jupiterin pää kupsahti kiini ennallensa ja Minerva lähti paikalla isänsä kanssa sotaan jättiläisiä vastaan.

Neptunus (Poseidon), Saturnus-jumalan ja Rhean poika, oli meren jumala. Hänellä sanottiin olevan kolmihaarainen torrakka kädessä, jolla hän pani meret meuruamaan.

Nessus, eräs ihmishevoinen, Iksionen ja Pilven poika, yritti ryöstämään Herkule'n puolisota Deianiraa, mutta Herkules ampui myrkytetyn nuolen hänen sydämensä lävitse.

Orakeli oli semmoisen paikan nimi, jossa ennustuksia ilmoitettiin ja vieläpä ennustuksiakin kutsuttiin orakeliksi. Orakelin ennustaminen oli kaikkein juhlallisin ennustus-keino, mitä vanhan aikuisilla kansoilla lie ollut. Pakanallisuuden monijumalaisuus antoi petturille hyvän tilaisuuden jumalien nimessä pettää ihmisiä ennustamisillansa ja sillä keinoin laiskana pitää hyviä päiviä muiden vaivannäöstä; sillä ennustusta saamaan tullessa piti kysyjillä oleman hyvät lahjat ennustuksen antajoille, ennen kun tohtivat toivoakkaan ennustusta saavansa. Ennustajat taas ilmoittivat ennustuksensa semmoisilla sanoilla ja niin epätietoisesti, että ennustus näytti käyvän toteen, josko kysymyksessä oleva seikka tapahtuiki niin eli näin, joko niin kuin kysyjä toivoi tahi aivan toisin. Sillä keinoin tuli sivistymätöin kansa helposti petetyksi. Ihmiset eivät pitäneet siitä mitään, jos ne kantoivat kultansa, hopeensa ja mitä parasta heillä vaan oli ennustajoille, kunhan saivat kuulla monjaita epätietoisia sanoja, joita sitte saivat miettiä ja aprikoin, mitä ne merkitseisivät. Jos asia tapahtuikin aivan toisin kuin kysyjä ennustuksen mukaan luuli sen tapahtuvan, ja jos hän siitä meni valittamaan ennustajoille, niin ne sitte vasta selittivät ennustuksensa sillä keinoin, että se kumminki näytti todemmoiselta. Orakelia oli jokaisen jumalan osaksi, muutamilla usiampiaki; vieläpä paraimmille uroillekin annettiin semmoinen kunnia kuoltua, että niilläkin oli nimikko Orakelinsa, esim. Herkule'n Orakeli Athenin kaupungissa.

Pallas sama kun Minerva. Paitsi tätä Pallas-jumalatarta oli muitakin saman nimellisiä, esim. jättiläinen Pallas ja muuan Herkule'n pojistakin oli Pallas-niminen.

Poseidon, Neptunus-jumalan Kreikalainen nimitys.

Priamos, Laomedonin poika, oli Trojan sodan aikaan Trojalaisten kuningas. Hänen nimensä Priamos (ostettu) tuli siitä, että sisarensa Hesione osti hänen Herkule'n vallasta, silloin kun Herkules kävi Laomedonia kostamassa Hesionen vapahtamapalkan maksamattomuudesta. Herkules tappoi kostosodassa Laomedonin ja hänen muut poikansa, mutta Podarkes (Priamos) jäi sisarensa Hesionenen kanssa vangiksi. Herkules antoi Hesionen sotakumppalinsa Telamonin puolisoksi, mutta Hesione heitti kultakorunsa Herkule'lle veljensä vapahtimeksi. Telamon vei Hesionen Kreikan maalle matkassansa, mutta Priamos jäi Trojan kuninkaaksi. Herkule'n hävittämän Trojan kaupungin rakenti Priamos uudellensa vielä kauniimmaksi kuin ennen oli ollutkaan ja valloitti Trojalaisille lisämaitakin. Hänellä oli 50 poikaa ja iso joukko kauniita tyttäriä. Paris-nimisen poikansa laittoi hän Kreikan maalle hakemaan Hesionea takasi, mutta Paris ryöstikin siihen siaan kuningas Menelauksen ihmeen kauniin puolison Helenan ja vei sen Trojan kanpunkiin muka puolisonansa. Kreikkalaiset tulivat siitä syystä suurella sotajoukolla hakemaan Helenaa takasi. Heidän laivastossansa oli 1200 laivaa, joilla ne nyt tulivat meren yli Trojan kaupungin rantaan. Trojalaiset eivät kumminkaan heittäneet hyvällä Helenaa Menelaukselle takasi ja siitä syystä syttyi nyt Trojan kuuluisa kymmenvuotinen sota, jossa Kreikalaiset viimein polttivat Trojan, sitte kuin Trojalaiset itse ensin hinasivat parikymmentä Kreikalaista suuren summattoman puuhevoisen sisässä kaupunkiinsa. Muut Kreikalaiset olivat purjehtivinansa pois koko Trojan rannoilta, mutta menivätkin ainoastansa Tenedos saaren suojaan piiloon ja heittivät Sinonin ulkopuolelle hevoista. Kun Trojalaiset juosta kahittivat rantaan, niin ne eivät enää nähneet yhtään vihollisista, mutta se hirmuinen puuhevoinen, joka oli karvaisilla hevoisen nahoilla kaunisteltu, seistä konotti rannalla. Likemmäksi tultuansa näkivät Trojalaiset kumminki Sinonin hevoisen alla, hirsien välissä, muka piilossa ja vetivät hänen sieltä esiin. Sinon valehteli nyt, että Kreikalaiset olivat rakentaneet hevoisen muutaman sotiessa suututtamassa jumalan kuuniaksi ja sovintouhriksi, muka sen tautta niin suuren, että Trojalaiset eivät saisi sitä kaupunkiinsa, ja sanoi Kreikalaisten ruvenneen uhraamaan häntä itseänsäkin samalle jnmalalle, mutta hän oli toki päässyt karkuun ja piilotellut ensin tiheessä ruohokossa kaulaansa myöten vedessä ja sieltä sitte päässyt tämän pyhän hevoisen alle. Trojalaiset uskoivat viimein Sinonia, repivät kaupunkinsa mnuriin ison aukun, jonka kautta he hinasivat tämän pyhän hevoisen kaupunkiinsa pyhälle alttarille; joivat ja iloitsivat sitte puolen yöhön asti, mutta nukkuivat viimein juovuksissa raskaasen uneen. Sinonki oli ollut juopinansa, mutta hän meni nyt ilmoittamaan tulirompsulla Kreikalaisille Tenedos saareen, että petos jo oli onnistunut; juoksi sitte sanomaan hevoisen mahassa oleville kumppalillensa, että Trojalaiset jo makasivat juovuksissa. Kreikalaiset laskeusivat hevoisesta alas ja alkoivat tappaa makaavia Trojalaisia. Toisetkin Kreikalaiset, jotka saaren suojassa olivat piilotelleet, joutuivat kohta tappamaan ja sytyttelivät viimein koko kaupungin tuleen. Troja paloi tukkunansa ja Priamos sortui koko suurine perheinensä. Hän oli juuri Jupiterin alttarilla rukoilemassa, kun Neoptolemus (Pyrrhos) surmasi hänen.

Prometheys, jättiläisparikunnan Japeto'n ja Klymen poika, joka taikakeinoillansa loi ihmisiä ja pilkkasi Jupiteria kolineillansa. Jupiterpa suuttui viimein ja tuomitsi hänen rautakahleilla sidottavaksi Kaukasusvuoren kallioon, ja tuomio oli vielä niin kova, että hänen pitäisi olla iankaiken niillä raudoilla Kaukasusvuoreen kytkettynä. Hirvittävä korppikotka lenti joka päivä repimään ja syömään hänen maksaansa, mutta se kasvoi aina uudellensa. Herkules ampui kotkan myrkytetyllä nuolella ja päästi Prometheyksen irti sekä käski hänen ottamaan pienen jytyisen Kaukasuksen kalliosta mukaansa, särki yhden raksin samoista rautakahleista ja käski Prometheyksen teettämään siitä raksin raudasta sormuksen ja panettamaan sen mainitun kiven jytyisen sormukseen niinkuin muun koristuskiven, jotta Jupiter saattaisi sanoa, että Prometheys vieläkin oli samalla raudalla Kaukasuksen kallioon kytketty.

Pyrrha, Emimetheyksen ja Pandoran tytär, Deukalionin puoliso ja Hellenin äiti. Kreikalaisilla oli samallainen historia Deukalionista ja Pyrrhasia, kun Moseksella Noachista ja sen perheestä.

Pythia, Apollon Orakelin nais-pappi Delphin kaupungissa. Delphin ennustus-temppeli rakennettiin semmoisen vuoren rotkon päälle, josta sanottiin nousevan pyhää, jumalallista ennustushöyryä. Rotkon ympärille laitettiin alttari ja aivan halkeeman yli hyvin iso, kolmijalkainen kultakattila, jonka sisästä Pythia ilmoitti ennustuksiansa. Orakelin papit valitsivat ensin Pythia immeksi nuoria, hyvin kauniita, neitoja; mutta kun muuan Thessalonialainen nuorukainen kerran ryösti Pythian, niin sittämöiten piti Pythiaksi valittavan immen oleman varsinki viidenkymmenen vuoden vanhan eli sitä vanhemmanki.

Uranus (Ouranos), Ilman ja Päivän poika, sanottiin olevan monen jumalan ja vieläpä jättiläistenki isä.

Vulkanus, Jupiterin ja Junon poika, jumalien seppä ja rumin jumala koko taivaassa. Silloin kun Vulkanus yritti päästämään äitiänsä taivaan ja maan väliltä riippumasta, niin Jupiter tarttui hänen jalkaansa ja viskata rutkautti hänet taivaasta alas. Vulkanus sattui putoomaan Lemnos-nimisen saaren maalle ja putosiki niin pahasti että hänen toinen jalkansa taittui ja hänen täytyi sittämöiten liikata kentustaa. Saaren asujamet ottivat hänen hoitaaksensa, mutta viimein pääsi hän taivaasen takasi Bacchus-jumalan rukoilemalla. Jupiter rakastui kerran Venus-jumalattareen, mntta Venus ei pitänyt hänestä paljon mitään. Tämäpä kävi Jnpiterin läylälle ja hän tuomitsi, että Venuksen (joka oli rakkauden ja lempeyden jnmalatar ja siihen vielä kauniin kaikista jumalattarista) piti ottaa Vulkanus puolisoksensa, vaikka tämä oli liikkaava kentos ja siihen vielä rumin jumalista. Tämä tuomio oli kyllä kova, mutta minkäpäs sille teki; Jupiter oli itse jumalien kuningas ja hänen tuomionsa olivat muka peruuttamattomia.

Zeys eli Zan, Zas, Zes j.n.e. nimityksiä, joita Kreikalaiset antoivat Jupiter-jumalalle.

* * * * *

Tästä selittelystä nähdään, missä hirvittävässä pimeydessä pakanalliset kansakunnat ovat vaeltaneet ja vielä nytkin vaeltavat. Ne raukat eivät ole koskaan palvelleet sitä oikeata, ainoata ja elävätä Jumalata, jota Kristinopin sulosanomat opettavat ja kehoittavat palvelemaan. Kuinka tärkeätä eikö siis Kristinopin ja sivistyksen valo ole pakanoille! Se onki jokaisen Kristillisen velvollisuus että niin paljon kuin mahdollista kokea auttaa Kristinopin levittämiseen pakanoiden seassa, jotka vielä nytkin vaeltavat samallaisessa pimeydessä. Olkoon nyt tämä teokseni muutamana esimerkkinä pakanallisten ja sivistymättömien kansakuntien surkuteltavasta tilaisuudesta. Joska muutamatkaan tätä teostani katsellessansa tulisivat miettimään, kuinka hekin osaltansa saattaisivat auttaa Kristinopin levittämiseen pakanallisten kansakuntien seassa, ja panisivat pienenkään lantin siihen kukkaroon, jolla kerätään rahaa lähetyssaarnaajoiden varustamiseksi; niin minä en luulisi turhaan työtä tehneeni tätä teostani laatiessani.

Helsingissä 26 p. Huhtikuuta 1861.

T. J. Dahlderg.

Esilause laululleni

Ruvetessani runolle.

Laatisinpa laulujaki,

Kyntäisinpä kynälläni,

Kun ei kukana toruisi,

Tuota kovin tuomitseisi.

Tosin olen tottumatoin

Lapsi laulun laatiaksi,

Mutta tottahan ei toki

Tunnotointa tuomittane.

Kyllä kieltäni kiverrän,

Sormiani suorittelen,

Lausehia latomahan

Runorullani riville,

Waan en tuosta vielä tunne

Enkä tiedä eiltäkäsin,

Kyvenneekö kynäseni

Pitemmältä piirtämähän.

Yhtähyvin yrittelen

Laulua nyt laatimahan

Uljahimmasta uroosta,

Miehestä mitä paraasta,

Tahi tarkemmin sanoen:

Herkuleksen hilskehistä,

Mennehistä melskehistä,

Sotaretkistä somista.

Wirteni on vierahasta,

Ulkolaisesta uroosta,

Eikä Suomen sankarista,

Sotamiesten metelistä;

Waan ei tuosta toki tulle

Syytä kovin synkeätä,

Jahka saattaisin sanella

Kaunihisti kaikuvasti.

Jos ma Suomelle suloksi,

Kansakunnalle koruksi,

Saisin virren virumahan

Sopivaisilla sanoilla,

Siitä seuraisi minulle

Itselleni suurin ilo,

Ehkä muille muutamille

Wielä vähä viihykkiä.

T.J.D.

Herkule'n synty.

Kreikan maalla mainiolla,

Walistuksen valkamilla

Oli kuuluisa kuningas

Amphitryo aikanansa,

Jonka valta vaan ulottui

Tiryns kanpungin tiloille,

Mut hän muutti viimeiseltä

Theben kaupunkiin talonsa.

Siis ei voima häntä voinut

Eikä mahti ensinkänä

Kohotella korkealle,

Mainioksi maailmassa.

Waan ken onni ohjelevi,

Hyvä lykky lykkelevi,

Siitä kuuluvat sanomat,

Wiestit kauvas vierähtävät.

Ukko pilvien pitäjä,

Itse Jupiter jumala,

Astui alas taivahasta

Maalle muuna matkamiesnä,

Keksi kuninkaan kupeella

Kävellessänsä kaduilla

Kuninkaattaren komean

Alkmenen on astumassa,

Joll' oli huulet hunajasta,

Kasvot ruusun kukkasista,

Silmät vähän sinertävät

Suloisuudesta sulavat.

Silloin ampui Amor nuolen,

Kipinänä kiidätteli,

Joka sattui jumalahan,

Jupiterihin jumahti,

Alkoi poltella povea,

Sytyttipä sydämenki

Rakkaudella räykeällä,

Suloisella suosiolla.

Koska Amphitryo kohta

Meni itse metelihin

Teleboailaisten tautta

Kosto sotahan kovahan;

Tuli pilvien pitäjä,

Rakastunut ukko raiska

Kuninkahan kaltaisena

Kuninkaattaren kotihin.

Wirui sitte vieretysten

Kanssa kaunihin kanansa

Kolme yötä kerrassansa

Paitsi päivän paistamatta.

Mutta poies mennessänsä

Antoi hän Alkmenen tiedä,

Kenen kanssa tämä oli

Kolme yötä kutkattanut

Siitä Herkules sikisi,

Syntyi suuri sankarimme,

Uros uhkean tapainen,

Miehistä mitä parahin.

Kun hän oli kulkemassa,

Päivähän jo pääsemässä

Pimeästä piilolasta,

Mustan-moisesta majasta,

Niinpä Jupiter jyrisi,

Urahteli ukkosena,

Iski itse ilmitulta,

Kalkutteli kauheasti

Jotta vuoret vapisivat,

Kummut kaikki kumisivat,

Meret aavat meurusivat,

Umpilammit lainehtivat.

Sekä tällä tärinällä

Että muilla merkkilöillä

Ilmoitti isä Jupiter

Pohlun poikansa tuloa.

Alkmene nyt ajatteli,

Mihin poikansa panisi,

Jott'ei Juno jumalatar

Wihojansa viskeleisi

Puolisonsa pojan päälle

Tahi äitiä toruisi

Kamalasti kadehtien

Kuolevaisen kunniata.

Alkmenepä antoi viedä

Poika paran parkuvaisen

Tasaiselle tanterelle

Kumppalitta kuolemahan.

Siihen kurja oisi kuollut

Kenenkänä keksimättä,

Ellei viejänsä vetänyt

Junoa jumalatarta

Tämän lapsen tienoille,

Potkivaisen pojan luokse,

Kunne kaunis kumppalinsa

Minervakin silloin meni.

Kumpainenki katselevi

Kaunokaisen kasvon päitä

Kuin ne kuuti kuulakalta

Puolipäivän paistehessa.

Tämä helle poltti heitä,

Wari vaivaksi rupesi

Sekä lasta lepyttäissä

Maahan istumaan manasi.

Juno lasta liekutteli,

Helmassansa heilutteli,

Mutta nukkui nurmikolle

Lapsen kanssa leikitellen.

Silloin poika polvillansa,

Neljän kontan kourillansa

Riensi Junon rinnan luokse,

Muka mesimättähille,

Koppoi tissin kourihinsa,

Nännin näppinsä välihin,

Siitä sunhunsa sujautti,

Maistoi mammia vähäisen.

Koska nälkä häntä näykki,

Niin hän näykki nännin päätä,

Waan jo viimein vihoissansa

Puri kovin koskevasti.

Siitä suuttui jumalatar,

Närkästyi unen näkiä,

Heitti siihen Herkuleksen,

Poika rukan rutkahutti.

Mutta Minervapa otti

Löytölapsen laupiasti,

Kantoi Theben kaupunkihin,

Antoi Alkmenen käsihin.

Tämä tunsikin ilolla

Hetimiten hertaisensa

Sekä pani paikalla sen

Kätkyehen kupsahutti.

Herkules sai hörpätyksi

Jumalallista jaloutta

Imemällä itsellensä

Juno jumalataresta.

Tämä harmilla havaitsi,

Kuka hänt' oli kupannut

Sekä katui katkerasti

Sitä sitten itseksensä,

Ettei tuolta turkaselta

Niskoja jo nitistänyt,

Silloin kun se kumminki jo

Raatoi hänen rintojansa.

Juno koitui kostajaksi,

Wastaiseksi vastukseksi,

Kävi kyllä kamalasti

Herkuleksen hengen päälle:

Laittoi kaksi kauheata

Käärmettä sen kätkyelle,

Mutta poikanen puristi

Kumpaisenki kuoliaksi.

Isäpuolensa iloinen

Amphitryo ajattel:

"Tuosta pojasta tulevi

Kuninkaita kuuluisampi";

Puhui poppaukollensa

Tiresias tietäjälle:

"Saatatko sinä sanoa,

Mikä pojasta panekse?"

Poppa-äijä ääntelikse,

Ukko sokea saneli:

"Tiedän toki tarkoillensa

Tämän seikan säntillensä."

Silloin kaikki kuuntelivat,

Hipohiiskumattomina,

Tokko tuosta poikasesta

Saataisiin sota-urosta.

Tiresias virkkoi viimein,

Lausui lapsen elämästä,

Kertoi kaikki kannallensa,

Joka seikan säntillensä;

Kuinka monta kummitosta,

Metsän pahinta petoa

Poika kerran kellistääpi

Kurikallansa kumohon;

Siihen vielä senki sodan,

Senki melkoisen metelin,

Jossa Herkuleksen jousi

Sekä nuolensa nopeat

Woitti väkiturilahat,

Jäyräpäiset jättiläiset,

Kun ne ruojat ryykäsivät

Olymposta ottamahan,

Sekä vielä viimeiseksi,

Että Hebe Herkulesta

Outti Tuonelan tuvassa

Tahi taivahan talossa.

Herkule'n kasvatos.

Nämä kummat kuultuansa

Tiresias tietäjältä

Kutsui Amphitryo kohta

Koko kansakunnastansa

Uljahimmat urohista,

Peluristakin paraimmat,

Herkulesta hoitamahan

Wiisahaksi veitikaksi.

Linus neuvoi lukemahan

Sekä viulun-soitantahan

Joihin Herkules hyvästi

Oppi mielin opettaisin;

Waan kun Linus liijemmasti

Pieksi poikasta pahasti

Ilman syyttä synkeättä,

Paitsi pahan tekemättä;

Niin se nakkas' navakasti

Soittimellansa somalla

Harmaapäisen, halliparran,

Kurittajan kuoliaksi.

Waikka Herkules vapisi,

Murhatyöstänsä murehti,

Sekä katui katkerasti

Koko tätä kähäkkätä;

Niin ne käskettivät kohta

Poikaparan keräjähän

Tuomarin on tutkittaaksi,

Rhadamantuksen manata.

Tämä tuomaripa oli

Luonnoltansa lauhallainen

Sekä päästi poika paran

Wapahaksi valloillensa.

Amphitryo ajatteli,

Pelon potkassa polonen,

Että tämä poika-puoli,

Weitikka kovin väkevä,

Tuota tehden turmeleisi

Ehkä kerran koko kansan;

Pani pojan paimeneksi

Karjallensa kaitsiaksi.

Jupiterin julma poika

Oli kaunis katsannolta,

Kuuttatoista korttelia

Kantapäästä päälaelle.

Hänen nuolensa nopeat,

Keihäät, viskimet vireät,

Sattui aivan aina siihen,

Kuhun nuita nuijahutti.

Weitikkamme vellivati,

Paimenpojan pahkakuppi,

Oli vähän laajan lainen,

Syvä purtilo sisältä;

Siihen sopi suurin sonni,

Kerrassansa keitettynä,

Maksoinensa, moukkuinensa,

Leppinensä, lieminensä.

Poika pisti partahansa,

Lippoi liemen leukahansa

Tähtehiä tekemättä,

Jahka nälkä näpisteli.

Painoi pullokin vähäisen,

Pikarikin pikkuruisen,

Koska tuossa tyhjänäkin

Oli kahden kanneksia,

Poika pisti pullollisen

Lieppihinsä livauhtti,

Jotta viina virtanansa

Kerran kurkussa kurahti

Eikä toki tarvinnunna

Kahden käden kannatella

Pikaria pivossansa

Kukkurana kuljettaissa.

Herkules teiden haarassa.

Weitikkammepa vetäysi

Poies karjan kaitsennasta,

Kulki yksin kummukoita,

Lepiköitä leuhutteli,

Arvellen ja aprikoien,

Huolissansa huokaellen:

"Minnekkähän minä mennen,

Kunne kurja kulkenenki?"

Tällöin tuli kaksi tietä,

Kaksi naista kaunokaista,

Toinen oli oiva tyttö,

Toinen portto potkittava.

Oiva tyttöpä oliki,

Puhtahassa puvussansa,

Kyllä kaunis kaikin puolin,

Puhdasposkinen, punakka.

Toinen lyllykkä lihava,

Katsannoltansa kavala,

Keikkelikse käydessänsä

Harvoissa hamehissansa.

Tämä juoksi tultuansa

Heti luokse Herkuleksen,

Surkutteli suloisesti,

Wiekoitteli viekkahasti:

"Kyllä Herkules havaitsen,

Mitä mielesi tekevi,

Tule tänne tälle tielle,

Ota minut ohjaksesi;

Minä vien sun vii'akosta,

Korven keskestä kotihin,

Ilman suuretta surutta,

Paitsi mielettä pahatta;

Annan sulle syötävätä,

Mahamäärällä makeeta,

Kannan mettä kannulliset,

Mahalata maljalliset.

Et sä tarvitse tapella

Etkä sortua sodassa

Asu aina huoletoinna

Kaunihissa kaammarissa,

Joss' on istuimet iloiset,

Kiikkutuolit tuutivaiset

Wuotehet viruaksesi,

Kanssani kamutaksesi."

Koska Herkules sen kuuli,

Kysäsi hän kummastellen:

"Kukas olet kumma nainen?

Sano paikalla sukusi!"

Nainen sanoi naurusuulla:

"Minä olen Onnellisuus,

Mutta minun moittiani

Haukkuvat mua Himoksi."

Toinen tyttö sanoi silloin,

Tuonnempata tultuansa:

"Kuunteleppas poika kulta,

Mitä minäki sanelen;

Minä tiedän tarkoillensa,

Aivan alkaen alusta,

Miten synnyit, kuten kasvoit,

Kussa sittemmin kuleksit,

Sekä mitkä luonnonlahjat

Sinulle on siunattunna:

Seuraa siis nyt Siveyttä,

Aja Avua jälestä.

Mut et sinä muuten tule

Kumminkana kunniahan;

Ellet tahdo työtä tehdä,

Sotaretkillä samata.

Jos sä tahdot Jumalalta,

Anot ukolta apua;

Antaa ukko armostansa,

Kun sä häntä kunnioitat.

Jos sä tahdot jonkun kanssa

Tulla vahvaksi tutuksi;

Auta häntä asiassa,

Puolla joka pulakassa.

Jos sä vaadit valtiolta

Warsinaista varjelusta;

Tee sä sille tienestiä,

Palvele kun pahin orja.

Jos sä mielit mainioksi

Kansan kummeksittavaksi;

Raivaa silloin rasitukset,

Katko kansan paulat poikki.

Jos sä tahdot tappelussa

Woiton kanssa kuljeskella;

Opi silloin ovelasti

Sotatemput tekemähän.

Waan jos vaadit virkeyttä,

Ruumiillista ripeyttä;

Totta taivuta tapasi,

Totu työtä tekemähän."

Mutta Himo sanoi siihen,

Lausui tuohon tuolla lailla:

"Kuulet sen nyt kultaiseni,

ymmärrät hyvin hyvästi,

Mitä tämä tarinoipi

Loruaapi loppumatta.

Kuinka ilo ihmisille

Oisi vainen vaivaloista;

Waan kun tulet turvihini,

Kuljet mulla kumppalina,

Niin on vainen virvoitusta

Riemua ja rikkautta."

Avu alkoi uudellensa,

Sanoi vähä vihaisesti:

"Etkös vainen valehtele,

Kehu kehno nähtävästi;

Sull' on suussasi simoa,

Huulillasi hunajata,

Mutta murha mielessäsi,

Myrkky myötänsä muassa.

Mulla taas on taitavia

Ystäviä ympärillä,

Joita minä johdattelen,

Holhoan ja huvittelen.

Minä rauhat rakentelen

Waltakuntien välillä,

Ajan vihan armattoman

Sotamiesten sydämistä;

Olen sitte omituisna

Ystävyyden yhdysmiesnä,

Rakentelen rakka'uden,

Pysyväisimmän perustan.

Minä katson mielelläni,

Huvituksella havaitsen,

Kuinka kaikki kumppalini

Riemuitsevat rinnatusten.

Uljahimmatkin urohot

Käyvät aina tätä tietä;

Seuraa sinäki Siveyttä,

Kylläs tulet kunniahan."

Herkule'n ensimäiset työverot.

Onni ohjeli urosta,

Tempasi hyvälle tielle,

Jota lähti juoksemahan

Ihmisyydelle iloksi.

Kotihin kerittyänsä,

Tuttaviinsa tultuansa

Kuuli Herkules sen kumman,

Seikan semmoisen havaitsi,

Että julma jalopeura

Oli ottanut olonsa

Kithäronin kunnahalle,

Korkealle kukkulalle,

Jonka vuoren vierustalla

Amphitryo antoi käydä

Karjojansa kaitsemassa,

Sonniansa syöttämässä.

Uros meni uhkaellen

Killin kiljuvan kisahan,

Woitti konnan voimallansa,

Keihäällänsä kellahutti,

Nylki nahan nuljahutti,

Kääri taljan takiksensa,

Kyhäilipä kypäriäi

Jalopeuran lekaluista.

Tuolta tieltä tultuansa

Sattui Herkules sotahan

Minyeläisten miesten kanssa,

Jotka vaativat veroa.

Mutta Minervapa auttoi

Thebeläisiä nyt toki,

Antoi sota-asehensa

Herkule'lle heilutella;

Mutta muilta kumppalilta,

Herkuleksen hankkimilta,

Puuttui vielä sotapuku,

Keihäät, kilvet ja kypärit.

Mitäs huoli huima kansa

Tuosta nuoriso nureksi,

Jos se sotisopansaki

Sai nyt sattumaisiansa.

Pojat pistihet pajahan,

Theben temppelin sisähän,

Saivat sieltä sapelia,

Keihäitä ja kypäriä,

Joita ennen esi-isät

Ripustivat riippumahan

Tultuansa tappelusta,

Wihollisten voittelosta.

Semmoisilla sotimilla,

Wanhoilla varustimilla,

Menivät ne metelihin,

Kävelivät kähäkkähän.

Kohta kaatui kuningaski

Wihollisten väestöltä,

Joka joutui turmiolle

Tämän päivösen perästä.

Mutta voitto maksoi markan

Woittavienki väelle,

Sillä Amphitryo sortui

Tappelussa tanterelle.

Tämän tappelun perästä

Riensi uros rinnustellen

Ottamaan Orkomenosta

Sekä sitä polttamahan.

Ihmiskunta ihmetteli

Tuommoisia työveroja

Sekä piti sankaria

Korkeassa kunniassa.

Theben kaupungin kuningas,

Koko Kreikan kukka Kreon,

Salli sievän tyttärensä

Megaran nyt mennä hälle.

Tämä pulska puolisopa

Synnyttiki sankarille

Herttaisia hedelmiä,

Kolme poikaista koreeta.

Koko kansakunta kantoi

Wielä voitonruhtinalle

Kupilliset kultiansa,

Wadilliset vaskiansa.

Jupiterin poika pääsi

Kohta siihen kunniahan,

Jotta jumalatkin hälle

Lähettivät lahjojansa.

Merkurius laittoi miekan,

Antoi nuolia Apollo,

Vulkanus toi nuoliviinen,

Sotisopansa Minerva.

Herkules sotii väkituriloita vastaan.

Siinä suuressa sodassa,

Kapinassa kamalassa,

Jossa jätit jäyräpäiset,

Wäkiturilaat väkevät,

Ryykäsivät ryöstämähän

Olymposta omaksensa,

Osotti hän oivalailla,

Näytti silmin nähtävästi,

Jotta hänki jumaloille

Kantoi kerran kiitoksensa

Lahjain lähettämisestä,

Antimien annannasta.

Woipa kuitenki kuroinen,

Nälän kaima kaiveroinen,

Mikä tuprakka nyt tuli

Jättiläisten joukon kanssa.

Nämä viisikymmenpäiset,

Satakätiset soturit,

Näyttivätkin näöksiltä,

Korpikuusen kaltaisilta:

Naamoiltansa naavaisilta,

Tukiltansa turrukoilta,

Hartioilla heiluvilta

Hapsiltansa harrukoilta.

Heillä oli hivuksina

Sekä partoina pahoilla

Käärmehien kärryköitä,

Kyitä kyllin kiiluvia,

Siihen vielä säärivarret

Sekä polvet pohkehetkin

Kaikki lohikäärmehien

Purstopuolista kudotut.

Tämä kansa kauhistava,

Julma jättiläisten joukko,

Syntyi Uranus ukolle

Muinoin Manalan akasta.

Mutta Manalanpa akka

Sattui siitä suuttumahan

Jumalien joukkiolle

Tahi taivahan väelle,

Että uusi ilman ukko,

Tahi Jupiter jumala,

Otti vallan veljiltänsä

Tuolla Tuonelan talossa,

Joka olikin Olympos,

Tahikka se vuoritalo,

Johon jumalat jo ennen

Ottivat olostansa.

Siitä syystä ajoi akka

Poikaparven kostamahan

Tuonne Tuonelan tuvalle,

Korkealle kukkulalle.

Nyt ne jätit jäyräpäiset,

Hiiden turjakkeet, tulivat

Rynnäköllä ryöstämähän

Tuota Tuonelan taloa.

Tuli tuska Tuonelahan,

Tuho Tuonelan tupahan,

Sillä Orakeli sanoi

Eiltäkäsin ennustaen:

"Kun ei liene kuolevaista,

Miestä maalla syntynyttä,

Matkassanne metelissä,

Niin on toivo toitualla."

Mutta silloin seisoi suoja

Herkules jo heidän luona

Jousinensa, jänsinensä,

Nuolinensa, nuijinensa.

Kohta kaikki kynttäkantta,

Jopa joka jumalainen,

Tuolta Tuonelan tuvasta

Hiiden kimppuhan hitisti.

Siitä syttyi suurin sota,

Pahin pauhina paneutui,

Kuin on kuultu kuuna pänä,

Kuuna kullan valkeana.

Luonto nousi nujakkahan,

Wuoret vieryivät vilisten,

Päivä ei pääsnyt paistamahan

Eikä kuu kumottamahan.

Jättiläiset jäyräpäiset,

Wiholliset, viskelivät

Koko vuoren kappaleilla

Aivan koppi kohdastansa.

Herkules ei häpsähtänyt

Eikä pötkinyt pakohan,

Waikka vihollisten silmät

Kiiluivat kun kissan päässä,

Mutta nauroi muutamille

Kumppalillensa kuhotti:

"Kappas noita kiiluvivia,

Mitä nuill' on nuolillemme."

Silloin nuolia sirisi

Jättiläisten jänttyröihin

Sekä siihen monta muuta

Kolahusta korvuksille.

Kumman kansan kauhistavin

Typhon niminenki tursas

Kaatui tässä kahakassa

Kumppaliensa keralla.

Herkules joutuu heimolaisensa kuningas Eurystheyksen palvelukseen.

Itse Jupiter isänsä,

Tahi taatto taivahinen,

Sääti sitte Herkuleksen

Eurystheyksen palveluhun;

Sillä Orakeli sanoi

Siten Delphin temppelistä,

Että Herkules ei ennen

Taida tulla Tuonelahan,

Kuin hän saisi kymmenkunnan

Uro-työtä tehneheksi,

Joita Jupiter nyt pani

Eurystheyksen teettämähän.

Siitä Herkules nyt huoli,

Siitä suuresti sureksi,

Niin että hän hullutteli,

Riehui raukka riivattuna.

Taudin kourissa kovissa,

Hulluna humutessansa,

Ampui hän nopein nuolin

Omat lapsensa lävitse

Siinä luulossa lujassa,

Aivan siinä aatoksessa,

Että vekaransa vielä

Tähti jätin jänttyröitä.

Mutta kun hän kumminki jo,

Monen mylläkän perästä,

Tuli taase tolkkuhunsa

Hourauksensa hoijakasta;

Niin hän katui katkerasti,

Mitä hän oli humunnut,

Tunnotoinna tuprutessa,

Mieletöinnä myrytessä.

Aika alkoi lievitellä

Tätä sankarin surua

Sekä saattoi hälle vielä

Urhoollisen, uuden mielen.

Wiho viimein päätti uros

Taivon taattoa totella

Sekä käydä kepotteli

Eurystheystä etsimähän.

Tämä kuuluisa kuningas,

Mykenestä muinaisesta,

Oli kuullut, kuinka paljon

Kansa kiitti Herkulesta.

Siitä syystä pelkäsi hän,

Että Herkules häneltä

Wielä kerran voisi viedä

Waikka koko valtakunnan;

Sillä sankarimme oli

Hälle liki heimolainen,

Jonka kuuluisuutta hän jo

Kaiken ikänsä kadehti.

Saatuansa sankarimme

Kerran palkka-pojaksensa

Tointoi Enrystheys nyt toki

Saavansa sen sorretuksi.

Tämä ilkeä isäntä

Hääti kohta Herkulesta

Kahakoihin kauheoihin,

Metsän petojen pelihin.

Mutta niistä melskehistä

Tuli Herkules takasi

Aina kahta kuulumpana,

Woiton virttä veisaellen.

Kaikki kansat, kaikki kielet,

Kuuluttivat kummastellen,

Kuinka Herkules hyvästi

Täytti nämä uro-työnsä.

Ensimmäinen uro-työ.

Metsän kauhea kuningas,

Hyvin julma jalopeura,

Asuskenteli ahoilla,

Liehakoitsi laitumilla,

Jott'ei neiet Nemeassa

Eikä paimen-pojatkana

Tämän pahan pedon tautta

Käyneet karjan kaitsennassa.

Kuningas käski Herkuleksen

Tappamahan tämän pedon

Sekä merkiksi mukamas

Tuoda taljan tullessansa.

Uros teki uuden nuijan

Jalopeuran päätä vasten

Korpikuusen korrukasta,

Jonka repi juuriltansa.

Wuoli vielä veitsellänsä,

Tammen juuresta jukerti,

Wiinellisen vasamoita,

Nuolia koko koteron.

Pitkä pönttö jutketuinen,

Nuoliviini niskoillansa

Sekä kurikka kädessä,

Jousi jäykkä kainalossa,

Meni Herkules metälle

Otustansa ottamahan

Ihan ipo itseksensä,

Aivan kenenkään avutta.

Päästyänsä niille paikoin,

Niille synkille saloille,

Josta pedon pesäpaikan

Luuli kohta löytävänsä,

Katseli hän kuikistellen

Aivan yltä-ympäritse,

Ettei leijona lymystä

Hyppäisi havaitsematta.

Päiväkauden kokonansa

Uurti uros tällä lailla,

Waan ei löytänyt lymyä,

Jossa otus oisi ollut.

Päivä alkoi jo pimitä,

Metsä muuttui mustemmaksi,

Metsämiehen mylhästäissä,

Kummukaissa kuhjastaissa.

Wiho viimein keksi uros,

Hämärässäkin havaitsi,

Kuinka julma jalopeura

Kinttutietä kitvotteli

Pahateosta palanneena,

Luolahansa luitivana,

Weri suuna, veri päänä,

Wielä veriharjanakin.

Uros poikkesi uralta,

Pistihempä piilompahan,

Pienen pajupehkon taakse

Otustansa outtamahan.

Otti jousen ovelasti,

Kainalostansa kavalti,

Jännittipä jäykän jousen

Wikkelästi vireellensä;

Otti sitte olaltansa

Nuoliviinestä vasaman,

Jonka juonelle asetti

Walmihiksi jo varuille.

Tätä tässä toimittaissa

Tuli leijona likemmä,

Jotta Herkules jo saattoi

Lau'asta sen lapaluuhun.

Mutta mitäs siitä lähti,

Jos hän järähyttelikin,

Koska nuolet kimposivat

Niin kuin kivestä takasi.

Jalopeura pöyhistihen

Kiivahasti kiljuvana,

Harja pystöhön pemahti,

Selkä kääntyi köykyrälle.

Kiljuen ja kilmuellen,

Hirmu hammasta hioen,

Piitti peto pehkon taakse

Herkulesta tappamahan.

Mutta Herkules mutasi

Kurikalla kauhealla

Pedon pahan penkerelle,

Tainnuksihin tanterelle.

Jätti poies jäykän jousen,

Nuoliviinen maljassakin,

Ettei häntä tässä työssä

Liiat painot painelisi;

Kierti sitte sievimmiten,

Kaarratellen, kaulan luokse,

Kännähtipä käsin kiini

Kurkkua kuristamahan.

Siten lähti leijonalta

Henki hangelle hyvästi

Eikä tullunna takasi

Sinä ilmoisna ikänä.

Nyt oil nahka nyljettävä,

Weitsen kanssa vedettävä,

Waan ei puukko pystynynnä

Tahkoomatta taljan alle.

Mutta viisas veitikkamme

Keksi kohta kelpo keinon;

Otti kynnet otukselta

Nylki niillä niin kuin herra.

Nakkais nahan niskoillensa

Woiton merkiksi mukamas

Sekä piti sittämöiten

Tämän taljan takkinansa.

Toinen uro-työ.

Herkules hävitti sitte

Jolas kumppalinsa kanssa

Hyvin snuren summattoman

Lernan lohikäärmehenki,

Joka metsässä maleksi

Kaiken kansan kauhistusna,

Sillä se oli suurin surma

Lernalaisten laitumilla.

Sille mustalle mörölle

Yleni yheksän päätä,

Joka päähän pörhö korvat

Sekä suuret suut ja silmät.

Mutta Herkules hitisti

Sotavaunuilla somilla

Tämän pedon tienoille,

Lernalaisten laitumille;

Keksi kohta kummituksen

Wuoren rotkossa viruvan

Sekä silloin seisahutti

Älehetkin äytärinsä.

Otti kurikan käteensä,

Nuoliviinen niskoillensa,

Alkoi astua kololle,

Kussa käärme kääntelihen.

Päästyänsä luolan luokse

Alkoi uros uuvutella

Lohikäärmettä lymyhyn

Nuijapäillä nuolillansa.

Mutta musta mörkö pötki

Piilopaikasta pakohon

Aivan ampujan etehen

Joka suullansa suhisten.

Weitikkamme vetäsi nyt

Tapparansa tupestansa

Sekä lipsi liukkahasti

Pedon päitä penkereelle.

Mutta kusta miekan terä

Oli kaulat katkonunna,

Siihen kasvoi kaksi päätä,

Kaksi kauloa yleni.

Uros hakkasi uhalla

Mörön päitä miekallansa,

Mutta kyllä tätä työtä

Koitui kahta kauheammin.

Urohomme uupumatoin

Keksi kohta kumman keinon,

Joka oli oivallinen

Tässä pulassa pahassa.

Käski kuskin, kumppalinsa

Jolan, Iphikle'n pojan,

Tulisena tuikkavalla

Kekäleellä korvennella

Paikalla ne pahat paikat,

Joista kaulat katkoi poikkoi

Tältä mustalta möröltä,

Pööltä pahan näköiseltä.

Tämä keino, kelpo neuvo,

Auttoi aivanki hyvästi

Päitä ei kaksin kasvanunna

Eikä edes yksinkänä.

Keskimäistä päätä kesti

Uljahimmanki urohon

Miekan terällä mitellä,

Kaputella kalvallaki;

Sillä kyllähän se sieti

Kaikellaiset kamahukset,

Koska koko käärme oli

Kuolettamatoin katala.

Herkules ei toki heitä

Käärmettä nyt käsistänsä

Kovin kiukuisna kululle,

Laitumille liehumahan;

Mutta painoi pedon päätä

Wasten maata manteretta

Sekä katsoi, kuinka vielä

Weri juosta jollotteli;

Weti sitte viinestänsä,

Koppoi nuoli kontistansa,

Kaikki nuolet nuijapäiset,

Warmat sulitnt vasamat;

Ryvetti ne ryömisiksi,

Myrkkyisiksi mehuisiksi,

Pedon peivelin veressä,

Lohikäärmeen kähyssä.

Näitä myrkkymehuisia,

Nnijapäitä nuoliansa

Oli sankarilla sitte

Aivan aina matkassansa.

Uros käski kumppalinsa

Iphikle'n pojan Jola'n

Kaivamahan kummukkohon

Silloin hyvin syvän haudan,

Johon pedon pötkähytti,

Mörön mustan mötkähytti,

Kantoi kauheita kiviä,

Ison raunion ranasi,

Pani haudan partahalle,

Reunalle revityn reijän

Siitä kuoppahan sysäsi,

Wähitellen vieretteli,

Suuret paadet summattomat,

Raskahimmat rauniosta,

Kiviröykkiön kylestä,

Liuskapaikan liepehestä.

Kolmas uro-tyä.

Silloin eli emähirvi,

Kerynitis nimeltänsä,

Arkadian mäki-mailla,

Kunnahilla, kukkuloilla.

Tämä hirvi hienokarva

Eleskeli enimmiten

Suuren vuoren vierustalla,

Mänalos mäen sivulle.

Sillä oli suuret sarvet,

Kultaringillä kudotut,

Sekä sorkatki soreat,

Wallan vaskesta valetut.

Diana ei ennen toki

Hirveä hävittänynnä,

Sillä se oli hänestä

Kovin kaunis kuolemahan.

Tämän hirven hiihtäminen,

Elävänä noutaminen,

Heitettihin Herkule'lle

Isännältä ilkeältä.

Waikka tämä vasikainen,

Tämä hieho hienokarva,

Oli liukas liikennöltä,

Kavioiltansa kepeä,

Jotta sitä juoksemalla

Hyväkänä hitistäjä

Saanut ilmoisna ikänä

Köysin kiini kytkettääksi;

Ajoi uros uupumatta

Tätä hirveä hitisti,

Wuosikauden kokonansa

Pitkin maita piirrätellen;

Sai sen viimeinki vikahan

Nopealla nuolellansa,

Josta raukka rampiutui

Eikä päässynnä pakohon.

Siten sai nyt sankarimme

Uuvuttamalla uhalla

Hillimättömänki hirven,

Waski-sorkkaisen vasikan.

Neljäs uro-työ.

Kuningaspa käski sitte

Herkulesta hetimiten

Menemähän metsätöitä

Uudellensa uurtamahan:

Ajamahan ansahansa,

Panemahan paulohinsa

Metsäsian melletyistä

Erymanthus vuoren eistä;

Sillä tämä sika teki

Wäijyissänsä vuoren päällä

Kurjammoista kukistusta,

Sangen suurta surkeutta.

Uros meni uinakasti

Metsäsian metelihin,

Puki sille päitset päähän,

Kaulakahlehet sitasi,

Rautariimuista rumista,

Waskivitjoista kovista,

Joilla sonnusti somasti

Pahan porsahansa kärsän.

Kuljetti nyt kuninkaalle,

Talutteli taitavasti,

Suuren sian summattoman,

Katseltavaksi katalan.

Koska kuningaski kurja

Keksi kerran sian silmät,

Niin hän meni niskoillensa

Takaperin tanhualle;

Mutta keksi kohta kurja

Keitto kattilan kedolla,

Maljan mainion avaran,

Wadin vaskesta valetun;

Siihen hyppäsi sisähän,

Maljan pohjahan pakohon,

Kyykistihi kyykyllensä,

Hyvin hyypynyisillänsä.

Wiides nro-tyä.

Eräs karjakas kuningas,

Ahne Augias, eleli

Ennen Elis kaupungissa

Kreikan vanhan vallan alla.

Hänellä oli ololta

Ravittuja raavahia,

Lypsylehmät lihavia

Kaikki härät kaunihia.

Niistä koitui koko karja,

Paisui paimenten avulla,

Nautalauma ja lavea,

Koko kolmi tuhansinen.

Karjakkaalla kuninkaalla

Oli läävän lätykkätä,

Jossa koko karja seisoi

Joka päivä joutilasna;

Sekä sonnit sorkkinensa,

Härät kaikki häntinensä,

Että muut elätti mullit,

Lehmät lama lautaisetki.

Kolmekymmentä keseä

Tahi talvea paremmin

Seisoi talli tanterella,

Lahoi läävä luomatoinna.

Nautojen navetta lanta,

Sonnien sakea sonta,

Koitui kovin korkealle,

Kasvoi kattojen tasalle.

Eurystheys nyt esitteli

Herkulesta herjaellen,

Että Herkules sen loisi

Yhen päivän päätyessä.

Herkulespa meni heti

Aivan Augia'n etehen

Sekä sanoi saattavansa

Luoda läävän päivyessä.

Kuningas katselee kauvan

Ulkolaista uskotellen,

Itseksensä ihmetellen,

Arvellen ja aprikoien:

"Kuinkahan tuo kaunokainen

Ottaisi nyt orjan työtä,

Tahikka hän tahtoneeki

Saada suurta palkintoa;

Waan ei tuo nyt tuosta saane

Kovin suuria kokoja,

Sillä se ei taida tulla

Täysin määrin täytetyksi."

Sanoi sitte suorastansa

Korvin kuullen Herkuleksen:

"Kuuleppas nyt kaunokainen,

Uros uljas ulkolainen!

Jos sä päivyessä saatat

Luoda lannan läävästäni,

Niin mä annan sulle siitä

Kymmenekset karjastani."

Herkulespa loi nyt läävän

Lätykäisen lapiotta

Päivyessä puhtahaksi

Sillä keinoin kepeästi,

Kuin hän sulki suuren virran

Alpheuksen aijaksilla,

Johti juovan juoksemahan

Läävän likeisen lävitse,

Josta joki juoksevainen,

Wirran vesi vieryväinen,

Pesi kaiken pahan siivon

Joutuisasti juovahansa.

Mutta koska nyt kuningas

Augias ei aikonunna

Raavaan jakohon ruveta

Kera Herkule'n hyvällä;

Niimpä Herkules hotaisi

Palkastansa pettäväisen

Kuninkahan kuoliaksi

Korvatällillä kovalla.

Kuudes uro-työ.

Arkadiassa asusti

Riettalinnun ryökäleitä,

Kaikki kurjen kokosta,

Mutta kyllin kauheita.

Niillä oli olopaikka

Stymphalos lammin liepehillä,

Jossa ne jo joka päivä

Tuottivat tuhat tuhoa

Rautaisilla siivillänsä,

Kynsillänsä, kynillänsä,

Suurilla teräs-sulilla,

Teräs-nokan nuokkuroilla.

Nämä raadot rasittivat,

Hävittivät hirveästi,

Sekä maalla matavia

Että ilman eläviä,

Sillä niiden rauta-sulat,

Teräs-kärkiset terävät,

Kiitivät kun noijan nuolet,

Tulisesti tuijottivat,

Putosivat päätä kohti,

Ajajoiden aivohinki,

Tahi silmiä tavaten

Sutkahtivat sydämehen.

Nepä lemmot lentelivät

Parvissa pahan teossa

Sekä syödä rohmusivat

Kaikki ruoat kulkkuhunsa,

Siihen sitte syötyänsä

Pilasivat joka paikan,

Jotta niiden jälki sitte

Haisi hyvin happamelta.

Nämä närkästyttäväiset

Rietalinnut, liehuvaiset,

Ajoi uros ulkomaille,

Karkotteli kaukaisille,

Walu vaskesta tehyillä,

Kovin kummilla koneilla,

Päristimillä pahoilla,

Rämisevillä rätyillä,

Jotka antoi jumalatar,

Wiisa'uden vallitsija,

Minerva sotien suoja,

Pallas kutsuttu paremmin.

Seitsemäs uro-työ.

Minos kuuluisa kuningas,

Kreikan saaren vanha valta,

Ryösti juhdan jumalalta

Poseidonilta polonen,

Josta syystä sonni suuttui,

Härkä raivohan rupesi,

Wimmattuna veen emolta,

Neptnuuksen noijuttua.

Tämä härkä hillimätöin,

Suulta tulta suitsuava,

Poltti kaupungit poroksi,

Kyläkunnat kypeniksi,

Hirsimetsät hiiliköiksi,

Sydämmaitakin sysille

Wiinapuut ja elinpaikat

Kaikki mustalle murulle.

Uros lähti murtamahan,

Laivallansa laskemahan,

Selän saarehen sotahan,

Härän heittiön hakuhan.

Meren poikki päästyänsä,

Saaren maalle saatuansa,

Keksi Herknles kedolla

Kummituksen kulkemassa,

Jonka turpa tulta tunki

Sekä sieramet savua,

Niskat nurin, silmät samoin,

Kynnet kyntivät vakoja.

Uros ryyhtyi rynnäköllä

Käsin kiini keppelästi

Mörköhän mörisevähän,

Julman juhdan juntturahan.

Piti sitte kun pihillä

Kiini kourilla kovilla

Härän häijyn sarviloista,

Sonnin sotakeihäksistä.

Weitikkamme venytti nyt,

Jälessänsä jänttyröitti,

Mullin mustan, muljasilmän,

Tuliturvan, tuhkivaisen,

Laviahan laivahansa

Purren putketuisehensa,

Kytki kiini kytkyellä,

Waski vitjoilla vatusti,

Laivan lankku lattialle,

Silitetylle sialle;

Pani puista paksut parret

Seinät seivästi sivulle,

Sillä jos se siitä pääsi

Laajemmalta liehumahan,

Oman valtansa varassa

Pitkin purtta piirtämähän,

Niin se puski purjemiehet,

Laivan laskiat, lakohon,

Nurin nurkkahan nutisti,

Kolmin kerroin kontallensa.

Oisikohan se jo siitä

Lakastunut liehumasta,

Jos jo laittoi laivamiehet

Menemähän manalahan?

Wielä vähä veikkoseni,

Lukiani, laulajani!

Wai se siitä ilostuisi,

Herkieisi heilumasta.

Nyt se puita puskemahan,

Mastojakin murtamahan,

Puski purren perän puhki,

Laski läpi laivan laijat,

Tuohoi tulta turvastansa,

Sieramistansa savua,

Sekä poltti purtensa ja

Kytkyensä kypeniksi.

Tuolla lailla oisi tullut

Meren aavan aaltoloilla

Kokko kauhean kamala,

Nuotta nuotion veroinen.

Mutta nyt se musta mulli,

Tuli turpainen vasikka,

Pantihinki partehensa

Paksuhin perustimihin.

Siinä tuli tämä suuri

Saaren härkä, hävittävä,

Kreitan maalta Kreikan maalle,

Eurystheyksen edustalle.

Kahdeksas uro-työ.

Muinaisessa Thrakeiassa

Eli ennen Diomedes,

Kovin kopea kuningas

Bistonien päälikkönä.

Hänellä oli hepoja,

Tammoja tavattomia,

Jotka rauta raksissansa

Söivät väski soimistansa.

Nämä äytärit älehet,

Hillimättömät hevoiset,

Söivät vierasten lihoa,

Miesten muka muukalaisten,

Joita kuningas kukisti

Tavattomasti tapatti,

Koko valtakunnastansa

Aina armon antamatta.

Eurystheys pakotti ensin

Ilman ilkeyksissänsä

Herkulesta hakemahan

Niitä hepoja hänelle.

Kun kuningas Diomedes

Käski käskyläisiänsä

Heittämähän Herkulesta

Hepojansa herkutella;

Niinpä Herkules näpisti

Kuningasta korvuksista

Sekä viskasi vihalla

Aivan koppikohdastansa

Tämän kuulun kukistajan,

Muukalaisten murhamiehen

Ruman ruumen-ruuhen alle

Syöttilästen syötäväksi.

Weipä sitte veiterästi,

Talutteli taitavasti,

Nämä hirveät hevoiset

Mykenähän muassansa.

Yhdeksäs uro-työ.

Wähän Asian ahoilla,

Pontus maalla mainiolla

Eli eräs neitokansa

Amatsonit nimeltänsä.

Niillä oli omituinen

Warsinainen valtionsa;

Siinä sitte Hippolyta

Kansan kuninkaattarena.

Nämä neiet nännittömät,

Rintapuolta puuttuvaiset,

Ampuivatkin ankarasti,

Haavoittivat hirveästi,

Kiireesti kiitäessä,

Nuijapäillä nuolillansa

Wihollisensa vikohin,

Kutistajansa kumohon.

Näiden neitojen neroa,

Tyttärien työveroa,

Mainitahan maailmassa

Iankaiken ihmetellen;

Kun ne kulta kunnahansa,

Metisimmät mättähänsä,

Kaiken kauneimmat korunsa,

Rakkauden rakentajat,

Rintapuolensa repivät

Poies polttivat pakotta

Siitä syystä, kun ne kakut,

Wehnäleivät vereltänsä,

Tullut tielle ampuessa,

Sotaretkillä soluivat

Piilipyssyn ponnen päähän

Jousen jänttä jännittäissä.

Kuninkaattaren kupeella,

Hippolytan hamehella,

Riippui miekka ristikahva,

Keihäs kultainen kekotti

Kulta kahlekantimella,

Wiilekkeellä, vyölle vyötty,

Jonka sodan suoja kerran

Laittoi lahjaksi hänelle.

Tätä kultakannatinta,

Päärlykäistä perustinta,

Oli Herkules hakija

Uros tuoja ulkomaalta.

Hänpä kutsui kaikki koolle,

Jotka tahtoivat tapella,

Lähti sitte laivallansa

Meriä myöten menemähän.

Pääsi viimein tiensä päähän,

Monen melskeen perästä,

Termodonin tienoille,

Ison virran vierymille,

Jossa Amatsonit asui

Themiskyran kaupungissa,

Kussa Hippolyta häntä

Wastaan otti vierahana.

Herkule'npa hyvä puhe

Sekä kaunis katsantokin

Täyttivät tämän sydämen

Suloisella suosiolla.

Uros haastavi hänelle

Kohta kielellä kepeellä,

Kuka häntä tänne hääti

Sekä mitä mieli saada.

Hippolyta hyvä impi,

Kukoistava kuninkaatar,

Aikoi heti antamahan

Kultakahlekantimensa.

Saip' on siitä saattamahan

Sankaria satamahan

Sekä sanoi suloisesti

Säysällä sävelillä:

"Kyll' on kulta kantimeni

Rakas minun mielestäni,

Sillä minä sain sen muinoin

Sodan suojan suosiosta;

Mutta sinä uros uljas

Out kun oma kulta mulle,

Siis mä kannan kantimeni.

Aivan laivahasi asti;

Ota sitte omakseni,

Pane vaikka pantiohon,

Mutta muista minuaki,

Koskas tulet kotihisi."

Tuolla lailla lausui neiti,

Kuninkaatar kaunis impi,

Herkule'n hyvän keralla

Rantotietä tepotellen.

Mutta silloin sattui seikka,

Este ennätti etehen,

Joka velloi vellivadin,

Perin pohjin pengosteli.

Amatsonit arvelivat

Sekä luulivat lujasti

Herkulesta heittiöksi,

Ryöstäväksi ryökäleeksi,

Joka heiltä Hippolytan

Weisi viekottelemalla,

Koska se nyt kuiskutteli

Tuolla tavoin tämän kanssa.

Noapa nostivat napinan,

Sodan suuren summattoman,

Muukalaista mokomata

Muokataksensa mukamas.

Koko neitokansakunnan

Halvemmat ja heikot neiet,

Sotivat nyt sankarimme

Matkakumppalien kanssa,

Mutta muut jalommat neiet

Wapasukuiset, valitut,

Kokivat nyt nuollillansa

Urostamme uuvutella.

Tämä tappoi jo tusinan

Niitä neitoja, nitisti,

Mutta kun jo kolmastoista,

Melanippe nimeltänsä,

Tuli hänen huomahansa,

Tahi valtansa varahan,

Niin ne toiset neiet pötki

Pelon potkassa pakohon.

Melanippe oli muka

Koko parvesta parahin,

Kun se oli sotajoukon

Jousiniekka johdattaja.

Hippolyta heitti silloin

Kultakahlekantimensa,

Mutta tahtoi Melanipen

Tätä vastahan takasi.

Siten sai nyt sankarimme

Kultakahlekannattimen,

Jonka kantoi omin käsin

Aivan laivahansa asti.

Silloin seilit auvottihin,

Purjennuorat purettihin,

Laiva lähti luistamahan

Tuulen käsissä tutisten.

Herkulespa päästi vielä

Tällä tiellä tullessansa

Laumedonin tyttärenki

Waivapaikasta pahasta.

Tämä tyttö Hesione

Riippui raukka rautasella

Kalliohan kytkettynä

Meren mörön syötäväksi.

Meren mörkö, musta murri,

Konna kauhean kamala,

Kohosi nyt neljänkontan,

Ryömi ruma rannikolle.

Mutta kun sen kummituksen

Leukaluut jo levisivät,

Niin että se oli aivan

Neittä nielemäisillänsä;

Niinpä sankari sujahti

Pedon peivelin kitahan

Sekä särki sisälmykset

Puukollansa, perkosteli.

Tuli toki takasiki

Woiton virttä veisaellen,

Waikka joka henki hänen

Luuli sinne sortuanki.

Kun ei Laomedon laita

Luvattuja lahjojansa,

Niinpä uros uhkaeli:

"Muista murrin syntymistä!"

Laski siitä laivallansa,

Koitui kotirannallensa

Sekä kantoi kuninkaalle

Hankkimansa hankkiluksen.

Kymmenes uro-työ.

Ennen oli Erythia,

Saari suuri Spaniassa;

Siinä eli eräs jätti,

Euryones kolmipäinen.

Hällä oli hyvin paljon

Karjoja ja kaunihia,

Joita toinen jättiläinen,

Paimenpoika, paimenteli

Kaksipäisen koiran kanssa,

Haukun harmahan keralla,

Jolla juuttahalla oli,

Kahdet silmät, kahdet korvat.

Eurystheyksen teki mieli,

Syttyi himo sydämessä,

Saada Geryonein karjat

Itsellensä ilmaiseksi.

Hänpä hääti Herkulesta,

Palkkalaistansa pakotti,

Lähtemähän länsimaalle

Näiden härkien hakuhan.

Herkulesp' on hetimiten

Länsimaalle lähtemässä,

Haminassa haahdessansa,

Satamassa soutamassa.

Tällöin tuli tuuliainen

Iästä iso vihuri,

Joka puita pemisteli,

Muutti meren myrskyiseksi.

Mutta tämä tuulen puuska

Puhui seilit pullukalle,

Laittoi laivan lentämähän,

Länttä kohti luistamahan.

Waan ei tätä viuhakkata

Kovin kauvan kestänynnä,

Sillä iso itätuuli

Kääntyi perin pohjaiseksi.

Tämä tuulen tuppurainen

Työnti laivan toitualle

Sekä saattoi sankarimme

Erämaalle Libyassa.

Täällä asui Anttäus jätti,

Joka tuli taisteluhun,

Mutta sankarimme sorti

Tämän konnan kourimalla.

Monen melskehen perästä

Sekä mailla ja merillä

Souti uros simpukalla

Sotasaaren rantaselle.

Siitä hyppäs' sankarimme

Herkules nyt hietikolle,

Jossa jätti juuri juotti

Kaunokaista karjaansa.

Tuossa tuprukka tulevi,

Koituvi kuvan kapina,

Sillä paimenpoika aikoi

Herkulesta hirttämähän.

Mutta uros ulkolainen,

Pikku veitikka verevä,

Antoi jätin jänttyrälle

Heti kohta korvatällin

Jättiläisen juonet loppui

Kohta aivan kokonansa,

Sillä kuusinen kurikka

Teki tällöinki tuhoa.

Konna kaatui kahakassa

Kehuvine kielinensä

Sekä konnan kumma koira

Hirmuisine hampainensa.

Lehmät juosta leppasivat,

Härkälaumat laukkasivat,

Menemässä jo merille

Silloin sankarimme kanssa;

Koska Geryones keksi

Miehen muka muukalaisen

Karjojansa kaitsemassa,

Nautojansa näpsimässä.

Kolmet silmät, kolmet korvat,

Kolme suuta kauheata,

Kolmet kädet, kolmet jalat,

Kolme koko ruumistaki

Oli tällä jättiläällä,

Kauhealla kolmipäällä,

Joka juoksi nyt jälestä

Sekä kiljui kiivahasti,

Tahtoi tulla tukkapäähän,

Käydä kiini kääpiöhön,

Kuusin käsin kourimahan

Kerin kauloa katalan.

Mutta Herkulespa mutki

Kurikalla kauhealla

Geryonen kolmipäisen

Leukaluihin lujimpihin.

Leukaluista lähti lihat,

Palat poskista putosi,

Kamalanki konnan korvat

Soivat tilliä somasti

Sekä siihen silmät suuret

Iskivät kun ilmi tulta,

Halliparran hampahatki

Kuuntelivat kulkkulaissa.

Kohta kaatui konnamainen,

Mötkähti mokoma mörkö,

Ruma ruoja rymäkällä,

Pahulainen pauhinalla,

Jotta vuoret vapisivat,

Tunturitki tutisivat,

Korvet kaukana kolisi,

Laaksot luona laulelivat.

Siihen jäi nyt jättiläinen,

Kumma konna kuollehena,

Syöpäläisten syötäväksi,

Manteren makumujuksi.

Uros uljas ulkolainen,

Wanha veitikka väkevä,

Silpoi sitte sulallansa,

Taittoi tapparan terällä,

Lepän lyhkäisen lehosta,

Koivu kepin kummukosta

Pitkän pajuisen potukan,

Hoikan haapaisen hotakan,

Joilla alkavi ajella,

Johdatella joutuisasti,

Lihavata laumoansa,

Kaunokaista karjoansa,

Läpi maiden mainioiden,

Wastaisia vuoriteitä,

Aina Alpien ylitse,

Sekä vielä virtojenki

Italian ihanaisen

Pitkän niemekkeen nenähän,

Jossa asui jättiläinen

Kakus niminen kamotti.

Kakus katsoi kalliolta,

Pilkisteli piilostansa,

Kuinka Herkules nyt heitti

Lehmilaumansa levolle

Paimen pojatta pahatta,

Ihan ilman kaitsiatta,

Sekä nukkui nurmikolle

Syrjällensä syötyänsä.

Kakus kulki kalliolta,

Hiipsi hiisi hiljallensa,

Warpaillansa varoitellen

Liki lehmileteriä;

Otti sitte ovelasti,

Weipä ruoja viekkahasti,

Koko karjasta koreimmat,

Rasvaisimmat raavahista;

Härät hännistä venytti,

Takaperin talutteli,

Louhiluolansa lomahan,

Wuoren rinta rotkohonsa;

Sulki suurella kivellä,

Kalliolla kauhealla,

Luojan luoman laajan luukun,

Aukun aavalta avaran.

Herkules ei hädistänsä,

Lihavista lehmistänsä,

Tiennyt tarkkoa tiliä,

Saanut selveä lukua;

Mutta alkoi jo ajella,

Juohatella juhtiansa,

Levänneitä lehmiänsä,

Ravituita raavaitansa,

Kun hän kuuli ammumisen,

Wuoren rotkosta volinan,

Näki härkänsä häkissä

Kivi kirkon lukkarina,

Kakus kakotti katolla,

Wuoren reunalla vokotti,

Tunki tulta turvastansa,

Sieramistansa savua.

Herkules ei häpsähtänyt,

Säikähtänyt, säpsähtänyt,

Tämän miehen metelistä,

Tulen, savun tungennasta,

Karkas' päälle kerrassansa

Armottomilla aseilla,

Sekä suurilla kivillä

Että puilla paksummilla.

Kun ne semmoiset kurikat

Kolahtivat päätä kohti,

Silloin loppui lappaminen,

Suusta tulen tunkeminen,

Kakus kaatui kalliolle,

Tuuskahti jo turvallensa,

Rutkahtipa ruoja viimein

Wuoren louhien lomahan.

Herkules nyt helkytteli,

Kivikantta kalkutteli,

Muserti muruiksi kiven,

Kallionki kappaleiksi,

Oli aukkua oveksi

Hätäisillenki härille,

Jotka juosta luppasivat

Muiden mullien mukahan.

Uros uljas ulkolainen,

Itse härkien isäntä,

Wei nyt karjansa vetehen

Aivan aaltojen varahan;

Uipa maastaki ulomma,

Niinpä viisas viehkuroiki,

Ettei härät hävinnynnä,

Mullit mennynnä Manalle,

Skyllan kallion kylessä,

Louhiluotojen lomissa,

Tahi kaivohon Karybdi'n,

Häränsilmähän häijyhyhyn.

Lehmät nousivat leholle,

Härät kaikki hietikolle,

Messinanki salmen suusta,

Waarapaikasta pahasta,

Sikelian saarekkeelle,

Maalle kolmikolkkaiselle,

Jossa outti oma laiva

Herkulesta haminassa.

Herkulespa vei nyt härät

Sekä lehmät laivahansa

Sarvista sujuttamalla

Kynttäkantta kantturoien.

Laiva tuuti lainehilla,

Meren aaltojen muassa,

Kunnes tuli myötä tuuli,

Nousi hirmuinen nujakka,

Joka työnti joutuisasti

Karjan kaitsijan kotiinsa

Kreikan maalle mahtavalle

Kuninkaansa kummeksia.

Eurystheyksen estelmys.

Tuolla tavoin täytti uros

Koko kymmenkunnan töitä,

Joita Orakeli oli

Ennen hälle esitellyt.

Waan ei Eurystheys nyt vielä

Tähän täysin tyytynynnä,

Sillä hän sanoi olevan

Siinä syytä kyllitellen,

Kun Jolas oli ollut

Herkulella kumppalina,

Silloin koska hän kukisti

Lernan lohikäärmettä;

Alpheus virran vesi taase

Augiasta auttaessa

Lannan lapioimisessa

Lehmiläävän lätykästä.

Eurystheys nyt esitteli

Wielä kaksi vaikeata

Uro-työtä tehtäväksi,

Täysin määrin täytettääksi.

Yhdestoista uro-työ.

Hesperidien hyvien,

Ilman impien pyhien,

Yrttitarhan tarrukassa,

Aina asti Afrikassa,

Kasvoi kultakuorisia

Oiva onnen omenia

Kolmessa ja kaunihissa

Omenapuussa puuhkeassa,

Jotka Jupiter jumala

Oli itse istuttanut

Saatuaan ne sulhaisena

Juno jumalattarelta.

Immet vartioivat vielä

Yhä yrttitarhaansa

Satapäisen tulisuisen

Lohikäärmehen keralla.

Nuita kultakuorisia

Oiva onnen omenia

Oli Herkules hakija

Aina asti Afrikasta.

Tiellä tänne tullessansa,

Pitkin maita maleksien

Yhtyi uros yhtenänsä

Pulakasta pulakkahan,

Eräs jätti Japetos

Eli ennen eukkonensa,

Kanssa kaunihin Klymenen,

Tytön väkiturilaisen,

Tämä parikunta koitui

Maailmassa mainioksi,

Kolmen veljen vanhemmiksi,

Kolmen kuuluisan urohon.

Atlas ensin esikoinen,

Talon kannen kannattaja,

Toinen taase Epimetheys

Tahi tytön Pyrrhan isä,

Kolmas pahnan pohjimainen,

Kuopus kutsuttu Prometheys,

Koitui kerran Kreikan kansan

Kuuluksi esi-isäksi,

Prometheys loi loitsemalla

Saoin miehiä savesta,

Teki tyttöjä tuhansin

Sanan voimalla samate,

Puhui heihin henkeäkin

Eli elämän tulesta,

Jot'ei itse iskenynnä,

Takonunna taulahansa,

Mutta luoma lausehilla,

Loitsijoiden luottehilla,

Tahtoi taivahan ukolta,

Kaiken luonnon laatialta.

Senpä tähden tämä noita,

Tämä poppa vanha velho,

Wietiin vnorelle mäkisen,

Kaukasuksen kukknlalle,

Jonne taivahan takoja,

Kaiken luonnon kalkuttaja,

Itse Jupiter jumala

Panetti sen paulohinsa

Kahlehilla ja kovilla,

Jalkaraudoilla jaloilla,

Siitä syystä kun se oli

Luojan töille tungetellut.

Haukat hakkasivat häntä,

Korppikotkat kiusasivat,

Rinnan rikki jo repivät,

Maksan mettä maistelivat.

Nämä rietat raatelevat,

Korppikotkat kanhistavat,

Ajoi Herkules hitolle

Tahi tappoi nuolillansa;

Ratkoi rautaraksit rikki,

Paksut paulat paukutteli,

Päästi miehen pälkähästä,

Waivapalkasta vapahti.

Semmoinenpa seikka sattui

Uroholle uljahalle

Matkalla jo mennessänsä

Omenoita ottamahan.

Monta muuta mylläkkätä

Sattui sitte sillä tiellä,

Mutta viho viimein oli

Uros tarhan tienoilla.

Hänpä kiipesi nyt kohta

Korkealle kukkulalle,

Jossa Atlas jättiläinen

Taivon kantta kannatteli.

Uros häneltä uteli,

Tultuansa tutkaeli,

Kuinka kultaiset omenat

Somimmasti saataisihin,

Ett'ei neitoset näkisi,

Hesperidit havaitseisi,

Eikä peto pelottaisi

Tarhan vahti tavottaisi.

Atlas itse aikoi mennä,

Hiisi hiihteä lupasi

Omenoita noutamahan

Lohikäärmetten lomitse,

Jos hän oisi joutavana,

Wapaana vaeltavana,

Ettei kuorma kurittaisi,

Raskahasti rasittaisi.

Herkulesp' on sanoi siihen,

Uros kerran kerskaeli:

"Kyllä minäki kykenen

Taivon kantta kantamahan,

Kun sä kultaiset omenat

Kannat mulle kaunihisti

Tuolta tunturin takoa,

Kultatarhan tarrukasta."

Atlas lähti länttä kohti,

Meni meren rantaselle

Omenoita ottamahan

Yrttitarhan tarrukasta.

Noukki nuoret nuppulatki,

Kultakuoriset kukisti,

Kokosi ne konttihinsa,

Latoi laukkunsa sisähän.

Alkoi käydä käpsytellä,

Hiljallensa hipsutella,

Konttinensa koikulella,

Laukkunensa lötkytellä;

Mutta kuuliki kuhinan,

Hesperidien helinän,

Lohikäärmetten kähinän,

Siipiniekkojen sirinän;

Neiet nuista nuhtelivat,

Naiset nuoret napisivat,

Lohikäärmeet kävivät

Jättiläistä jäytämähän.

Waan ei väkiturilaamme,

Rosvo rohkea roveelta,

Kuunnellunna kurinata,

Käärmehien käräjätä;

Mutta tulla törkötteli

Entisille sioillensa,

Jossa Herkules jorotti

Taivon kantta kannatellen.

Atlas puisti pussistansa,

Kopisteli kontistansa,

Kultakuoriset omenat

Uhalla uroon eteen,

Hiiskui sitte hiijemmoinen

Herkuleksen korvin kuullen;

"Min' en ota olalleni

Tästä lähin taivon kantta;

Kanna sinäki nyt kerran

Wuorostasi vaski-kantta,

Sillä kyllä minä muistan,

Kuinka paljon taivas painoi.

Näin on hyvä heiluani,

Tanssiani, tarsiani,

Kun ei kupari-kypäri

Paina pahoin korvillani."

Atlas aikoi tuolla tavoin

Poika paran pettämähän,

Mutta poika petti hänen,

Wiisahasti viekotteli.

"Weikko velikultaiseni!"

Sanoi Herkules hänelle,

"Kanna häntä vielä kerran!

Ota kerran olallesi!

Että minä ensin saisin

Pehmikettä pääni päälle,

Jott'ei taivon kova kansi

Aivojani ahdistaisi;

Kyllä minä sitte kannan

Ihan ilmoisen ikäni

Taivon kaarta kaunokaista,

Ilman pieltä ihanaista."

Tämä pulska puhe toki

Auttoi tässä asiassa;

Atlas otti olellensa

Taivon kannen kalkutetun.

Waan kun uros uudellensa

Pääsi valtansa varahan,

Meniki hän matkahansa

Kulta omenien kanssa.

Tuolla tavoin täytti uros

Senki ison ihmetyönsä

Sekä kantoi kultakontin

Eurystheyksen edustalle.

Kahdestoista uro-työ.

Koska kuningas jo keksi

Ettei uros uuvu maalla,

Häätävi hän Herkulesta

Menemähän Manalahan.

Siellä haukkui kumma koira,

Julma juutas jumputteli,

Jotta vuorten rotkot raikui,

Kalliotki kajattivat,

Konnan koiran haukunnasta,

Ärripurrin ärinästä,

Kuni ukkosen käsissä,

Kaikkivallan kalkuttaissa.

Senpä koiran kolmipäisen,

Konna Kerberos nimisen,

Oli Herkules hakeva

Manalasta Mykenähän.

Kerbero'lta kolmipäältä

Walui vaahti leukaluilta,

Waan se ei ollut valko vaahti,

Mutta musta myrkkymehu.

Koiran karvoinakin oli

Sekä päässä ja selässä

Käärmehiä kamaloita,

Eläviä vankuroita.

Tämän häijyn häntä oli

Wielä kahta kauheampi,

Sillä se ol' suomuksinen

Lohikäärme kokonansa,

Jolla oli purston päässä,

Wiimeisessä vipukassa,

Pitkä pistin piippulainen,

Myrkkymehuinen nenäke.

Manalahan mennäksensä

Sekä sieltä tullaksensa

Kävi Herkuleski kerran

Poppa-ukkojen puheella.

Saipa toki tarkat tieot,

Josko tarkat tarvitsiki,

Eumolpus ennustajan,

Welhon viisahan pajasta.

Meni tuosta tietoinensa

Matkohinsa Manalahan,

Sattui siellä virran suuhnu

Akeronin rantaselle.

Täällä koira terhentävi,

Kumma konna korsoavi,

Muka maalta tullehelle

Wierahalle vihoissansa.

Waan ei vieras vapissunna,

Tuosta kovin tutissunna,

Josko koira konnamainen

Hänelle nyt härisikin.

Uros pani pahulaisen

Kolme päätä kourillansa

Wäkisellä vääntämällä

Polvi-pihtinsä välihin;

Sitoi sitte kaikki kaulat

Waski-vitjan silmukkahan,

Jotta koira ei kyennyt

Kuhunkana kulkemahan.

Mutta mörkö köytti tällöin

Myrkky-mehu pistimellä

Herknlesta hetimiten

Ohimoihin ohuihin.

Ei tuo toki turmellunna,

Kovin pahoin koskennunna,

Sillä sankarimme oli

Loitsijalta lumoittunna.

Uros otti ovelasti

Waski-vitjat kätehensä,

Weti sitte vintturoitti

Koiran maalle Manalasta.

Mutta koska Kerberos nyt

Pääsi päivä paistehesen,

Niin sen kolmesta kidasta

Alkoi vaahtea valua.

Siitä kasvoi myrkkymarjat

Sekä kaikki myrkkykasvit,

Mitä nytki nurmikoilla

Kukoistaapi kukkasina.

Weitikkamme venytti nyt,

Koko matkan kantturoitti,

Kumman koiran kuninkaalle,

Eurystheyksen edustalle.

Koska kuningaski kerran

Keksi Kerbero'n kamalan,

Pyörtyiki hän pyllyllensä

Kauhistuksesta kovasta;

Mutta siitä selittyä

Sanovi hän sankarille;

"Mene minne itse mielit

Poies palveluksestani."

Uros käski koiran kohta

Loitsemalla Manalahan,

Jossa vielä vinkuneeki

Pahnlaisna parkuvana.

Sitte heilui Herkules jo

Oman valtansa varassa

Eikä tarvinnut totella

Muita koko maailmassa.

Eurystheys ei kumminkana

Kuollut aivan kostamatta,

Josko jäikin Herkulelta

Kokonansa kostamatta;

Sillä kun hän Herkuleksen

Kuoltuaki vielä koki

Saada sankarin sukua

Sotimalla sorretuksi;

Saivat Herakleidit hänen

Sotasvangiksi somasti

Sekä sitte surmasivat

Kirveellä kostavalla.

Herkules ja Megara eroavat toisistansa.

Koska uros viho viimein

Monen melskeen perästä

Pääsi palveluksestansa

Wapaana vaeltamahan;

Lähtevi hän lippomahan

Theben kaupunkiin takasi,

Jossa pulska puolisonsa

Toivoi häntä tulevaksi.

Mutta tänne tullessansa

Tahtoi uros ensin tiedä,

Jos hän oisi onnellinen

Edeskäsin eläissänsä.

Sitä vasten vaelti hän

Ensin Delphin temppelihin,

Jossa oli Orakeli

Kultaisessa kattilassa.

Tultuansa temppelihin,

Joka hohti hopealta,

Käydä kepotteli uros

Pyhän Pythian etehen.

Tämä impi istui itse

Kultaisessa kattilassa,

Joka kolmella jalalla

Seisoi tässä temppelissä.

Uros lausui lattialta,

Kultakattilan kupeelta;

"Ilmoitappas pyhä impi,

Sano selvillä sanoilla;

Mikä onni minulla on,

Kuin mä tulen kotihini

Sekä vielä sittemiten

Koko elin kautenani."

Luonto nousi neitosella,

Impi tuli intohonsa,

Jotta joka hivuskarva

Päässä pystöhön pemahti.

Tuommoisena tuppurina,

Pöyrypäänä pörretyisnä,

Ilmoitti nyt pyhä impi,

Pyhä Pythia puheli;

"Ei sun ole onnestasi

Koko elinkautenasi,

Jos sä elät edeskäsin

Entisine eukkonesi."

Sillä lailla lausui impi,

Pyhä Pythia puheli,

Mutta lopetti lorunsa,

Waikka uros utelikin

Kun ei impi ilmoittanut,

Enempätä ennustanut,

Lähti uros nyt uhalla

Temppelistä telmehellä.

Kivi-lattia lotisi,

Hopeutettu seinä heilui,

Kumu kullattu kumisi,

Kultakattila kalisi.

Uros riipasi rivasta,

Kultaoven koukkurasta,

Mutta tämä töpsähtiki

Poikki hänen pivohonsa.

Katsomatta kourahansa,

Kuinka tulta koukku kiilti,

Nakkasi hän navakasti

Koukun kattilan kupeesen.

Kattilassa kakottava

Pyhä impi pyllähtävi

Kamahusta kauhistuen

Pyörtyneenä pyllyllensä.

Oven vartija ei ollut

Päästää poies Herkulesta

Rivan rikki revittyä,

Pyhän immen pyörryttyä;

Mutta sankari sotalas

Tarttui miehen tukkapäähän

Sekä laittoi seinamälle

Koko vartijan kolisten.

Kun ei ovi kuitenkana

Auvennunna avaimetta

Sulin käsin kiskomalla

Repimällä, reutomalla;

Otti uros olaltansa

Kohta kuulun kurikansa

Sekä ruhtoi, ruskutteli,

Koko oven kappaleiksi.

Siitä lähti sankarimme

Kotihinsa kulkemahan

Itseksensä ihmetellen

Pyhän immen ilmoitusta.

Mutta kun hän kuitenki nyt

Arveli ja ajatteli,

Miten Megarasta voisi

Olla hälle onnen haitta;

Alkoi hän jo aprikoia,

Ett'ei muuten mitenkänä,

Jos ei hälle juolahtaisi

Megarasta mielehensä

Sekä hulluuden humakka

Että poikansa poloset,

Sillä silloin hän ei oisi

Ollenkana onnellinen.

Kotihin kerittyänsä

Luokse aino armahansa

Kertoi Herkules nyt kaikki

Melskehensä Megaralle.

Koska Megaraki kuuli

Pyhän immen ilmoituksen

Sekä mitä sankarimme

Siitä sittemmin jo mietti;

Sanoi hän nyt suloisesti

Lemmityistänsä lohutti:

"Kuulepas nyt kultaiseni,

Mitä mull' on mielessäni;

Meill' on oma valta vielä

Tehdä mitä mielinemme,

Ett'ei ennustus tulisi

Pahoin puolin täytetyksi.

Ero ei nyt ehkä oisi

Meille mitä hulluimpia

Sillä sull' ei sitte oisi

Minun tauttani muretta

Niistä muinoin murhatuista

Polosista pojistamme,

Jotka hullunna humuten

Nuolin lasketit lävitse."

Koska Herkules havaitsi

Tämän mielen Megaralla,

Ihastui hän iloiseksi

Sekä lausui lemmellensä;

"Mull' on muinoinen toveri,

Jolas Iphikle'n poika,

Joka sankari sotalas

Oisi sulle sovelias;

Mieltynet sä menemähän

Tämän pojan puolisoksi,

Ottavi se omaksensa

Sinut suurella sulolla."

Koska Jolas sen kuuli,

Että sankarimme soisi

Megaran menevän hälle

Kainulaiseksi kanaksi;

Lankesi hän lattialle

Maahan Megaran etehen

Sekä sanoi suloisesti

Säyseillä sävelillä;

"Kuinkahan ma kurja voisin

Rukoilla niin rakkahasti,

Ettet armas antaisi mun

Nousta tästä toivotoinna!"

Jolas ei ennättänyt

Sitä enemmän sanella,

Kun jo morsian Megara

Sulki sulhon sylihinsä.

Tuolla tavoin tuli niistä

Heti pulska parikunta,

Jonka häissä joka henki

Wiinoissansa viipotteli.

Herkules ei herennynnä

Eukotoinna elämähän,

Mutta alkoi ajatella,

Mistä saisi morsiamen.

Herkules ja Eurytos.

Euboean saaressa ja

Oikalian kaupungissa

Oli impi ihanainen,

Kuninkahan kuulu tytär.

Tätä Euryton tytärtä,

Iolea ihanata,

Kiitti kaikki Herkule'lle

Kaunihiksi kukkaiseksi.

Kuningas aikoi antamahan

Tämän immen ihanaisen

Sille sota-sankarille

Tahi tarkka ampujalle,

Joka oisi ovelampi,

Jousi-kiistassa jalompi,

Kun hän vielä vanhanakin,

Tahi poikansa parahat.

Eurytos olikin ennen

Ollunna opettamassa

Herkulesta juuri jousin

Ankarasti ampumahan.

Kuultuansa kuulutoksen

Iolesta ihanasta

Oli Herkuleskin heti

Jousikkaiden joukkiossa.

Kohta alkoi ampuminen,

Kosioiden kilvoittelo,

Jossa jousi-jyräkässä

Herkules oli ovelin.

Eurytoski keksi kerran

Wielä vähä veiterämmän,

Kun hän oli kuullutkana

Maailmassa mainittavan,

Sekä alkoi ajatella

Sulhopoikasta peläten,

Että se vävynä vielä

Woisi viedä vallan hältä.

Koska Herkules kysäsi,

Tokko hälle heitetähän

Woiton palkkoa parasta,

Ihanata Iolea;

Esteli nyt immen isä

Sekä sanoi sitä syyksi,

Että morsian mukamas

Oli liian nuori lapsi.

Iphitos, Iolen veli,

Koki kyllä puhutella

Kuningasta kuulemahan

Rakastavan rukousta.

Kuningas käski kosijata

Wierassansa viipymähän,

Mut ei lastansa luvannut

Kuitenkaan sen kumppaliksi.

Uros uljas väsyi viimein

Tyhjän toimituksehensa,

Kun ei saanut kumminkana

Morsianta mukahansa,

Sekä lähti suruisena

Menemähän matkohinsa

Siltä meren saaren maalta

Kotihinsa Kreikan maalle.

Mutta menemäisillänsä

yhytti hän ystävänsä

Iphito'n, Iolen veljen,

Joka juoksi jälempätä,

Siinä se nyt saattoi hälle

Lemmen lahjasen lehessä,

Jonka impi itse laittoi

Suruiselle sulhollensa.

Impi oli itsestänsä

Iphitolle ilmoittanut,

Että hän ei Herkulesta

Laske poies lahjasetta

Sekä silloin sätkittänyt

Tuuheasta tukastansa

Kiiltomustan kiehkuraisen

Tällä tavalla sanoen;

"Minä laitan lahjaseni,

Lemmen lehessä lähetän,

Uroholle uljahalle,

Sulhaiselle surevalle;

Juokse veikko joutuisasti

Heitä tämä Herkulelle

Sekä sano sen olevan

Multa muistiksi hänelle."

Koska ihanan Iolen

Lemmen lehti lahjoinensa

Pääsi Herkule'n povelle,

Sankarimme sydämelle;

Kiitti tämä tuomamiesta

Sekä lahjan laittajata,

Mutta murhe murti sitte

Molempien miesten mieltä.

Kädet yhtyi vielä kerran,

Jäähyväiset jätettihin,

Mutta sitten matkustavi

Kumpainenki kotihinsa.

Herkules ja Admetos.

Muuan mainio Admetos,

Pheren kaupungin kuningas,

Eli tällöin Thessalian

Hyötymaalla mainiolla.

Jupiter ajoi Apollon

Jumalien joukkiosta

Alas hovihin Admeto'n

Lehmikarjan kaitsijaksi.

Admetos piti Apollon

Niin kun pappinsa parahan,

Jonka tautta tää Jumala

Hovin varjona vaelti.

Koska tämä kuningas jo

Kitui kuoleman käsissä

Sekä Surma surpetuinen

Outti häntä jo ovella;

Anoi jumala Apollo

Kuninkaalle kuolevalle

Tuonelaisten laupiutta

Surman viitaketta vasten.

Tuonelaisten tuomiopa

Oli kuitenki kamala,

Sillä siinä ei luvattu

Muulla lailla laupiutta,

Ellei kuninkahan eistä

Joku mene Surman myötä,

Mutta kukas tahtoi mennä

Toisen tautta Tuonelahan;

Eipä edes vanhempansa

Wanhat vatuiset kapiskot,

Waikka ne jo vapisivat

Kaksi sauvassa kävellen.

Ainoastansa Alkeste,

Kukoistava kuninkaatar,

Sanoi silloin saattavansa

Kuolla kuninkahan eistä.

Hätänäpin olivat ne

Sanat suusta solunehet,

Kun jo Surma seisoi siinä

Wäärän viitakkeensa kanssa,

Sillä se jo ennestänsä

Tiesi aivan tarkoillensa

Eiltäkäsin ennustetun

Kuninkahan kuoluhetken.

Kukoistava kuninkaatar,

Ihana Alkeste alkoi

Laittautua lähtemähän

Surman myötä menemähän.

Pesi päänsä puhtahaksi,

Puna-posket paistaviksi,

Wirran veillä vieryvillä,

Kosken kuohun kummaskalla;

Pukeusiin pyhä pukuunsa,

Päärlyt päähänsä ripusti,

Astui kuninkaan kupeella,

Lapsilaumansa keralla,

Siihen suojahan sisälle,

Jossa Surma jo odotti.

Otti sitte omiltansa

Juhlalliset jäähyväiset

Sulki lapset sylihinsä

Sekä lempi lämpimästi

Antoi suuta suloisesti

Wielä kerran kullalleenki;

Waan kun Surma silloin juuri

Wiitakettansa vilautti,

Niinpä kuninkaatar kurja

Wirkki viimein kuninkaalle:

"Minä menen, kultaiseni!

Kohta Surman kumppaliksi,

Mutta henkesi on mulle

Kallihimpi kun omani;

Sillä sinun kuoltuasi

Min' en voisi mitenkänä

Nähdä lapsi laumoamme

Isätöinnä itkevänä.

Sinä olet siihen vielä

Koko valtakunnallemme

Tarpehellisempi turva,

Kuni minä kurja oisin.

Mutta sen mä sanon sulle

Wielä viho viimeiseksi;

Älä ota äitipuolta

Pieniämme pieksämähän!"

Kuningas vannoi vesi silmin

Kuolevalle kullallensa,

Että hän ei eläissänsä

Huoli muuta morsianta.

Kohta heitti heikko henki

Kuninkahan kultaisenki,

Sillä Surma säälimätöin

Niitti hengen heinän poikki.

* * *

Kahen, kolmen päivän päästä

Tuli Herkules hovihin,

Jossa joka henki juuri

Heilui huolivaattehissa.

Koska nyt Admetos kuuli

Hänen tulleen hovihin,

Wiepi hän nyt vierahansa

Kaunihisen kammarihin

Sekä tuotti sinne sitte

Mehua mitä makeinta,

Jota itsekin iloisna

Joi ja juotti vierahalla.

Uros keksi kuitenkin nyt,

Ett'ei kuningas kävellyt

Ilman suuretta surutta,

Paitsi mielettä pahatta,

Sekä kysäsikin siitä

Kuninkaalta kummeksien,

Mitä se muka murehti,

Haikeasti huokaeli.

Kuningas ei knitenkana

Hämmästytä Herkulesta

Huoliansa haastamalla

Aivan alkaen alusta.

Mutta muuan palvelija

Sattui viimein sanomahan,

Mikä murhe heillä oli

Joka hengellä hovissa.

Palvelija kertoi kaikki

Kuninkahan kuulematta,

Sillä se ei silloin ollut

Koko siinä kammarissa.

Kertomuksen kuultuansa

Lähti Herkules hovista

Alkesteä auttamahan

Surman kynsistä kotiinsa.

Uros etsi ensimältä

Kuolemata kamalata

Tuolta Tuonelan tuvasta,

Jumalien joukkiosta;

Mutta kun ei Kuolemata

Ollut Tuonelan tuvassa,

Tuli Herkules takasi

Tyhjän toimitettuansa.

Tuonelasta tultuansa

Meni uros Manalahan

Josta kerran jo kuletti

Konnan koiran kahlehissa.

Sama koira kolmipäinen

Oli vielä vartiana,

Waan ei virkkanut mitänä

Lumojalle luonnokkaalle.

Tällä tavoin tuli uros

Kenenkänä keksimättä

Kohta Kuoleman kupeelle,

Surman kamalan sivulle.

Herkules sitasi Surman

Kahleella kiiluvilla,

Jotka Jupiter jumala

Oli tehnyt timantista.

Uros kiinnitti kovasti

Kahlehia kiiluvia,

Kunnes Surma viimein suostui

Päästämään Alkesten poies.

Herkules tuli takasi

Kohta kotihin Admeto'n,

Mutta häll' oli muassa

Aivan elävä Alkeste.

Kuninkaattarella oli

Pieni peitto pään ylitse,

Ett'ei kuningas kotona

Woisi tuntea vähällä.

Kuningas sattui suruissansa

Itseksensä istumahan,

Koska uros uudellensa

Tuli hänen hovihinsa.

Herkules sanoi hänelle,

Lausui tuolla lausehella;

"Kuules kuningas Admetos,

Mitä mull' on sanomista!

Tämän tytön voitin minä

Wiimeisessä voittelossa;

Ota se nyt suojahasi,

Huostahasi, hoitohosi!

Sillä minä itse menen

Muille maille kaukaisille

Enkä jouda ensinkänä

Häntä hyvin hoitamahan."

Admetos ei aikonunna

Huolimahan huostahansa

Tyttölasta liiatenki

Näinä aikoina apeina.

Waan kun Herkules hujautti

Peiton neitosen nenältä,

Niin ei tässä tarvittunna

Kuningasta kumarrella.

Admetos näki Alkesten

Elävänä edessänsä

Eikä uskonut esinnä

Olevansa valvehilla;

Waan kun uros kertoi kaikki,

Mitenkä hän Manalassa

Sitoi Surman kahlehilla

Sekä kiinitti kovasti,

Kunnes Surma viimein suostui

Antamaan Alkesten hälle;

Tunsi kuningaski toki

Warmahanki valvovansa.

Kiitellen sanoi kuningas

Sitten onnensa sepälle;

"Sen mä sanon selvillensä,

Waikka vielä kenen kuullen,

Että minä edeskäsin

Olen onnellisimpia

Mitä maalla matelevi,

Taivon kansi kattanevi.

Sinä suurin sankarista,

Uljahin on urohista,

Loit minulle lohdutuksen,

Huolissani huojennuksen.

Siis mä kiittelen sinua,

Jupiterin jalo poika,

Kun sä Manalan majasta

Toit Alkesteni takasi.

Joka henki, piika, renki,

Koko valtakunnassani

Auttakoot minua aina

Kuuluttahan kunniaasi."

Herkules surmaa vahingossa ystävänsä Iphito'n.

Admeto'lle annettua

Eukon entisen takasi

Lähti Herkules hovista

Muille maille menemähän.

Monen melskehen perästä

Maita maleksiessansa

Taukousiin hän Tirynsihin,

Kuuluisahan kaupunkihin.

Täällä tapasi hän toki

Wielä yhden ystävänsä

Iphito'n, Iolen veljen,

Josta jo on juteltunna.

Iphitos ihana poika

Sanoi sanan-lennättäjän

Tulleen Euryto'n etehen

Semmoisen sanoman kanssa,

Että varas oli vienyt

Kuninkahan lehmikarjan

Eikä paimenet parahat

Woineet vorolle mitänä.

Waikka tämä varas oli

Wanha voro Autolykos,

Joka taisi kaikki karjat

Muuttaa monen näköisiksi;

Luuli Eurytos lujasti

Sitä heti Herkule'ksi

Sekä sanoi suuttuneena

Tällä lailla lasketellen;

"Sillä keinoin kostelevi

Herkules nyt siitä syystä,

Kun en lastani luvannut

Heittää hälle heittiölle."

Iphitos koki isäänsä

Saada sitä luulemasta,

Sillä hän ol' saanut kuulla,

Missä Herkules maleksi.

Iphitospa lähti itse

Herkulesta hakemahan,

Jonka kanssa katseleisi,

Missä lehmät mellastavat.

Kun Iphitos kerran pääsi

Herkuleksen huonehesen,

Selitti hän sankarille

Joka seikan säntillensä.

Herkules piti hyvänä

Iphitosta ihmetellen

Sekä sanoi lähtevänsä

Kaunokarjan katseluhun.

Miehet etsivät esinnä

Sekä mailta että soilta,

Mutta tulivat takasi

Tyhjän toimitettuansa.

Kun ne sitte kamusivat

Kivikirkonki katolle,

Että he nyt helpommasti

Kanuokarjan keksisivät;

Oli Iphitos jo ihan

Koko katolta kolista,

Mutta pääsi kynsin kiini

Herkuleksen hartioihin.

Herkules ei ennättänyt

Muuta miettiä mitänä,

Kuni että kumppalinsa

Tuppi häntä tahallansa.

Siitä syystä surmasi hän

Iphitosta itseänsä,

Niin että se nurin niskoin

Kiiti kalloin kalliohon.

Herkules Omphale kuninkaattaren palveluksessa.

Katumus jo kauhistava

Särki sankarin sydäntä,

Siitä kun hän kurja oli

Kumppaninsa kuolettanut.

Huolissansa uurti uros

Pappikuninkaiden luona

Puhdistusta pyytämässä

Murhatyönsä tehtyänsä.

Niistä oli nimituten:

Peleys, Pylos saaren pappi,

Toinen taase Hippokoon

Spartan kanpungin kuningas.

Kolmas, kuningas Deiphobos

Amyklestä antoi viimein

Herkulelle huolivalle

Lohdutusta laupiasti.

Murhan tautta murehtien

Kääntyi uros kipeäksi,

Mutta meni vielä vaivoin

Pyhän Pythian puheelle.

Pyhä impi ilmoittava

Muisti muinaisen metelin

Eikä aijo antamahan

Ennustusta ensinkänä.

Sankarimme kantoi silloin

Kultakattilan kedolle

Sekä laittoi sinne sitte

Omituisen Orakelin.

Delphin temppelin jumala,

Aina ankara Apollo,

Waati häntä siitä syystä

Kahenkynnen kahakkahan.

Mutta tällöin tuli toki

Ukon-kynsi kolmanneksi,

Jonka Jupiter jumala

Wiskas' veljesten välille.

Sitte saapi sankarimme

Toki tämän ennustuksen;

"Et sä uros ennen taida

Tulla aivan terveheksi,

Kun sä orjana oleksit

Kolme vuotta kokonansa,

Eli ellet Eurytolle

Heitä hintarahojasi."

Tauti kuritti kovasti

Herkulesta hankkimahan

Terveyttänsä takasi,

Waikka vielä vaikeammin.

Mnuan mainio Omphale,

Lydian leskikuninkaatar,

Tarjos' kuunetta tuhatta

Hopeeruplissa hänestä

Sekä sai nyt sankarimme

Orjaksensa ostamalla,

Mutta orjan hinta meni

Ensimältä Eurytolle,

Joka jätti hinnan heti

Poikansa perillisille,

Siitä syystä kun ne kurjat

Olivat nyt orpanoita.

Omphalelle ollessansa

Tuli uros terveheksi

Sekä kävi sieltä jaloin

Melskehissä melkosissa.

Kekropien vorokansa

Epheso'n on edustalta

Käväsi hän kopsimassa

Kurikallansa kumohon.

Yksi ylpeä Syleos

Wietti viinatarhohinsa

Matkamiehet muukalaiset

Tarhan työtä tekemähän,

Mutta maksoi matkamiehen

Päiväpalkan iltamassa

Miekallansa mutkimalla,

Tapparalla tappamalla.

Herkules hotasi häntä

Lapiolla lapaluuhan,

Niin että se nurin niskoin

Kuntsahti nyt kuoliaksi.

Kiskoi sitte sulin käsin

Wielä viinaturhastaki

Wiinamarjapuut ja pehkot

Jokahisen juuriltansa.

Mutta vielä oli muuan

Lytierses Lydiassa,

Joka vanha voro oli

Rosvojoukon johdattaja.

Sankarimme tappoi tämän

Johdattajan joukkonensa

Sekä viskoi vorot vielä

Kosken kovan kuohumahan.

Koska kuninkaatar keksi

Urohomme uljahaksi,

Otti hän sen orjan töiltä

Hovihinsa huviksensa.

Herkulespa herkesi nyt

Aivan akkojen varahan

Waimoväen vaattehissa

Wärttinätä vääntämähän.

Uros kertoi ketrulina

Naikkosille nauraville,

Missä hän on miilustanut

Koko elinkautenansa;

Kuinka hän on kukistanut

Metsän pedot pahimmatki,

Kuljetellut Kerberosta

Sekä Surmanki sitonut.

Mutta koska kolme vuotta

Oli mennynnä ohitse,

Heitti Herkules hitolle

Wärttinätä vääntämisen

Sekä otti Omphalelta

Taljatakkinsa takasi,

Heitettyänsä hänelle

Kultakorut kulmiltansa.

Jupiterin julma poika

Oli uljas uudellensa

Sekä lähti sotimahan,

Kostajana kulkemahan.

Herkules uudellensa uro-töillä.

Paitsi monta muuta miestä,

Joita kohti kosto kävi,

Oli Laomedon ensin,

Josta jo on juteltuki.

Tämä Trojan rakentaja

Sekä kuuluisa kuningas

Antoi ensin veen emännän

Rakennella rantaselle

Kivimuurin mahottoman

Wihollistansa vasten,

Mutta jätti maksamatta

Wanhan veen emännän vaivat.

Waan se vanha veen emäntä

Laittoi meren mustan mörön

Trojan maalle marrimahan,

Kostajana konkimahan.

Meren mörkö musta murri,

Peto peivelin näköinen,

Saattoi suurta surkeutta

Joka jumalainen päivä.

Laomedon laittoi viimein

Ennustusta etsimähän

Tuolta Delphin temppelistä

Pyhän immen istuimelta.

Pyhä Pythia puheli

Tällä tavalla sanoen;

"Peto paha marri maalle

Muurin tekopalkan tautta;

Mutta menevi merehen

Toiste tulemattomaksi,

Jahka joku jalo neiti

Syöksetään sen syötäväksi."

Koska Laomedon kuuli,

Että peto pakeneisi

Trojan maalta marrimasta,

Jos se saisi jalon neien.

Kutsutti hän koko kansan

Tulemahan tuumimahan,

Mistä joku jalo neiti

Saataisihin pedon suuhun.

Kun ei kukana nyt muuten

Pannut lastansa pedolle,

Päätettihin viimein panna

Arpa-liput liikkehelle.

Joka jalon neien nimi

Pantiin pienelle lipulle,

Liput sitte lippahasen,

Waskisehen vakkasehen.

Muuan liikutti lipasta,

Waskikantta vaaputteli,

Jotta liput liikkuisivat

Arpavakan kannen alla.

Pikku poika otti sitte

Yhen lipun lippahasta,

Siinä seisoi "Hesione",

Kuninkahan kannis tytär.

Hesione heitettihin

Kalliohon kytkettynä

Meren mörön syötäväksi,

Waikka kuningas valitti.

Laomedon keksi laivan

Tällöin toki tulevaksi

Sekä siinä sankarimme,

Uljahimman urohista.

Tämä oli tulemassa,

Kotihinsa kulkemassa,

Neitokansan napinasta

Kultakannattimen kanssa.

Kuningas huuti huilotteli

Herkulestä hädässänsä

Tulemahan tytärtänsä

Pelastamahan pedolta.

Uros tappoi tämän pedon,

Päästi tytön pälkähästä

Siten kun on kerrottunna

Tuolla toisessa tarussa.

Mutta kun ei kuningas nyt

Heittänynnä Herkule'lle

Sotahepojaan hyviä

Waikka vannoen lupasit;

Lähti uros uhkaellen

Poies päästöpalkattansa,

Mutta tuli toisen kerran

Kostajana kauheana.

Sankaria seurasi nyt

Kuusi suurta sotapurtta

Sekä niissä sotioita,

Miehiä mitä paraita.

Näistä sotasankarista

Oli Telamon ovelin,

Jolle Hesione joutui

Tapeltua toveriksi.

Tultuansa Trojan maalle

Heitti Herkules vahiksi

Sotalaivojensa luokse

Oikleonin, oiva miehen;

Mutta Laomedon laittoi

Sinne suuren sotajoukon,

Joka sorti surkeasti

Wäkevätki vahtimiehet.

Kuninkahan kansa oli

Tulemassa jo takasi,

Mutta silloin syttyi sota,

Kiihtyi kauhea kahakka.

Sankarimme sotaväki

Kierti kuninkahan kansan

Sekä tappoi tanterelle

Joka miehen myttyrähän;

Kävi kohti kaupunkia,

Murti Trojan muurin rikki,

Mutta Telamonpa meni

Ensi miesnä muurin yli.

Toki toisena urosna

Juoksi Herkules jälestä,

Mutta alkoi ajatella

Kumppania kadehtien;

"Nyt mä neän ensikerran

Jälemmäksi jääneheni,

Mutta mull' on vielä miekka

Sekä kostava kurikka."

Sitä siinä ajatellen

Tempasi hän tupestansa

Murhamiekan hirvittävän

Tappaaksensa Telamonin;

Mutta koska tämä keksi,

Että uros uhkaeli,

Alkoi hän nyt ahkerasti

Koota kiviä kadulta.

Koska Herkules havaitsi

Hänen kiviä kokoovan,

Kysäsi hän kummeksien;

"Mitä sinä siinä laait?"

Silloin sanovi Telamon

Tällä tavoin taitavasti;

"Uutta uhri-alttaria

Sulle voiton sankarille."

Koska Herkules havaitsi,

Että Telamon ei tahdo

Wiedä voittoa häneltä,

Lauhtuvi hän lempeäksi.

Sittämöiten sotivat he

Wieretysten veljeksinä

Sekä saivat valtahansa

Kuninkahan kansoinensa.

Kuninkahan poika-parvi

Kaatui tässä tappelussa,

Paitsi Podarkes niminen,

Joka joutui Herkule'lle.

Pedosta pelastamansa

Kuninkahan kuulun tytön

Hesionen heitti uros

Telamonin toveriksi.

Tyttö heitti Herkule'lle

Kultakorut kaulaltansa

Weljensä vapahtimeksi,

Podarke'n pelastimeksi.

Priamos pantihin pojalle

Siitä syystä nyt nimeksi,

Jolta sitä joka kansa

Kutsui Trojan kuninkaana.

Siten loppui Laomedon,

Walapattoinen pakana,

Waikka kerran kerskaellen

Herkulesta herjaeli.

Sillä lailla liehuttua

Lähti uros laivoinensa

Meren vettä viilemähän,

Kotihinsa kulkemahan.

Mutta meri meuruaapi

Junon käskystä kovasti,

Kunnes Jupiter jumala

Käänti kaikki tuulen kourat.

Wiho viimein päästyänsä

Kreikan maalle mahtavalle

Laittoi uros Olympian,

Kuulun kilvoittelo paikan.

Isä, Jupiter jumala,

Tuli tänne taivahasta

Poikinensa painisille,

Kera Herkule'n kisahan.

Kun ei Jupiter jumala

Piisannuuna pojallensa,

Kiitteli hän Herkuleksen

Jumalallista jaloutta.

Waan ei Herkules herennyt

Olemaan Olympiassa,

Mutta meni kostamahan

Pykos saaren Peleystä,

Joka muinoin hääti häntä

Poies puhdistamatoinna,

Waikka kohta katuvaisna

Murhatyönsä tehtyänsä.

Herkulespa hävitti nyt

Kuninkahan kaupunginki

Sekä häntäki hotasi

Kostavalla kourallansa.

Tappoi sitte tappelussa

Peleyksen poika-parven,

Josta hälle oisi ollut

Kymmenkunta kostajia.

Mutta vielä oli muuan,

Jota kohti kosto kävi,

Nimituten Hippokoon,

Spartan kaupungin kuningas.

Herkules ol' hänelleki

Wielä siitä vihoissansa,

Kun se kanssa hääti häntä

Poies puhdistamatoinna.

Pylosta palattuansa

Hankki uros uudellensa

Hyvin suuren sotajonkon

Tätä vihollista vasten.

Hippokoon keksi kohta

Sankarimme sotajoukon

Sekä tuli tappeluhun

Suuren sotaväen kanssa.

Herkuleksen kumppalista

Kaatui kuningas Kepheos

Koko kaksikymmenisen

Poikaparvensa keralla;

Mutta kostajan kurikka

Teki tällöinki tuhoa,

Sillä Hippokoon kaatui

Koko poika-parvinensa.

Sitten oli sota vielä

Kahta mointa kauheampi,

Siinä soturit sotivat

Wiimeiseltä vimmatuina.

Tässä kahakassa kaatui —

Paitsi monta muuta miestä —

Sankarimme soturista

Wielä veljensä Iphikles.

Mutta Herkulespa mätki

Kurikalla kauhealla

Wiholliset viimeiseltä

Joka kynnen kyntsällensä;

Woitti sitte valtahansa

Koko Spartan kaupunginki,

Jonka hän nyt heti jätti

Tyndareykselle takasi.

Tällä tavoin tuli tämä

Wielä valta-istuimelle,

Jolta hänet Hippokoon

Oli syyttä syöstänynnä.

Herkules ja Deianira.

Monta muuta uro-työtä

Tehtyänsä tuli uros

Esinnä Etoliahan

Kalydonin kaupunkihin.

Oineys oli Kalydonin

Kanpungissa kuninkaana;

Deianira taase tämän

Kuninkahan kuulu tytär.

Tämä tyttö, kaunis kukka,

Kärsi sitä surkeutta,

Että hällä oli eräs

Kumman kaltainen kosija.

Deianira eli ensin

Pleyronin kaupnngissa,

Jossa oli oppihuone

Knninkaiden tyttärille.

Täällä alkoi Akeloos,

Wanhin virran haltioista,

Kolmellaisna kosijana

Tätä tytärtä kosia.

Deianira kulki kerran

Kaunokumppaliinsa kanssa

Puolipäivän paistaessa

Tyynen virran vierymätä.

Koska Akeloos keksi

Kaunokaisen kulkevaisen

Syttyi hänen sydämensä

Rakkaudesta rähinästä;

Mutta kun hän kumminki jo

Oli ihan ikivanha,

Alkoi hän nyt aprikoida,

Tokko tyttö tulis' hälle,

Jos hän vanhana vatuisna

Koitteleisiki kosia,

Waikka kohta hänki kuului

Jumalien joukkiohon.

Siitä syystä sukeusiin hän

Walkoiseksi vasikaksi

Sekä käydä keikutteli

Tyttöparven tienoille.

Koska neitoset näkivät

Wailan valkosen vasikan,

Joka heille hyvillänsä

Ystävänä ynähteli;

Kahittivat ne nyt kaikki

Juoksemalla joutuisasti

Sitä silitteleämähän

Tahi taputtelemahan.

Deianira sanoi silloin

Mullin kaulassa kamuten;

"Woi! jos minä saisin sinun

Ihanaisen itselleni."

Mutta mullipa mölähti

Siihen selvillä sanoilla;

"Kyllä sinä saatkin minun,

Jahka minä saanen sinun."

Siitä neiet säikähtivät

Sekä pötkivät pakohan

Tätä heti tätillensä

Kummastellen kertomahan.

Mutta Akeloos muuttui

Härän haamusta takasi,

Loihe lohikäärmeheksi,

Sinisuomu-selkäiseksi;

Tuli sitte toisen kerran

Deianiran tienoille

Suomuisena sulhaisena,

Wiekkahana vonkurana.

Deianira näki toki

Sen jo pitkän matkan päähän

Sekä arvaten asian

Pötki paikalla pakohon.

Eikä jäänyt ensinkänä

Koko oppikaupunkihin,

Mutta pyrki heti poies

Kalydonin kaupunkihin.

Akeloos arvasi nyt,

Minne tyttö oli mennyt,

Sillä hän ei nähnyt sitä

Muiden neitien muassa.

Madon haamnn heitettyä

Arvelee Akeloos,

Mimmoisena hän menisi

Kolmannesti kosimahan.

Meni ruoja viho viimein

Muuten miehen muotoisena

Mutta hällä oli härän

Paksu pää ja suuret sarvet.

Kun se sulho poika kulki

Kalydonin kaupungissa,

Niinpä koko kansakunta

Piti häntä perkeleenä.

Kaikki vahit karkasivat

Porttiin pielistä pakohon,

Kun ne keksi kummitoksen

Heitä kohti kahittavan.

Tällä tavoin tuli tämä

Kenenkänä kieltämättä

Kuninkaalle kertomahan,

Mikä hän ol' miehiänsä.

Waikka kuningas nyt kuuli,

Että sarvipäinen sulho

Oli muuan muinoisesta

Jumalien joukkiosta;

Ei hän ensin ajatelet

Panna tälle tytärtänsä,

Sillä tämä sulho näytti

Pahulaista pahemmalta;

Mutta pelkopa pakotti

Oineystä olemahan

Kosijalle kohtelias

Tässä tilaisuudessansa.

Akeloos ajatteli

Sekä luuli jo lujasti,

Ett'ei sitä sankaria

Tule tämän ilman alta,

Joka tällöin taisi tulla

Hälle hangoitteliaksi;

Mutta hänen miettiessä

Tuli Herkules hovihin.

Sankarimme oli saanut

Kerran kuulla kiitettävän

Tämän kuninkahan tytön

Ihmeellistä ihanuutta.

Kun ei hällä kuitenkana

Ollut muuta morsianta

Sittämöiten kun Megara

Jäi Jolan toveriksi;

Alkoi hän jo ajatella,

Että hän nyt ehkä saisi

Tästä kuulusta tytöstä

Deianirasta toverin.

Hänp' on otti olallensa

Nemean jalopeuran nahan,

Nuoliviinen niskoillensa,

Jousen jäykän kynkkähänsä;

Koppoi vielä kourahansa

Kuparisen kurikkansa

Sekä lähti semmoisena

Koreata kosimahan;

Sillä hällä oli siitä

Ennakolta entehensä,

Ett'ei mointa morsianta

Saada aivan sulin käsin.

Koska Akeloos keksi

Sotasankarin tulevan,

Puisteli hän härän päätä,

Härän hammasta hiasi;

Sillä hälle syttyi heti

Musta ave aivohonsa,

Että tämäkin tulee

Kaunokaista kosimahan.

Akeloos arvasiki

Seikan aivan säntillensä,

Sillä sankari kysäsi

Kuningasta kumartaen;

"Heitätkö sä Herkule'lle

Deianiran tyttäresi

Poleseksi puolisoksi,

Kainaloiseksi kanaksi?"

Oineys rukka oli silloin

Sanan suuhun saamatoinna,

Sillä sarvipäisen silmät

Katselivat karsahasti;

Mutta kun hän katselee

Sankarin sota-aseita,

Näytti nuija sekä nuolet

Kostavaisilta koneilta.

Jos hän lapsensa lupaisi

Herkule'lle herttaiseksi

Oisi Akeloos ollut

Hälle siitä suutuksissa;

Tahi jos hän taas sen jätti

Akeloon armahaksi,

Oisi Herkule'lla ollut

Kovin kostava kurikka;

Jos hän käski kumpaisenki

Morsiametta menemähän,

Oisi kumpiki kosija

Koitununna kostajaksi.

Tässä tarkassa tilassa,

Asemassa ahtahassa,

Täytyi hänen siis sanoa

Kosteiden korvin kuullen;

"Teit' on kaksi kosijata,

Kaksi uljasta urosta,

Mutta mull' on yksi tytär,

Ainokainen annettava;

Kumpi teist' on ovelampi,

Painin-lyönnissä parempi,

Sep' on sulho saakohonki

Deianiran toveriksi."

Kumpainenki kosijoista

Tyytyi tähän tuomiohon,

Siinä sarvipääkin sulho

Toivoi toki voittavansa.

Kuningas ja kuninkaatar

Toivat tällöin tyttärensä

Katsomahan kosijoiden

Kaksin-kimppu kahakkata.

Koska tämä neiti nuori,

Impi ihmehen ihana,

Deianira näki näiden

Sulhaistensa silmäykset;

Kajahtivat kasvot ensin

Liki lumivalkoisiksi,

Mutta muuttuivat jo heti

Ruusunkukan kaltaisiksi;

Siinä tämä tyttö parka

Säikähti nyt sarvipäätä,

Mutta katsoi mielellänsä

Herkulesta hempeätä.

Nämä immen ihanaisen

Punaposket purppuraiset

Kehoittivat kosijoita

Panemahan parastansa.

Herkules jo heilutteli

Kurikkata kauheata,

Jousen jänsi järähteli,

Nuolet kiiti nopeasti;

Mutta sarvipäisen sulhon

Niska kesti nuijaroia

Eikä nuoletkaan nopeat

Pystyneet härän päähän.

Akeloos alkoi silloin

Sarvillansa survimalla

Saada sankarin sivuhin

Kuolettavia koloja.

Tällöin tuli tappelusta

Soturien sylipaini,

Jok' ei ollut lasten leikki,

Poikasien painin-lyönti.

Kumpainenki koki toista

Käsivarsin varnistella

Tahi paiskata pahasti

Jalkakammilla kumohon.

Hiki juoksi jo jokina

Pitkin kinttuja pirisi

Painin-heittäjien päistä,

Jäsenistä jäntevistä.

Kumpainenki kahistaja

Ähki, puhki, älähteli,

Niin kun pahan pieksettävät

Tauvin kourissa kovissa.

Wiho viimein voitti toki

Jupiterin jalo poika

Sekä paiskata päräytti

Sarvipäisen pitkällensä.

Tämä muodostui nyt muuksi,

Loihe lohikäärmeheksi,

Mutta Herkulespa muisti

Lohikäärmehen lumoja,

Sekä oli sulin käsin

Kuristaa sen kuoliaksi,

Ellei tämä ennättänyt

Taase muuksi muotostua.

Akeloos ahdistettu

Muuttui mustaksi häräksi,

Jolla oli suuret sarvet

Sekä sangen suuret silmät;

Mutta Herkules havaitsi,

Mistä musta mulli marri,

Sekä tarttui tanakasti

Sonnin sotakeihäsehen,

Josta kerran kiepsahutti

Hangoittelevaisen härän

Pitkin sotapenkerettä

Kolmin kerroin kivikkohon.

Sankarille jäi se sarvi

Katkenneena kourahansa,

Josta mullin muljasilmän

Pyörähytti pyllyllensä.

Tällöin täytyi Akeloo'n

Tunnustaa jo tapanneensa

Sekä armoa anoa

Herkulelta hädässänsä;

Sillä hän ei sarvipuolla

Sinä ilmoisna ikänä

Tainnut tulla ennallensa

Härän haamusta takasi.

Silloin sanoi sankarimme,

Wirkki voiton-ruhtinaana;

"Lupaatko sinä lujasti,

Wahvistatko valallasi,

Ettet ilmoisna ikänä,

Kuuna kullan valkeana,

Minun mieltäni pahoita

Ilveilläsi ilkehillä?"

Akeloos sanoi siihen,

Härän huulilla vokelti;

"Minä lupoan lujasti

Walallani vahvistaen,

Etten ilmoisna ikänä,

Kuuna kullan valkeana,

Sinun mieltäsi pahoita

Ilmeilläni ilkehillä.

Minä annan mielelläni

Morsiamen mennä sulle,

Mutta anna sinä mulle

Suuri sarveni takasi!"

Uros kiusasi uhalla

Sarvipäistä sulhaismiestä

Tällä tavoin taitavasti

Hänelle nyt haastamalla;

"Kyllä sinä muuten saisit

Suuren sarvesi takasi,

Mutta mitäs minä pidän

Wasta voiton-merkkinäni?"

Akeloos sanoi siihen,

Lausui tuohon tuolla lailla;

"Minä annan voiton-merkin

Wielä paljoa paremman;

Sillä kuin mä kerran kävin

Kreikan kuninkahan luona,

Antoi muine Amalthea,

Kuninkahan kaunis tytär,

Hyvin suuren summattoman

yltäkylläisyyden sarven,

Jok' on aina täpö täynnä

Hedelmiä hyvimpiä;

Minä jätän sen nyt sulle

Makeine marjoinensa,

Syöös siitä sen ikäsi,

Milloin mielesi tekevi;

Mutta jos sä jätät mulle

Sarven sarvesta takasi,

Niin mä kiitän siitä sua

Tuonelaanki tultuamme."

Uros täytti tällöin toki

Akeloo'n anomuksen,

Jahka tämä jätti hälle

Yltäkylläisyyden sarven.

Akeloos alkoi sitte

Mennä poies matkohinsa,

Mutta Herkulespa meni

Deianiran teivintähän.

Kohta juoksi joka kynsi,

Piiat, pojat, pienet, suuret,

Koko kuninkaan hovissa

Heille häitä häärimässä.

Siitä pidot pidettihin,

Wihkiäiset vietettihin,

Wanhat otellen olutta,

Nuoret taase tanssimalla.

Siten sai nyt sankarimme

Deianiran toveriksi,

Mutta oli vielä muuten

Hyvin huikentelevainen;

Mellasteli melskehissä,

Käyskenteli kähäköissä

Yhtähyvin yhtenänsä

Totutulla tavallansa.

Armahansa asui vielä

Kauvan koti-talossansa

Pikkusine poikinensa,

Kera Hyllus hedelmänsä.

Uros uurti tänne toki

Rauhan rakkahan ajoilla

Herttaistansa, Hyllustansa,

Lämpimästi lempimähän.

Mutta melkosesta kerran

Tuprakasta tultuansa

Ihan yltä-ympäritse

Wihollistensa verissä,

Pani uros passar'pojan

Pesumaljan pitäjäksi

Saadaksensa somemmasti

Wettä kaulan kammaskalle.

Passar'poika parka piti

Pesuvatia vapisten

Sekä sattui kaatamahan

Siitä sankarin jalalle.

Uros piti poika paran

Heti huolimattomana

Sekä sormipaukullansa

Pojan otsahan pamautti.

Tuosta poika pykertyvi

Pyörtyneenä pyllyllensä,

Pesukuppi kumollensa,

Wesilampi lattialle.

Deianirakin tulevi

Kammarista kahittavi

Katsomahan, kuulemahan,

Mitä täällä telmetähän.

Passar'poika pötköttävi

Aivan henki hieverinä

Lattialla lammikossa,

Kupin kumotun kupeella.

Wiho viimein kuuluvi nyt

Kerran kurkusta kurahus,

Mutta siten muuttuikin

Poika potkimattomaksi.

Kuningas ei kuitenkana

Sattununna saapuille,

Niin että hän oisi nähnyt

Passar'poikansa pulakan.

Uros kertoi kohta kaikki

Deianiralle todella,

Miten passar'poika hälle

Pesu-kuppia piteli,

Sekä mitenkä hän sitä

Kynnellänsä kopsahutti,

Kun se katsomattomana

Kaatoi hänen kengillensä.

Deianira alkoi toki

Puolisollensa puhua;

"Paetkaamme poikinemme

Koko isäni kotoa;

Sillä koska ukko kerran

Saapi tiedä tappaneisi

Hovipoikansa parahan,

Niin se siitä närkästyvi.

Kenpä tiesi tarkoillensa,

Tahi kenpä taisi taata,

Tokko sinäkänä taidat

Ihan ilman suuttumatta

Kuulla isän iankaiken

Passaristansa puhuvan

Eli syyttävän sinua

Tahallasi tappaneisi."

Tämä neuvopa näytti nyt

Herkuleestakin hyvältä,

Sillä mitenkäs hän muuten

Pääsi tästä pulakasta.

Herkule'lla oli Hyllus,

Pieni poika pullukkansa,

Sekä kaunis kultaisensa

Deianira toverina,

Kun hän lähti kulkemahan

Kalydonin kaupungista

Keyks kuninkahan luokse,

Tuonne Traki'n kanpunkihin.

Herkules ja Nessus.

Pakolaiset pääsivät jo

Evenos virran vierymälle,

Josta heidän piti päästä

Wielä virran ylitsekin.

Mutta täällä oli muuan,

Joka kantoi kulkevia

Wirran yli vikkelästi

Pienen kanto-palkan eistä.

Tämä kantaja katala,

Kummallainan kulettaja,

Oli häijy ihmis-hepo,

Nessus mainiten nimeltä.

Nessus oli nivuisihin

Asti aivan miehen moinen,

Mutta muuten alapuolin

Häijy hännäkäs hevoinen.

Herkules ei itse huoli

Kaalaajata kantamahan,

Sillä hän ja Hyllus pääsi

Hyvin hänen avuttansa,

Mutta maksoi yhtähyvin

Kantopalkan kaunihisti,

Että Nessus näppärästi

Kantais' kultaista urohon.

Herkule'lla oli Hyllus,

Käsivarrella kökötti,

Joen poikki polkatessa,

Avojaloin astuessa.

Nessus otti ovelasti,

Keppelästi keikahutti

Deianiran kynkällensä

Niin kun piijun pikkuruisen;

Kävi sitte källeröitti,

Wirran vettä viipotteli,

Kaunihine kuorminensa,

Poikki joen päästäksensä;

Mutta ihmehen ihanan

Kannettavan kauneuspa

Wimmasikin viemämiehen

Suloisella suosiolla.

Kaalattuansa keselle

Wirran vettä vieryvätä

Alkoi Nessus näpillänsä

Helmuksissa haamuilla.

Deianira huuti heti

Hädässänsä Herkulesta,

Joka Hyllusta hyväillen

Oli pääsnyt mäen päälle.

Uros kääntyi katsomahan,

Miksi kultaisensa kirkui,

Sekä näki, mitä Nessus

Oli tälle tekemässä.

Otti silloin olaltansa

Nuoliviinestä vasaman,

Jonka juonelle asetti,

Jousellensa johdatteli.

Nessus nousua tekevi

Kaunihine kuorminensa

Wirran veistä vieryvästä

Rantaiselle santaiselle.

Mutta myrkytetty nuoli

Lenti silloin jo siristen

Wäkivallan tekiähän,

Selän kautta sydämehen.

Deianira pääsi poies

Kumman kantajan käsistä

Sekä lähti luistamahan

Heti luokse herttaisensa.

Herkules havaitsi hänen

Pääsnehen jo pälkähästä,

Waan ei tällöin vielä tullut

Nessusta nutistamahan;

Sillä kun hän katsahtaa,

Missä Hyllus mellastaa,

Niin ei poikasta näkynyt

Koko sillä seutualla.

Herkules ei voinut häntä

Pitää silloin sylissänsä,

Kun hän jousta jännitteli

Sekä ampui ankarasti.

Mutta poika päästyänsä

Oman valtansa varahan

Piristikin pajukkohon

Pitkin nurmi penkerettä.

Keksittyänsä kultaisensa

Pääsnehen jo pälkähästä

Etsi Herkules nyt ensin

Poikastansa pajukosta.

Mutta sepä maksoi vielä

Kerran hälle kaunihisti,

Että hän ei ensin mennyt

Nessusta nutistamahan;

Sillä tämä turkanenpa

Ajatteli aivossansa

Wielä henki-heitoillaanki

Kostoa jo kauheata.

Deianira tahtoi juosta

Pälkähästä päästyänsä

Luokse aino armahansa,

Herkuleksen herttaisensa;

Mutta Nessus virkkoi vielä

Kamalalla kielellänsä;

"Oi sä ihmehen ihana!

Kuules vielä kuolevaista!

Minä kadun katkerasti

Riettahasti rikkoneeni,

Siinä kuin mä kurjamainen

Kovin kiusasin sinua,

Jotta sinun silloin täytyi

Pahoin parkua käsissä,

Kuin et mua kuitenkana

Woinna muuten vastustella;

Waan jos huolit hyvän neuvon

Kaunokainen korvihisi,

Muistelet sä maailmassa

Hyvin mielin minuaki.

Katsos kuinka kauheasti

Weri virtana valuvi

Sydämeni sopukoista

Hienon hietikon hyviksi;

Mutta minä tunnen toki,

Etten tätä kauvan kestä,

Sillä voimani verenä

Nuolen nenästä valuvi.

Jos sä sitte, kuin mä kuolen,

Kuin ei veri vuodakana,

Kokoat ne kokkarehet,

Wiho viimeiset pisarat,

Jotka silloin jähmettyvät

Haavan suulle hyytyneinä,

On se hyytynyt hytelmä

Sulle tarkka taika-voide;

Mutta pidä pimennossa,

Päivän paistamattomassa,

Tahi kaukana tulesta,

Helteestä, hiiloksesta.

Jospa sinä jolloin kulloin

Kenenkänä keksimättä

Pyyhit puolisosi paidan

Tällä taika voitehella;

Ei se elinkautenansa

Huoli muita herttaiseksi,

Kuni sinun kultaisensa,

Ainokaisen armahansa."

Saatuansa sanotuksi

Kielin kavalat sanansa

Kaatui Nessus nenällensä

Hengetöinnä hietikolle.

Deianira näki miten

Weri hyytyi hytelmäksi,

Sekä alkoi aprikoia,

Mitä Nessus muka neuvoi.

Hän ei luullut hertaisensa

Rakkautta rauenneeksi,

Mutta kuitenki keräsi

Weren tilkat vakkaseensa.

Nousi sitte nopeasti

Wirran viereltä mäelle

Katsomahan kadonneita

Hyllusta ja Herkulesta,

Jotka juuri joutuisasti,

Käsitysten kaunihisti,

Tulla tepottelivat jo

Pajukosta palanneina.

Maita, soita maleksien

Kumppaliensa keralla

Pääsi uros tiensä päähän

Keyks kuninkaan hovihin.

Herkuleen viimeiset retket.

I.

Herkulesta hakartavi,

Että Eurytos ol' jäänyt

Häntä herjaeltuansa

Kokonansa kostamatta.

Eurytos ei esinnäkin

Heittänynnä Herkule'lle

Iolea ihanata

Kainaloiseksi kanaksi;

Waikka kohta uros voitti

Jousikiistassa kovassa,

Jonka ehdon isä itse

Pani kosioiden päälle;

Sekä sitte syyttömästi

Sanoi tätä sankaria

Raavahien ryöstäjäksi,

Warastavaksi voroksi,

Josta Herkuleski juuri

Waikka kohta vahingossa

Tappoi yhen ystävänsä

Iphito'n, Iolen veljen.

Tämän murha-työnsä tautta

Täytyi uljahan uroomme

Kumarrella kuninkaita

Sekä olla orjanaki.

Kaikki nämä kärsimykset,

Nämä pahat parsaukset,

Waati kostoa kovoa,

Hävitystä hirveätä.

Kohta kului kuusi vuotta

Sekä vuotta seitsemänki

Herkulelta harmissansa

Keyks kuninkaan hovissa.

Hyllus kasvoi kaunihiksi

Werevine veikkoinensa

Sekä sai jo sisarenki

Makarian mainittavan.

Saatuansa värvätyksi,

Hankituksi, haalituksi,

Hyvin suuren sotajoukon,

Poikaparven, parahimman,

Heitti uros herttaisensa

Lapsinensa laulamahan

Sekä lähti sotimahan

Eurytosta etsimähän.

Tämä kopea kuningas

Euboeassa elävä

Oli vielä Oikalian

Kaupungissa kaunihissa

Kolmen poikansa keralla

Kanssa kaiken perehensä

Hovissansa hohtavassa,

Kivilinnassa komeessa.

Onni oli uroholla

Matkassansa metelissä,

Sillä poikaparvi purki

Kivilinnan kokonansa;

Mutta itse mötki uros

Kurikalla kauhealla

Kuninkahan kuoliaksi,

Pojat pitkin penkereitä.

Tuli poltti tuprakassa

Koko kaupungin poroksi

Joka nurkan nuuskimalla,

Joka hökkelön hakien.

Impi ihana Iole,

Jonka tautta tapeltiinki,

Oli vielä kumman kaunis,

Kypsimmällänsä kukoisti.

Herkules sai haltuhunsa

Tämän ihanan Iolen

Sekä saalihitki suuret,

Kullat kaikki kaupungista.

II.

Deianira itki illat

Huolissansa huokaellen,

Kun ei kuulu kultaistansa,

Herkulesta hertaistansa.

Mutta viho viimein kaikui

Koko kuninkahan hovi

Ilo-äänestä isosta,

Riemuhuudon huminasta.

Läähättäen lenti muuan

Sanansaattaja salihin,

Joka itkiän iloksi

Kertoi kielellä kepeellä;

"Riemuitse nyt ruhtinaatar!

Pyyhi poskilta pisarat!

Sillä sinun puolisosi

Elää vielä vammatoinna

Sekä ompi onnellisna

Tulemassa jo takasi,

Mutta laativi lavoa,

Poltto-uhrin perustata."

Likas lähettilähänsä

Kuuluttavi kansalleki

Tuolla nurmi tanterella

Woiton suurta sanomata;

Waan hän itse viipyvi nyt,

Niin kun mie jo mainitsinki,

Kenäumin niemekkeellä,

Euboean nenäkkeellä,

Uhri-lavan laainnassa,

Rankoja rovitsemassa,

Jotta Jupiter ei jäisi

Kokonansa kiittämättä.

Likas lähettiläs tuli

Kohta kanssa kartanohon

Sekä hänen seurassansa

Sotavangit suruisina.

"Terve! terve! ruhtinaatar!

Sankarimme aino armas!"

Lausui lähettiläs heti

Deianiran nähtyänsä:

"Eipä onnen ohjeliat

Tuolla Tuonelan tuvassa

Kuuna kullan valkeana

Rakastele rikoksia.

Sankarimme sota tuli

Syistä sangen synkeistä,

Senpä tautta seurasiki

Häntä siunaus sodassa.

Nyt ne kerskailiat kaikki

Korskeine kielinensä

Ovat mennynnä Manalle

Pitkin sota-penkereitä;

Waan kuitenki kaikitenki

Sanottaa nyt sankarimme

Minun suullani sinulle,

Rakastettu ruhtinaatar;

Säästä sinä säälimällä

Sydämellä suopeasti

Näitä tänne tuomiamme

Wankia ja vanhuksia,

Jotka ovat Oikalian

Kaupungista kadonneesta,

Mutta jotka minä jätän

Sotasaalisna sinulle;

Paitsi muita parkasia,

Poikasia, piikasia,

Säästä tätä siveätä,

Nuorta neittä, onnetointa,

Joka juuri jalkohisi

Lattialle lankeaa

Armostasi avarasta

Laupiutta löytämähän."

Deianira tähystävi

Säälivillä silmillänsä

Nuorta neittä kaunokaista,

Impyettä ihanaista.

Nostaa nyt nuoren neien

Ylös niin kun ystävänsä

Tällä tavoin surkutellen

Lauhkealla lausehella;

"Niin on niin nyt neitoseni!

Ynnä tekin ystäväni!

Se on sangen surullista,

Minuaki murtavaista,

Kuin mä neän, kuinka juuri

Jalot neiet, naimattomat,

Ollen orjien osalla

Saavat kärsiä kovuutta,

Tahi kuinka kunnottomat

Wanhuksetki vangituina

Lasten lastensa keralla

Muilla mailla maleksivat.

Zeys! taivahan takoja,

Kaiken luonnon kolkuttaja,

Ellös koskana kurita

Sukuani sillä lailla!

Mutta kukas sinä kurja

Impi ihanainen olet?

Eli lienet joku jalo

Naittamatoin neiti parka?

Sinäpä sen Likas saatat

Selittääki säntillensä,

Kenen tämä neiti nuori,

Impi ihanainen onpi!"

"Mistäpä sen minä tiennen?"

Sanoi Likas liukkahasti,

Mutta vähän viivyttyvä

Pitkitti hän puhettansa;

"Kyllä se ei kuitenkana

Mahda olla Oikalian

Huonnoimmista huonehista,

Pahimmista perehistä."

Koska impi parka itse

Huokaeli hiiskumatta,

Niin ei ruhtinaatar raahi

Tarkemmasti tutkaella,

Mutta vietti viipymättä

Likas lähettilähällä

Tämän immen ihanaisen

Kaunihisen kammarihin.

Koska Likas lähettiläs

Meni tätä tekemähän,

Tuli sanan saattajoista

Ensin tullut toisen kerran

Hiljallensa hiipetellen

Deianiran tienoille

Sekä sopotti supalta,

Muka muiden kuulematta;

"Älä rakas ruhtinaatar

Usko tuota toista miestä!

Sillä se ei sano sulle

Totta tässä asiassa.

Minä kuulin korvillani,

Kun se itse kuulutteli

Tuolla keskellä ketoa

Korvin kuullen kymmenien,

Että Herkules hävitti

Oikalian kaupungin ja

Kuninkahan kivilinnan

Tämän nuoren neien tautta,

Joka onki Oikalian

Kuninkahan kuulu tytär,

Itse ihana Iole,

Ennen kilpa kosittava.

Herkuleskin oli ollut

Kerran tällä kosiana,

Mutta morsiamen isä

Eurytos ol' estellynnä.

Puheen-parsikin puhuvi,

Sanan-laskukin sanovi;

'Wanha rakkaus ei ruostu

Kuuna kullan valkeana.'

Havaitsethan siitä hyvin,

Miksi puolisosi meni

Tätä neittä naimatointa

Orjaksensa ottamahan;

Pidä vaan kun pivossasi,

Että Herkules ei heitä

Iolea ihanata

Aivan orjien osalle."

Tämän tuhman tarun tautta

Pisti pahan-luulon piikki

Deianiran rinnan rikki

Niin kun neulan nenäkkeellä.

Wesipisarat pirisi

Kohta silmistä koreista

Pitkin punaposken päitä

Hienoisille helmuksille.

Deianira kutsui toki

Likas lähettilähän nyt

Kahen kesken kammariinsa

Tarkemmasti tutkittaaksi.

Likas vannoi vaikeasti

Siinä totta sanoneensa,

Että hän ei ensinkänä

Tiennyt tytön vanhempia.

Deianira torui tällöin

Siitä Likasta lujasti,

Kun se vannoi vaikeasti,

Waikka vasten tietoansa;

Sanoi sitte suorastansa,

Että hän jo tiesi tämän

Immen olevan Iolen,

Kuninkahan kuulun tytön,

Jota Herkuleskin juuri

Oli käynyt kosimassa,

Mutta että hän ei muka

Wihaa neittä siitä syystä.

Koska Likas kerran kuuli

Aivan niitä asioita,

Juuri juttuja samoja,

Joita itsekin julisti

Tuolla nurmi-tanterella,

Tuolla keskellä ketoa;

Tunnusti hän tietävänsä,

Kenen tämä tyttö oli;

Mutta sanoi siitä syystä

Puhuneensa toisin puolin,

Että Herkules ei hänen

Käskenynnä kertomahan

Puolisonsa korvin kuullen

Muuta tästä tyttärestä,

Kun että ne kaikki sitä

Pitäisivät paremmasti;

Sillä siitä oisi ollut

Sankarille suuri ilo,

Kun hän oisi omin kielin

Saanut ilmaista Iolen.

Deianira sanoi sitte

Likas lähettilähälle,

Että hänki Herkule'lle

Lähettävi jonkun lahjan,

Siitä koska sankarikin

Laittoi hänen huomahansa

Sotavangit, vanhat, nuoret,

Sekä kultakorujakin;

Mutta laittoi lahjan viejän

Sitte salihin takasi

Lahjan-laittama-ajaksi

Oven suussa outtamahan.

III.

Deianira parka piti

Niin kun Nessus hälle neuvoi

Wielä verivoidevakan

Piilopaikassa piimeessä.

Ruhtinaatar rukka luuli,

Että tämä myrkky-mehu

Oli tarkka taika voide

Eikä myrkky ensinkänä.

Senpä tautta toivoi hän nyt,

Että tämä voide voisi

Saada hänet Herkule'lle

Ainoaksi armahaksi;

Sillä Iole ihana

Oli kovin kaunis orja,

Ettei Herkules hänehen

Woisi vielä mielistyä.

Tässä toivossa hyvässä

Aukasi hän arkun kannen,

Jossa tarkka taika-voide

Oli vielä vakkasessa.

Otti sitten ovelasti

Lukokkaasta laatikosta

Herkuleksen heleimmän

Puna paidan purppuraisen,

Johonka hän kulta-kuvat

Oli itse ommellunna

Hienoisilla, huippuisilla,

Soreilla sormillansa.

Otti vielä villavakan,

Wallan maalatun vetäsi,

Josta valko villatukon

Hyppysiinsä hivutteli;

Pisti valko villatukon

Werivoidevakkasehen

Sekä pyyhki sillä sitte

Puolisonsa puna paidan;

Mutta viskasi nyt villat

Lattialle lautaselle,

Kun ei niitä kumminkana

Enää tässä tarvittunna.

Laittoi sitte laskoksille,

Koukuroille kaunihille,

Koko kullalla kudotun

Kaunokaisen kenkkikalun.

Otti sitte olallisen

Waski-vöisen vakkasensa,

Johon pani puna paidan

Kannen alle kirjavaisen.

Kantoi viimein kirjo kannen

Likas lähettilähälle

Sekä sanoi selvitellen,

Wakavasti varoitellen;

"Täss' on paita purppurainen

Puolisolleni punainen,

Johon minä kulta kuvat

Olen itse ommellunna.

Kanna Likas lippahalla,

Waski-vyöllä vakkasella

Tämä lahja laittamani

Puolisolleni puhasna;

Mutta muistakin sanoa,

Että hän ei ennen pidä

Purppuraista paitoansa,

Kuin on uhri uhrattava.

Wie sä vielä hälle tämä

Sinettinen sormukseni,

Että hän ei epäileisi

Minun lahjan laittaneini."

Likas lupasi lujasti

Wiedä kaikki kaunihisti

Sekä lähti luistamahan

Kenäumin niemekkeelle.

Deianira laittoi toki

Hyllus poikansa perästä,

Jotta Hyllus Herkulesta

Kiirehtisi kotihinsa.

Tuli sitte taase siihen

Kaunihisen kammariinsa,

Jossa oli puna paidan

Woitehella voidellunna;

Mutta keksi kohta, miten

Walko villatukko oli

Mustununna, muuttununna,

Lattialla lautaisella.

Walko villatukko oli

Mennyt möyhyksi, muruiksi,

Sekä sihisi sinisnä

Puolipäivän paistehessa.

Deianira näki tästä

Walko villan muutunnasta,

Että verivoide oli

Kaikki myrkkyistä mehua.

Häntä aavisti nyt heti

Sydäntänsä särkemästä

Ettei hyvä hyyrrä siitä

Puna paidan pyyhinnästä.

Murhe murti päätä puhki,

Suru täytti sydämehen,

Niin että se kurja kiiti

Kammarista kammarihin.

IV.

Wiho viimein tuli Hyllus

Herkulesta hakemasta,

Mutta ilman isättänsä,

Paitsi valta vanhempaansa.

"Ai! jos äiti", huuti Hyllus,

"Oisit ollut syntymättä,

Eli ellet ensinkänä

Oisi ollut äitinäni,

Tahi joska taivahasta

Oisi suotunna sinulle

Toinen mieli, toinen kieli,

Aivan toiset ajatukset!"

Ruhtinaatar rukka tahtoi

Paikallensa pakahtua,

Koska poika siten puhui

Tanterelta tultuansa.

"Kuules lapsi kultaiseni!

Minkäs tautta moitit mua?"

Kysäsi hän kummastellen

Lapseltansa lauhkeasti.

"Minä kävin Kenäumin

Pitkän niemekkeen nenässä",

Sanoi poika itkusuulla,

Wesisilmänä valitti,

"Sinä surmoat isäni

Lailla kovin kauhealla,

Jot'ei ilmoisna ikänä

Ole nähty näillä mailla."

Deianira kävi tällöin

Aivan kalman kalveaksi,

Mutta rohkaisikse sitte

Wielä kerran kysymähän;

"Kuka kurja sitä sanoi

Sulle, poikani polonen,

Että minä millonkana

Woisin tehdä tuolla lailla?"

Poika puhui pitemmältä

Surullisilla sanoilla;

"Ei ou syrjäinen sanonut,

Wennon vieras valittanut;

Omat silmäni olivat

Kauhistusta katsomassa

Kenäumin niemekkeellä,

Uhrikunnahan kukulla.

Uhrihärkiä hyviä,

Mullia mitä paraita

Oli ladottu lavalle

Kaksitoista kallotoinna.

Likas toi nyt laittamasi

Puna paidan purppuraisen

Waskivyöllä vakkasella

Isälleni itsellensä.

Isä ottikin iloisna

Päällensä punaisen paidan

Sekä kiitti kaunihiksi

Kulta-koruja koreita.

Tuohoi sitte jo tulia

Tervaksisilla tikuilla

Alle puiden petäjäisten,

Päälle alttarin arinan.

Isä rukka nyt rukoili

Ensin alttarin edessä

Sekä kiitti sinuaki

Lahjasesi laittamamasta.

Waan kun uhrin liekki löi jo

Kohti taivasta koreesti,

Syttyi tuli toisellainen

Heti isäni ihossa.

Hiki vieryi virtanansa

Pitkin partoa piristen,

Puna paita poltti häntä

Niin kun turkasen tulella.

Isä repi riekaleiksi

Kenkkikalusi kirotun,

Mutta murha-myrkky poltti

Häntä kahta kauheammin.

Hirveästi huuti hän nyt

Likas lähettilästänsä,

Joka myrkkymehu-paidan

Oli hälle heittänynnä;

Juoksi sitte sen jälestä,

Tarttui jalkahan takoa

Sekä viskasi vihalla

Kurjan kohti kallioita,

Joita meren aallot aina

Rantasella räiskyttävät,

Niin että se kurja niistä

Meren pohjahan putosi.

Sotamiehet säikähtivät,

Pojat parkuivat pahasti,

Nähdessänsä, kuinka kauvas

Likas lenti kalliohon.

Joka jumalaisen miehen

Täytyi pötkiä pakohan,

Sillä kaikki kauhistuivat

Wimmattua voimakasta.

Isä parka piehtaroi nyt

Ensin pitkin penkerettä,

Mutta hyppi sitten maasta

Ylös koppikohdastansa

Sekä karjui kauheasti

Tuskan tulen polttaessa,

Jotta vuoret volisivat,

Laaksot pahoin laulelivat.

Kiivahasti kirosi hän

Siitä sua äiti parka,

Kun sa kuoleman kipuhin

Saatit hänen syyttömästi.

Wiimein huuti hän minua

Surkeilla sävelillä;

'Hyllus! poikani polonen,

Ainokainen auttajani!

Jos sä sydämestä säälit

Ihan syytöintä isääsi

Tässä kuoleman kivussa,

Murha-myrkyn polttaessa;

Niinpä laita mulle laiva,

Etten kurja köntistyisi

Tälle meren saaren maalle,

Walkamalle vierahalle.'

Koska minä tämän kuulin,

Laitoin minä hälle laivan,

Jolla hänet toimme tänne

Kivuissansa kiljuvana.

Kohta sinä saat sen nähdä,

Kannettavan kammariinsa,

Ehkä vielä elävänä

Eli ehkä kuollehena.

Tämä on nyt tekemäsi

Aivan alkaen alusta,

Uljahimman urohista

Saatit sinä surman suuhan."

V.

Deianira jätti tällöin,

Sanaakana sanomatta,

Lapsen lohduttamattoman,

Hyllus paran huolihinsa

Sekä lähti lapsen luota

Lohdutusta löytämähän

Katumuksen kauhistavan

Sydäntänsä särkiessä.

Poika katsoi kohta ylös

Itkusohvan sopukasta,

Mutta äiti oli mennyt

Toiste tulemattomaksi.

Hovin hyvä vanha piika

Seisoi samalla sialla,

Jossa äiti äsken seisoi

Hyllus pojan haastaessa.

Wanha piikapa valitti

Hyllukselle huolissansa,

Että ruhtinaatar rukka

Oli itse ilmoittanut,

Miten Nessus häntä neuvoi

Kuollessansa kavalasti

Tekemähän tuolla lailla

Kun hän kurja oli tehnyt.

Hyllus hyppäsi nyt ylös

Katkerasti katuvaisna

Äsken äijän äitiänsä

Syylliseksi syyttämästä;

Kiiti sitte suruissansa

Luokse valta vanhempansa

Anteheksi anomahan

Pahoin puhumisestansa.

Koska nyt ei kuitenkana

Äitin ääntä kuulununna

Hovin suurissa salissa,

Huonehissa hohtavissa,

Katsoi poika parka kerran

Sänky-suojanki sisähän

Sekä äkkäsikin äitin

Sängyn päällä pötköttävän;

Mutta miekka hirvittävä,

Kaksiteräinen terävä,

Seisoi äitin sydämessä

Weren vielä vuotaessa.

Hyllus halasi nyt vielä

Runneltua ruumistaki

Waikeasti valittaen

Malttamattomuudestansa.

Poika pyöri polvillansa

Kuolleen äitinsä kupeella,

Kunnes isän iso ääni

Havahutti hänet ylös.

"Hyllus!" huuti Herkules nyt,

"Tule tänne turvakseni!

Mutta missäs sinä olet,

Kun en sua keksikkänä?

Ahaa armas! joko kuulit?

Koska tunnut jo tulevan,

Tule tänne turvakseni!

Auta mua armiasti!

Tempaise nyt tapparasi!

Säilä rautasi sivalla!

Sekä lyödä läjähytä!

Kaulahani kamahuta!

Jotta kaula katkiavi,

Pääni poikki pyörähtävi,

Etten tässä tuskassani

Kovin pitkältä kituisi;

Älä arvele kun akat!

Älä vapise kun vaimot!

Mutta armahda minua

Tällä tavoin tekemällä!

Sillä muuten täytyvi mun,

Uljahimman urohista,

Nyyhkiä kun nuoren neien

Iankaiken itkevänä."

Kivuissansa katsoi hän nyt

Siinä seisovien päälle

Sekä levitti sylensä

Tällä tavalla sanoen:

"Katsokaapa käsieni

Jäseniä jänteviä,

Kuinka ne jo kuivettuvat,

Surkeasti surkastuvat;

Waikka niillä Nemeassa

Tapoin julman jalopeuran,

Joka paimenpoikasille

Oli hirmu hirvittävin;

Waikka niillä vielä voitin

Lernan lohikäärmehenki,

Mustan mörön, myrkyllisen,

Monipäisenki mokoman;

Nämä ovat samat sormet

Samat kädet, samat kourat,

Joilla köytin Kerbero'nki,

Tapoin jätit jäyräpäiset.

Ei ou sitä sankaria

Tullut tämän ilman alta,

Jonka keihäs jonkun kerran

Oisi mua murrellunna.

Mutta muuan murha-käsi

Laittoi mulle myrkky-lahjan,

Tämä myrkky murti minut,

Tuotti tuskan sydämeeni.

Katkaise nyt Hyllus kulta

Tämä tuska tukkunansa,

Sillä keinoin että sinä

Kerran kättä kiepsahutat!

Mutta muista vielä vasta

Myrkky-lahjan laittajata!

Sillä sydämeni kipu

Ansaitsevi kovan koston."

Waan kun Hyllus vannoi hälle,

Että ruhtinaatar rukka

Oli pettynyt peräti

Nessus ruojan neuvomasta,

Sekä sitte saatuansa

Tiedä pahoin tehnehensä

Sovinnoksi survaissunsa

Murhamiekan sydämeensä;

Niinpä Herkuleski heti

Lauhtui aivan laupiaksi

Sekä tahtoi kohta tiedä,

Missä ruumis mötköttävi.

Hyllus vei nyt Herkuleksen

Makaus-suojan sängyn luokse

Jossa Iolekin itki

Waikeasti valittaen.

Sekä tuskan tulen liekki

Että suru mitä suurin

Särki sankarin sydäntä

Kielin kertomattomasti.

Mutta vielä verivallan

Waimo vainajansa luona

Löysi uros lohdutuksen

Lapsiansa lempimällä;

Pani poikansa polosen

Sekä itkevän Iolen

Kädet kohta käsihinsä

Tällä tavalla sanoen:

"Lapset raukat rakkahani!

Sydämelleni suloiset,

Siinä sinäkin Iole

Olet minulle kun oma;

Kuolema jo kaivelevi

Sydäntäni surkeasti,

Mutta mull' on vielä muuan

Lohdutus nyt lapsistani.

Antakaatte armahani

Tulla toivoni todeksi

Siten ettette eroa,

Tästälähin toisistanne!"

Sillä lailla lopetti nyt

Uros uljas itkusuulla

Sekä liitti lempeästi

Kaksi nuorta käsitysten.

Tällöin tuli lähettiläs

Tuolta Delphin temppelistä,

Joka kertoi kielellänsä

Pyhän immen ilmoituksen:

"Tuolla Tuonelan tuvassa,

Kaikkivallan kammarissa,

On se päätös päätettynnä

Perki peruuttamattomaksi,

Että Herkule'n elämän

Sammumisen sia onpi

Oetan vuoren viimeisellä

Kukkulalla, korkealla."

Koska Herkules sen kuuli,

Jätti hän jo jäähyväiset

Sulavalla sydämellä

Lapsiansa lempimällä.

Wietti sitte viimeiseksi

Tuskan kovan tungetessa

Itsensä kannin-istuimella

Oetan kunnahan kukulle;

Teetti sinne suuren lavan,

Rankarion rakennutti

Sekä könti kivuissansa

Rankarion reunamalle.

Rion päälle päästyänsä

Käski uros kumppaliinsa

Tuoda tulta tervaksihin,

Rankarovion rakohin;

Waan ei sitä sankaria,

Sitä yhtä ystävätä,

Tullut tällöin toverista,

Joka oisi tuonut tulta.

Mutta koska uros kurja

Tuskan kovan kouriessa

Rukoillen ja ruikuttaen

Waati tulta valittaen;

Taipui toki Philoktetes

Armon tulta antamahan,

Sillä sankarimme kipu

Näytti kovin kauhealta.

Tämän yhden ystävänsä

Nöyryydestä näytetystä

Heitti Herkules hänelle

Kiitokseksi, kunniaksi,

Sekä nuolensa sulitut,

Kaikki varmat vasamansa,

Että jäykän jousensa ja

Kostavaisen kuokkansa.

Tuli alkoi tuikahella

Rankarovion raoista,

Liekki löi jo leimahellen

Kohti taivasta kovasti.

Ukko pilvien pitäjä,

Isä Jupiter jumala,

Keksi kohta poikasensa

Pitkitellen paistuvaksi

Sekä silloin sävähytti

Tulen nuolen taivahasta,

Joka poltti pikemmästi

Rankarion ratisevan.

Kaikki katsojat näkivät,

Kuinka muuan musta pilvi

Laskeutui nyt laveana

Polttorovion poroille;

Kuinka Jupiter jyristen

Antoi poikansa polosen

Nousta pilven naulakkeella

Tuonne Tuonelan tupahan.

Koska kumppalit menivät

Tulen liekin loputtua

Muka luita löytämähän

Polttorovion poroilta;

Niin ei täällä nähtykkänä,

Hakemallakaan halittu,

Yhen yhtä nikamata,

Luuta aivan ainoata.

Nyt ne muisti, mitä tästä

Uljahimmasta uroosta

Oli ennen ennustettu

Tiresias tietäjältä;

Nimittäen nämä sanat;

"Että Hebe Herkulesta

Outti Tuonelan tuvassa

Tahi taivahan talossa."

Aina armias Minerva

Otti Tuonelan ovelta

Herkuleksen hetimiten

Jumalien joukkiohon.

Koska Juno jumalatar

Näki sankarimme siellä,

Lauhtui hänki laupiaksi

Uljaimmalle uroholle

Sekä sääti tyttärensä

Heben heti Herkule'lle

Ihan iankaikkiseksi

Morsiameksi mukamas.

Koko Kreikan kansakunta

Uhrasikin uroholle

Kohta kiitos-uhrit niin kun

Jollekulle jumalalle.

Herkulesta jäi jälelle

Iso parvi poikasia,

Joiden pojanpojanpojat

Wiho viimein valloittivat

Koko Kreikan kansakunnan

Asuin paikat parahimmat,

Jotka sitälyytä jäivät

Herakleidien hyviksi.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RUNOJA HERKULES UROOSTA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SISÄLLYS:

I.

II.

III.

IV.

V.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE