The Project Gutenberg eBook of Onnellinen prinssi: Ynnä muita kertomuksia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Onnellinen prinssi: Ynnä muita kertomuksia

Author: Oscar Wilde

Translator: Helmi Krohn

Release date: September 21, 2014 [eBook #46922]

Most recently updated: October 24, 2024

Language: Finnish

Credits: Produced by Juha Kiuru

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN PRINSSI: YNNÄ MUITA KERTOMUKSIA ***

ONNELLINEN PRINSSI

Ynn‰ muita kertomuksia

Kirj.

OSCAR WILDE

Englannin kielest‰ suomentanut Helmi Set‰l‰

Nuorten Kirjasto N:o 17.

Otava, Helsinki, 1907.

Osakeyhtiˆ F. Tilgmann.

SISƒLLYS.

Onnellinen prinssi.

Itsek‰s j‰ttil‰inen.

Satakieli ja ruusu.

Uskollinen yst‰v‰.

Ihmeellinen raketti.

ONNELLINEN PRINSSI.

Korkealla kaupungin yl‰puolella, suurella kivipaadella, seisoi onnellisen prinssin kuvapatsas. Hienot kultalehdet peittiv‰t ylt'yleens‰ h‰nen ruumiinsa, silmin‰ oli kaksi loistavaa safiria, ja suuri punainen rubiini loisti h‰nen miekkansa kahvassa.

Kaikki h‰nt‰ ihailivat. "H‰n on yht‰ kaunis kuin tuuliviiri", huomautti yksi kaupungin neuvoksista, joka oli ymm‰rt‰vin‰‰n taidetta; "mutta yht‰ hyˆdyllinen h‰n ei ole", lis‰si h‰n, sill‰ h‰n pelk‰si ihmisten luulevan h‰nt‰ ep‰k‰yt‰nnˆlliseksi, ja sit‰ h‰n ei todellakaan ollut.

"Miksi sin‰ et voi olla yht‰ kiltti kuin onnellinen prinssi?" kysyi ‰iti pienelt‰ pojaltaan, joka itki, kun h‰n ei ylettynyt ottamaan kuuta taivaalta. "Onnellinen prinssi ei koskaan halua mahdottomuuksia."

"Min‰ iloitsen, ett‰ maailmassa on ainakin joku, joka on t‰ysin onnellinen", mutisi alakuloinen mies katsellessaan ihmeellist‰ kuvapatsasta.

"H‰n on aivan kuin enkeli", sanoivat Orpokodin lapset, jotka tulivat kirkosta loistavissa, tulipunaisissa hameissaan ja puhtaissa, valkoisissa esiliinoissaan.

"Mist‰ te sen tied‰tte?" kysyi laskennonopettaja, "etteh‰n te ole enkeleit‰ n‰hneet."

"Olemmepa unessa", vastasivat lapset; ja laskennonopettaja rypisti kulmakarvojansa ja n‰ytti hyvin vakavalta, sill‰ h‰n ei hyv‰ksynyt lasten unelmia.

Er‰‰n‰ iltana pieni p‰‰skynen lensi kaupungin yli. H‰nen yst‰v‰ns‰ olivat jo l‰hteneet Egyptiin kuusi viikkoa sitten, mutta h‰n yksin oli j‰‰nyt heist‰ j‰lkeen, sill‰ h‰n oli rakastunut kaikkein kauneimpaan kaislaan. P‰‰skynen oli kohdannut h‰net varhain kev‰‰ll‰ lent‰ess‰‰n joen varrella suuren keltaisen perhosen j‰ljess‰, ja h‰n oli ihastunut niin suuresti kaislan hoikkaan vartaloon, ett‰ h‰n j‰i juttelemaan h‰nen kanssansa.

"Saanko rakastaa sinua?" kysyi p‰‰skynen, joka tahtoi heti puhua suunsa puhtaaksi, ja kaisla kumarsi h‰nelle syv‰‰n. Ja p‰‰skynen kierteli h‰nen ymp‰rill‰ns‰ ja kosketteli vett‰ siivill‰‰n, jotta veden kalvoon kohosi hopeav‰reit‰. Sill‰ tavalla h‰n kosiskeli, ja sit‰ kesti kaiken kes‰‰.

"Ompa tuo kummallista rakkautta", viserteliv‰t toiset p‰‰skyset; "eih‰n kaislalla ole yht‰‰n rahaa, ja aivan liiaksi sukulaisia", ja totta tosiaan, joki olikin aivan t‰ynn‰ kaisloja. Ja kun syksy tuli, niin kaikki p‰‰skyset lensiv‰t pois.

Kun he olivat l‰hteneet, niin tuntui el‰m‰ p‰‰skysen mielest‰ kovin yksin‰iselt‰ ja h‰n alkoi kyll‰sty‰ kaisla-neitoon. "Eih‰n h‰n osaa keskustellakkaan", sanoi p‰‰skynen, "ja pelk‰‰np‰, ett‰ h‰n on kovin koketti, sill‰ h‰n liehakoitsee aina tuulen kanssa". Ja tosiaankin, joka kerta kun tuuli puhalsi, niin kaisla kumarsi ja niiasi hyvin suloisesti. "T‰ytyyh‰n minun myˆnt‰‰, ett‰ h‰n viihtyy hyvin kotona", jatkoi p‰‰skynen, "mutta min‰p‰ pid‰n matkoista, ja sen vuoksi t‰ytyy minun vaimoni myˆs mielell‰‰n matkustella."

"Tahdotko seurata minua?" kysyi p‰‰skynen vihdoin kaislalta; mutta kaisla pudisti p‰‰t‰ns‰, h‰n oli niin kovin kiintynyt kotiinsa.

"Sin‰ olet vain leikitellyt minun kanssani", huudahti p‰‰skynen. "Min‰ l‰hden pyramidien maahan. Hyv‰sti!" ja p‰‰skynen lensi pois.

P‰‰skynen lensi kaiken p‰iv‰‰ ja illan suussa h‰n saapui kaupunkiin. "Miss‰h‰n min‰ voisin olla yˆt‰?" h‰n sanoi. "Toivottavasti on minulle yˆsija valmistettu t‰‰ll‰ kaupungissa."

Silloin h‰n huomasi kuvapatsaan korkealla kivell‰.

"Tuolla min‰ voin lev‰t‰", h‰n sanoi, "se on hieno paikka ja siell‰ on kylliksi raitista ilmaa." Samassa h‰n lensi onnellisen prinssin jalkojen juureen.

"Minullapa on kultainen makuuhuone", h‰n puheli itseksens‰ katsellessaan ymp‰rilleen, ja h‰n valmistui nukkumaan; mutta juuri kun h‰n aikoi pist‰‰ p‰‰ns‰ siiven alle tipahti suuri vesipisara h‰nen p‰‰llens‰. "Kas kummaa!" h‰n huudahti; "ei ainoatakaan pilve‰ koko taivaalla, t‰hdet tuikkivat kirkkaasti ja kuitenkin sataa. Ilmanala pohjois-Europassa on todellakin hirve‰. Kaisla piti sateesta, mutta h‰n onkin kovin itsek‰s."

Sitten tipahti jo toinenkin pisara.

"Mit‰ hyˆty‰ kuvapatsaasta on, jollei se voi olla sateen suojana?" h‰n sanoi. "Parasta ett‰ l‰hden etsim‰‰n hyv‰‰ uuninpiippua", ja h‰n aikoi lent‰‰ pois.

Mutta ennenkuin h‰n ehti levitt‰‰ siipens‰ tipahti viel‰ kolmas pisara ja h‰n katsahti ylˆs ja n‰ki — niin, mit‰p‰ h‰n n‰ki?

Onnellisen prinssin silm‰t olivat t‰ynn‰ kyyneleit‰ ja kyyneleet vuosivat h‰nen kultaisia poskiansa pitkin. H‰nen kasvonsa n‰yttiv‰t niin ihmeen kauniilta kuutamossa, ett‰ pikku p‰‰skynen tunsi syv‰‰ s‰‰li‰.

"Kuka sin‰ olet?" kysyi p‰‰skynen.

"Min‰ olen onnellinen prinssi."

"Miksi sin‰ sitten itket?" kysyi p‰‰skynen; "sin‰ olet aivan kastellut minut."

"Kun min‰ elin ja minulla oli ihmisen syd‰n", vastasi kuvapatsas, "niin en tiennyt mit‰ kyyneleet olivat, sill‰ min‰ asuin suuressa linnassa, jonne surulla ei ollut lupa tunkeutua. P‰ivin min‰ leikin toverieni kanssa puutarhassa ja iltasin min‰ johdin tanssia linnan suuressa salissa. Puutarhaa ymp‰rˆi korkea muuri, mutta ei minun mieleeni koskaan juolahtanutkaan kysell‰, mit‰ sen takana oli, sill‰ kaikki minun ymp‰rill‰ni oli kaunista. Hoviherrani kutsuivat minua onnelliseksi prinssiksi, ja onnellinen min‰ tosiaankin olin, jos huvitus on onnea. Siten min‰ elin ja siten min‰ kuolin. Ja nyt kun olen kuollut, niin he asettivat minut t‰nne niin korkealle, ett‰ voin n‰hd‰ kaiken rumuuden ja surkeuden kaupungissa, ja vaikka syd‰meni on lyijy‰, niin en sittenk‰‰n voi muuta kuin itke‰."

"Mit‰! Eikˆ h‰n olekkaan l‰vitsens‰ kultaa?" puheli p‰‰skynen itseksens‰. Mutta h‰n oli niin kohtelias, ettei h‰n tahtonut lausua ‰‰neen tuollaisia personallisia huomautuksia.

"Kaukana, hyvin kaukana", jatkoi kuvapatsas sointuvalla, hiljaisella ‰‰nell‰, "hyvin kaukana kapean kadun varrella, on kˆyh‰ talo. Yksi ikkunoista on auki, ja siit‰ voin n‰hd‰ vaimon, joka istuu pˆyd‰n ‰‰ress‰. H‰nen kasvonsa ovat laihat ja kalpeat, ja h‰nen k‰tens‰ ovat karheat ja punaiset ja t‰ynn‰ neulanpistoksia, sill‰ h‰n on ompelija. H‰n kirjailee kukkia kuningattaren suloisimman hovineitosen silkkihameesen ensi hovitanssiaisia varten. Huoneen nurkassa vuoteessa h‰nen pieni poikansa makaa sairaana. H‰nell‰ on kuumetta, ja h‰n tahtoisi saada appelsiineja. Mutta kun ‰idill‰ ei ole mit‰‰n muuta annettavaa kuin vett‰, niin poika itkee. P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen, etkˆ veisi h‰nelle rubiinia minun miekkani kahvasta? Minun jalkani ovat kasvaneet kiinni t‰h‰n patsaasen, enk‰ p‰‰se liikkumaan."

"Minua odotetaan Egyptiss‰", sanoi p‰‰skynen. "Minun yst‰v‰ni lent‰v‰t pitkin Niilin rantoja ja puhelevat suurien lootuskukkien kanssa. Pian he asettuvat nukkumaan suuren kuninkaan hautaan. Kuningas itsekin lep‰‰ siell‰ maalatussa arkussaan. H‰nen ruumiinsa on k‰‰ritty keltaisiin liinoihin ja balsameerattu yrteill‰. H‰nen kaulaansa on kiedottu ketjut ja h‰nen k‰tens‰ ovat kuin kuihtuneet lehdet."

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "etkˆ j‰isi minun luokseni vain t‰ksi yhdeksi yˆksi ja toimittaisi minun asiatani? Poika parka on janoissaan ja ‰iti on kovin murheellinen."

"Enp‰ min‰ juuri pid‰ pojista", vastasi p‰‰skynen. "Viime kes‰n‰, oleskellessani joen varrella, pari vallatonta myll‰rin poikaa aina heitteli minua kivill‰. Tietysti he eiv‰t koskaan osuneet minuun; me p‰‰skyset lentelemme niin nopeasti, ja sit‰ paitsi minun sukuni on aina ollut kuuluisa vikkelyydest‰‰n; mutta sittenkin osoittivathan he minulle suurta halveksumista."

Mutta onnellinen prinssi n‰ytti niin surulliselta, ett‰ pieni p‰‰skynenkin tuli alakuloiseksi. "T‰‰ll‰ on kovin kylm‰", h‰n sanoi; "mutta voinhan j‰‰d‰ sinun luoksesi yhdeksi yˆksi ja toimittaa sinun asiasi."

"Kiitos, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi.

P‰‰skynen nokki suuren rubiinin prinssin miekasta ja lensi se nokassaan kaupungin kattojen yli.

H‰n lensi kaupungin kirkon ohi, jossa valkoiset marmori-enkelit ovat kiveen veistetyt. H‰n sivuutti palatsin ja kuuli tanssin s‰veleit‰. Kaunis tyttˆ astui parvekkeelle sulhasensa kanssa. "Kuinka kauniisti t‰hdet loistavat", sanoi nuori mies tytˆlle, "ja kuinka ihmeellinen on rakkauden voima!"

"Toivottavasti minun pukuni valmistuu hovitanssiaisia varten", h‰n vastasi; "olen tilannut siihen kirjaeltuja kukkia; mutta ompelijat ovat niin laiskoja."

P‰‰skynen lensi joen yli ja n‰ki lyhtyjen riippuvan laivojen mastoista. H‰n lensi juutalaisten kaupunginosan ohi, miss‰ vanhat juutalaiset tekiv‰t kauppaa kesken‰ns‰ ja punnitsivat rahaa kuparivaa'oissa. Vihdoin h‰n saapui kˆyh‰n talon edustalle ja katseli sis‰‰n. Poika heittelehti levottomasti vuoteellaan ja ‰iti oli nukahtanut, niin v‰synyt h‰n oli. P‰‰skynen hypp‰si sis‰‰n ja laski suuren rubiinin pˆyd‰lle vaimon sormustimen viereen. Sitten h‰n lenteli vuoteen ymp‰rill‰, lˆyhˆtt‰en pojan otsaa siivill‰‰n.

"Kuinka vilpoiselta minusta nyt tuntuu", sanoi poika. "Varmaan min‰ jo paranen"; ja h‰n vaipui rauhalliseen uneen.

Sitten p‰‰skynen lensi takaisin onnellisen prinssin luo ja kertoi mit‰ h‰n oli tehnyt. "Sep‰ kumma", huomautti h‰n, "mutta minun on nyt aivan l‰mmin, vaikka ilma onkin kylm‰."

"Se tulee siit‰, ett‰ olet tehnyt hyv‰n tyˆn", sanoi prinssi. Ja pieni p‰‰skynen vaipui mietteihins‰ ja nukahti. Ajatteleminen aina v‰sytti h‰nt‰.

Aamun sarastaessa h‰n lensi joen rantaan kylpem‰‰n. "Mik‰ kummallinen ilmiˆ", sanoi luonnontieteen professori astuessaan sillalla. "P‰‰skynen keskell‰ talvea!" Ja h‰n kirjoitti pitk‰n kirjoituksen siit‰ sanomalehteen. Jokainen puhui tuosta kirjoituksesta, sill‰ siin‰ oli niin paljon sellaisia sanoja, joita ei kukaan ymm‰rt‰nyt.

"T‰n‰ iltana min‰ l‰hden Egyptiin", sanoi p‰‰skynen, ja h‰n iloitsi ajatellessaan tuota matkaansa. H‰n k‰vi katsomassa kaikkia julkisia muistopatsaita ja istui hyv‰n aikaa kirkontornin huipulla. Minne hyv‰ns‰ h‰n meni, siell‰ varpuset piipittiv‰t ja puhelivat kesken‰ns‰. "Mik‰ hieno vieras!" Ja se huvitti p‰‰skyst‰ suuresti.

Kuun kohotessa taivaalle p‰‰skynen lensi takaisin onnellisen prinssin luo. "Onko sinulla mit‰‰n asiaa Egyptiin?" h‰n huudahti. "Min‰ olen juuri l‰hdˆss‰."

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "etkˆ j‰isi luokseni viel‰ yhdeksi yˆksi?"

"Minua odotetaan Egyptiss‰", vastasi p‰‰skynen. "Huomenna yst‰v‰ni lent‰v‰t Niilin toisen putouksen luo. Virtahepo makaa siell‰ kaislikossa, ja suurella graniittivaltaistuimella istuu Memnon jumala. Kaiken yˆt‰ h‰n tarkastelee t‰hti‰, ja kun aamut‰hti syttyy, niin h‰n p‰‰st‰‰ ilohuudahduksen ja vaikenee j‰lleen. Keskip‰iv‰n aikana tulevat keltaiset jalopeurat veden partaalle juomaan. Heid‰n silm‰ns‰ ovat kuin viheri‰isi‰ smaragdeja ja heid‰n ‰rjynt‰ns‰ on kosken pauhinaakin voimakkaampaa."

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "kaukana kaupungin toisessa laidassa min‰ n‰en nuoren miehen vinttikamarissansa. H‰n istuu kumartuneena pˆyt‰ns‰ yli, joka on t‰ynn‰ papereita, ja juomalasissa on kuihtunut kimppu orvokkeja. H‰nen hiuksensa ovat tummat ja kiharat, ja h‰nen huulensa punoittavat kuin granaattiomenat, ja h‰nen silm‰ns‰ ovat suuret ja uneksivat. H‰n koettaa kirjoittaa n‰ytelm‰kappaletta teatteria varten, mutta h‰nen on vaikea kylm‰ss‰ kirjoittaa. Uunissa ei ole tulta, ja h‰n on n‰l‰st‰ aivan n‰‰ntynyt."

"J‰‰n sinun luoksesi viel‰ yhdeksi yˆksi", sanoi p‰‰skynen, joka todellakin oli hyv‰syd‰minen. "Vienkˆ h‰nelle toisen rubiinin?"

"Minulla ei ole en‰‰ rubiineja", sanoi prinssi. "Minulla ei ole muuta j‰ljell‰ kuin silm‰ni. Ne ovat kallisarvoisia safireja ja tuodut Indiasta tuhatta vuotta sitten. Ota toinen niist‰ ja vie se h‰nelle. H‰n myˆ sen kultasep‰lle ja ostaa sitten ruokaa ja puita itsellens‰ ja lopettaa n‰ytelm‰ns‰."

"Rakas prinssi", sanoi p‰‰skynen, "sit‰ min‰ en voi tehd‰;" ja p‰‰skynen alkoi itke‰.

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "tee mit‰ min‰ k‰sken."

P‰‰skynen nokki prinssin silm‰n ja lensi ylioppilaan vinttikamariin. Sinne oli helppo p‰‰st‰ sis‰‰n, sill‰ katossa oli reik‰. Siit‰ h‰n tunkeutui sis‰‰n huoneesen. Nuori mies oli k‰tkenyt kasvonsa k‰siins‰, jottei h‰n kuullut linnun siipien suhinaa, ja kun h‰n katsoi taas eteens‰, niin h‰n n‰ki kauniin safirin kuihtuneitten orvokkien joukossa.

"Ihmiset alkavat huomata minua", h‰n huudahti, "t‰m‰n on joku ihailija l‰hett‰nyt minulle. Nyth‰n voin p‰‰tt‰‰ n‰ytelm‰nikin", ja h‰nen kasvonsa loistivat ilosta.

Seuraavana p‰iv‰n‰ p‰‰skynen lensi satamaan. H‰n istahti suuren laivan mastoon ja katseli kuinka merimiehet hinasivat nuorilla suuria arkkuja ruomasta. "Hei-juu!" he huusivat joka kerta kun he saivat nostetuksi arkun kannelle. "Min‰ l‰hden Egyptiin!" visersi p‰‰skynen, mutta ei kukaan siit‰ v‰litt‰nyt, ja kun kuu nousi, niin h‰n lensi taas onnellisen prinssin luo.

"Min‰ tulin sanomaan sinulle hyv‰sti", h‰n huudahti.

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "etkˆ tahtoisi j‰‰d‰ viel‰ yhdeksi yˆksi luokseni?"

"On jo talvi", vastasi p‰‰skynen, "ja pian lumikin tulee. Egyptiss‰ aurinko paahtaa vihreit‰ palmupuita, ja krokodiilit kelluvat mudassa ja katselevat niit‰ toimettomina. Minun toverini rakentavat pes‰‰ Baalbecin temppeliss‰, ja valkeanpunertavat kyyhkyset katselevat heid‰n tyˆt‰ns‰ ja kuhertelevat kesken‰ns‰. Rakas prinssi, minun t‰ytyy l‰hte‰, mutta en koskaan unohda sinua, ja ensi kev‰nn‰ tuon sinulle kaksi uutta kaunista jalokive‰. Min‰ tuon sinulle rubiinin, joka on punaistakin ruusua punaisempi, ja safirin, joka on yht‰ sininen kuin valtameri."

"Tuolla alhaalla torilla seisoo tulitikkutyttˆ", sanoi onnellinen prinssi. "H‰nen tikkunsa ovat pudonneet ojaan ja menneet aivan pilalle. H‰nen is‰ns‰ lyˆ h‰nt‰, jollei h‰n tuo rahaa kotiin, ja siksi h‰n itkee. Ei h‰nell‰ ole sukkia eik‰ kenki‰, ja p‰‰kin on aivan paljaana. Ota toinen silm‰ni, ja anna se h‰nelle; sitten h‰nen is‰ns‰ ei lyˆ h‰nt‰."

"Min‰ j‰‰n sinun luoksesi viel‰ yhdeksi yˆksi", sanoi p‰‰skynen, "mutta en voi riist‰‰ sinulta viel‰ toistakin silm‰‰si. Silloin sin‰ tulisit aivan sokeaksi."

"P‰‰skynen, p‰‰skynen, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "tee mink‰ k‰sken."

Silloin h‰n nokki prinssin toisenkin silm‰n ja lensi alas maahan. H‰n pyr‰hti tulitikkutytˆn ohitse ja pudotti jalokiven h‰nen kouraansa. "Mik‰ kaunis lasipalanen", huudahti pikku tyttˆ; ja h‰n juoksi iloisena kotiinsa.

Sitten p‰‰skynen palasi prinssin luo. "Nyt sin‰ olet sokea", h‰n sanoi, "ja min‰ j‰‰n ainaiseksi sinun luoksesi."

"Ei, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi parka, "sinun t‰ytyy l‰hte‰

Egyptiin."

"Min‰ j‰‰n sinun luoksesi iki-p‰iviksi", sanoi p‰‰skynen ja k‰vi nukkumaan prinssin jalkoihin.

Koko seuraavan p‰iv‰n h‰n istui prinssin olkap‰‰ll‰ ja kertoi h‰nelle mit‰ h‰n vieraissa maissa oli n‰hnyt. H‰n kertoi h‰nelle punaisista ibislinnuista, jotka seisoivat pitkiss‰ riveiss‰ Niilin rannalla ja pyysiv‰t kultakaloja nokillansa; sfinksist‰, joka on yht‰ vanha kuin itse maailma ja el‰‰ er‰maassa ja tiet‰‰ kaikki asiat; kauppiaista, jotka astuvat hitaasti kameliensa rinnalla ja sormissaan hypistelev‰t merenkultahelmi‰; kuunvuorien kuninkaasta, joka on musta kuin ebenpuu ja palvelee suurta kristallia; ja suuresta vihre‰st‰ k‰‰rmeest‰, joka nukkuu palmupuun sis‰ll‰, ja jota kaksikymment‰ pappia ruokkii hunajakakuilla; ja k‰‰piˆist‰, jotka purjehtivat suuren j‰rven poikki litte‰ll‰ lehdell‰ ja k‰yv‰t aina sotaa perhosia vastaan.

"Rakas pieni p‰‰sky", sanoi prinssi, "sin‰ kerrot minulle kummia tarinoita, mutta ihmeellisemp‰‰ kuin mik‰‰n muu on ihmisten k‰rsimys. Ei mik‰‰n ole niin salaper‰ist‰ kuin kurjuus. Lenn‰ kaupunkini yli, pikku p‰‰skynen, ja kerro mit‰ siell‰ n‰et."

Niinp‰ p‰‰skynen lensi yli suuren kaupungin, ja n‰ki miten rikkaat iloitsivat taloissansa, kerj‰l‰isten istuessa ovien edustalla. H‰n lensi pimeihin soliin, ja n‰ki n‰lk‰isten, kalpeakasvoisten lasten kurkistavan ‰‰neti pimeille kaduille. Sillan holvin alla kaksi pient‰ poikaa makasi sylitysten pysytell‰kseen l‰mpimin‰. "Meid‰n on niin kovin n‰lk‰!" sanoivat he. "Te ette saa maata t‰‰ll‰", huusi poliisi, ja pojat l‰htiv‰t sateesen kulkemaan.

Sitten p‰‰skynen lensi takaisin ja kertoi prinssille, mit‰ h‰n oli n‰hnyt.

"Minun ruumiini on ylt'yleens‰ kullattu", sanoi prinssi, "irroita lehdet ja vie ne kˆyhilleni; ihmiset arvelevat, ett‰ kulta voi tehd‰ heid‰t onnellisiksi."

P‰‰skynen nokki irti toisen kultalehden toisensa j‰lkeen ja vei ne kˆyhille, ja lasten posket tulivat punaisemmiksi ja he alkoivat leikki‰ ja nauraa kaduilla. "Nyt meill‰ on leip‰‰!" huudahtivat he.

Sitten tuli lumi ja lumen mukana pakkanen. Kadut n‰yttiv‰t ik‰‰nkuin ne olisivat olleet hopeaa, niin kirkkaasti ja hele‰sti ne loistivat; pitki‰ j‰‰puikkoja, aivan kuin kristallitikareita, riippui talojen r‰yst‰ist‰, kaikki k‰viv‰t turkeissa, ja pikku pojilla oli punaiset lakit p‰‰ss‰ luistellessaan j‰‰ll‰.

Pieni p‰‰skyparka paleli yh‰ kovemmin, mutta h‰n ei tahtonut j‰tt‰‰ prinssi‰, niin rakas h‰n h‰nelle oli. H‰n nokki leiv‰nmuruja leipurin oven edustalta, kun leipuri katsoi muualle, ja koetti pysy‰ l‰mpim‰n‰ lekuttamalla siipi‰‰n.

Mutta vihdoin h‰n tiesi, ett‰ h‰nen t‰ytyi kuolla. H‰nell‰ oli viel‰ sen verran voimaa, ett‰ h‰n saattoi viel‰ kerran lent‰‰ prinssin olkap‰‰lle. "Hyv‰sti, rakas prinssi!" h‰n mutisi, "saanko suudella k‰tt‰si?"

"Sep‰ hauska, ett‰ vihdoinkin l‰hdet Egyptiin, pikku p‰‰skynen", sanoi prinssi, "olet jo liian kauan viipynyt t‰‰ll‰; mutta suutele minua suulle, sill‰ min‰ rakastan sinua."

"En min‰ l‰hde Egyptiin", sanoi p‰‰skynen. "Min‰ l‰hden kuoleman majaan. Kuolema on unen veli, eikˆ totta?"

Ja h‰n suuteli onnellista prinssi‰ suulle ja putosi kuolleena h‰nen jalkojensa juureen.

Samassa kuului kummallinen paukahdus patsaan sis‰lt‰, ik‰‰nkuin jotakin olisi haljennut. Asia oli nimitt‰in se, ett‰ lyijysyd‰n oli haljennut kahtia. Pakkanen oli tosiaankin hirve‰n kova.

Varhain seuraavana aamuna pormestari k‰yskenteli torilla kaupungin neuvosmiesten seurassa. Astuessaan patsaan ohitse he silm‰siv‰t sit‰. "Hyv‰nen aika! kuinka kurjalta onnellinen prinssi n‰ytt‰‰!" h‰n sanoi.

"Miten kurjalta totta tosiaan!" huudahtivat kaupungin neuvosmiehet, jotka aina olivat pormestarin kanssa yht‰ mielt‰; ja he astuivat ylˆs sit‰ tarkemmin katsomaan.

"Rubiini on pudonnut pois h‰nen miekastansa, h‰nen silm‰ns‰ ovat kadonneet, eik‰ h‰n ole en‰‰ kultainenkaan", sanoi pormestari; "totta tosiaan, eip‰ h‰n ole juuri kerj‰l‰ist‰ kauniimpi!"

"Eip‰ juuri kerj‰l‰ist‰ kauniimpi", sanoivat kaupungin neuvosmiehet.

"Ja t‰ss‰, h‰nen jalkojensa juuressa, on kuollut lintu!" jatkoi pormestari. "Meid‰n t‰ytyy julkaista sellainen k‰sky, ettei lintujen ole lupa kuolla t‰‰ll‰." Ja kaupungin sihteeri merkitsi ehdoituksen muistiin.

Ja siten onnellisen prinssin patsas kaadettiin maahan. "Koska h‰n ei en‰‰ ole kaunis, niin ei h‰n ole en‰‰ hyˆdyllinenk‰‰n", sanoi yliopiston taideprofessori.

Sitten he sulattivat patsaan valinuunissa, ja pormestari kutsui koko neuvoskunnan kokoon p‰‰tt‰m‰‰n, mit‰ metallilla oli teht‰v‰. "Tietysti me hankimme uuden patsaan", h‰n sanoi, "ja t‰ll‰ kertaa siit‰ tulee minun oma kuvani."

"Minunpa kuvani", sanoi kukin neuvosmies, ja he alkoivat riidell‰. Kun viimeksi kuulin heist‰, niin he yh‰ viel‰ riiteliv‰t.

"Kuinka ihmeellist‰!" sanoi valimon tyˆnjohtaja. "T‰m‰ haljennut lyijysyd‰n ei sula uunissa. Parasta kun heit‰mme sen pois." Ja he heittiv‰t sen tunkiolle, miss‰ kuollut p‰‰skynenkin makasi.

"Tuo minulle kaksi kalleinta aarretta alhaalta kaupungista", sanoi Jumala yhdelle enkeleist‰ns‰; ja enkeli toi h‰nelle lyijysyd‰men ja kuolleen linnun.

"Sin‰ olet valinnut hyvin", sanoi Jumala, "sill‰ minun paradiisinpuutarhassani t‰m‰ pieni lintu saa aina laulaa, ja onnellinen prinssi ylist‰‰ minua kultaisessa kaupungissani."

ITSEKƒS JƒTTILƒINEN.

Joka iltapuoli, kun lapset tulivat koulusta, oli heill‰ tapana menn‰ leikkim‰‰n j‰ttil‰isen puutarhaan.

Se oli uusi, kaunis puutarha, jossa oli pehme‰‰, vihre‰‰ ruohoa. Siell‰-t‰‰ll‰ ruohistosta pilkistiv‰t kauniit kukkaset esiin aivan kuin t‰hdet, ja siell‰ oli kaksitoista persikkapuuta, jotka kev‰isin puhkesivat vaaleanpunaisiin ja helmenv‰risiin kukkiin ja syksyll‰ kantoivat runsaasti hedelmi‰. Linnut istuivat puissa ja lauloivat niin suloisesti, ett‰ lapset usein keskeyttiv‰t leikkins‰ ja kuuntelivat niit‰. "Kuinka onnellisia me olemme t‰‰ll‰!" huudahtivat he toisillensa.

Er‰‰n‰ p‰iv‰n‰ j‰ttil‰inen palasi takaisin. H‰n oli ollut vieraisilla yst‰v‰ns‰, Cornwallin j‰ttil‰isen, luona ja oli viipynyt siell‰ seitsem‰n vuotta. Kun seitsem‰n vuotta oli kulunut, niin h‰n oli sanonut yst‰v‰lleen kaikki, mit‰ h‰nell‰ oli sanottavaa, sill‰ h‰nen keskustelutaitonsa oli varsin rajoitettua, ja h‰n p‰‰tti palata omaan linnaansa. Kun h‰n saapui kotiin, niin h‰n n‰ki lasten leikkiv‰n puutarhassa.

"Mit‰ te t‰‰ll‰ teette?" h‰n huusi hyvin ankaralla ‰‰nell‰, ja lapset juoksivat tiehens‰.

"Minun puutarhani on minun omani", sanoi j‰ttil‰inen; "senh‰n jokainen ymm‰rt‰‰, enk‰ min‰ salli kenenk‰‰n muun leikitell‰ t‰‰ll‰ paitsi itseni." Ja h‰n rakensi korkean muurin puutarhan ymp‰rille ja asetti siihen seuraavan ilmoitustaulun:

LƒPIKULKU KIELLETTY

H‰n oli kovin itsek‰s j‰ttil‰inen.

Lapsi paroilla ei ollut nyt en‰‰ mit‰‰n leikkipaikkaa. He koettivat leikki‰ tiell‰, mutta tie oli kovin tomuinen ja t‰ynn‰ kovia kivi‰, eiv‰tk‰ he siit‰ pit‰neet. He kiersiv‰t usein korkean muurin ymp‰ri koulutuntien loputtua ja puhuivat kauniista puutarhasta, joka oli sen sis‰puolella. "Kuinka onnellisia me siell‰ olimme", he sanoivat toinen toisillensa.

Sitten kev‰t tuli, ja kaikkialla pitkin maata oli pieni‰ kukkia ja pieni‰ lintuja. Mutta itsekk‰‰n j‰ttil‰isen puutarhassa vallitsi yh‰ talvi. Linnut eiv‰t huolineet laulaa, koska siell‰ ei ollut lapsia, ja puut eiv‰t muistaneet puhjeta kukkaan. Kerran kaunis kukka pisti p‰‰ns‰ ruohikosta esiin, mutta kun se n‰ki ilmoitustaulun, niin se tuli kovin pahoillensa lasten vuoksi, ja hiipi takaisin maahan ja alkoi nukkua. Ei kukaan muu ollut mieliss‰‰n kuin lumi ja pakkanen. "Kev‰t on unohtanut t‰m‰n puutarhan", he huudahtivat, "niinp‰ me voimme asustaa t‰‰ll‰ kaiken vuotta." Lumi peitti ruohon suuren valkoisen vaippansa alle, ja pakkanen siveli kaikki puut hopeanhohtaviksi. Sitten he kutsuivat pohjatuulen luoksensa, ja h‰n tulikin. H‰n oli puettu turkkeihin ja h‰n vinkui kaiken p‰iv‰‰ puutarhassa ja kaatoi uuninpiiput nurin. "T‰m‰p‰ on mainio paikka", h‰n sanoi, "l‰hett‰k‰‰mme kutsut rakeellekin." Niinp‰ rae tuli. Joka p‰iv‰ kolme kokonaista tuntia h‰n paukutti linnan kattoa, kunnes useimmat liuskakivet meniv‰t rikki, ja sitten h‰n kierteli ymp‰ri puutarhaa aika kyyti‰. H‰nell‰ oli harmaa puku yll‰‰n ja h‰nen hengityksens‰ oli kylm‰ kuin j‰‰.

"En ymm‰rr‰ miksi kev‰t on niin myˆh‰inen", sanoi itsek‰s j‰ttil‰inen istuessaan ikkunan ‰‰ress‰ ja katsellessaan kylm‰‰, valkoista puutarhaansa; "toivottavasti ilma pian muuttuu."

Mutta kev‰t ei tullutkaan, eik‰ kes‰ myˆsk‰‰n. Syksy jakeli kultaisia hedelmi‰‰n joka puutarhaan, mutta j‰ttil‰isen puutarhaan ei yht‰ ainoatakaan. "H‰n on liiaksi itsek‰s", sanoi syksy. Niinp‰ siell‰ aina asusti talvi, pohjatuuli, rae ja pakkanen, ja lumi kisaili puitten parissa.

Er‰‰n‰ aamuna j‰ttil‰inen makasi valveillaan vuoteellaan ja kuuli ‰kki‰ suloisia s‰veli‰. Ne kuulostivat niin ihanilta h‰nen korviinsa, ett‰ h‰n arveli kuninkaan soittokunnan kulkevan siit‰ ohitse. Mutta sep‰ ei ollutkaan muuta kuin pieni leivonen, joka lauloi h‰nen ikkunansa ulkopuolella, mutta h‰n ei ollut niin pitk‰‰n aikaan kuullut linnunlaulua puutarhassaan, ett‰ se tuntui h‰nest‰ kaikkein ihanimmalta soitolta koko maailmassa. Rae keskeytti tanssinsa h‰nen p‰‰ns‰ yl‰puolella, ja pohjatuuli lopetti vinkumisensa, ja suloinen tuoksu tunkeutui avonaisen ikkunan kautta h‰nen luoksensa. "Luulempa, ett‰ kev‰t on vihdoinkin tullut", sanoi j‰ttil‰inen; ja h‰n hypp‰si ylˆs vuoteeltansa ja katseli ulos.

Mit‰ h‰n n‰ki?

H‰n n‰ki ihanan n‰yn. Pienest‰ rei‰st‰ muurissa lapset olivat ryˆmineet sis‰‰n ja he istuivat puiden oksilla. Jokaisessa puussa, jonka h‰n saattoi n‰hd‰, oli lapsi. Ja puut olivat niin mieliss‰ns‰, kun lapset olivat palanneet takaisin, ett‰ ne koristivat itse‰‰n kukilla ja heiluttivat oksiaan lasten p‰itten yl‰puolella. Linnut lenteliv‰t edestakaisin ja visersiv‰t riemuissaan, ja kukat kurkistivat viheri‰n ruohon v‰list‰ ja nauroivat. Se oli suloinen n‰ky; yhdess‰ puutarhan sopukassa vain yh‰ oli talvi. Se oli puutarhan kaikkein perimm‰isin sopukka, ja siell‰ seisoi pieni poika. H‰n oli niin pieni, ettei h‰n voinut yletty‰ puun oksiin ja h‰n kiersi puun ymp‰rill‰ katkerasti itkien. Puu parka oli yh‰ j‰‰n ja lumen peitossa, ja pohjatuuli puhalsi ja vinkui sen latvassa. "Kiipe‰ ylˆs! pikku poika", sanoi puu ja taivutti oksiaan niin alas kuin suinkin; mutta poika oli liian pieni.

Ja j‰ttil‰isen syd‰n suli katsellessaan ulos. "Kuinka itsek‰s min‰ olen ollut!" h‰n sanoi; "nyt tied‰n, miksi kev‰t ei tahtonut t‰nne tulla. Min‰p‰ nostan tuon pikku pojan ylˆs puuhun ja h‰vit‰n muurin, ja sitten minun puutarhani saa aina olla lasten leikkipaikkana." H‰n oli tosiaankin kovin pahoillaan siit‰, mit‰ h‰n oli tehnyt.

H‰n astui alas portaita; avasi ulko-oven hyvin hiljaa ja meni puutarhaan. Mutta kun lapset n‰kiv‰t h‰net, niin he pel‰styiv‰t niin kovasti, ett‰ he kaikki juoksivat pakoon, ja silloin puutarhaan tuli talvi j‰lleen. Pieni poika vain ei juossut pois, sill‰ h‰nen silm‰ns‰ olivat niin kyyneliss‰, ettei h‰n huomannut j‰ttil‰ist‰. Ja j‰ttil‰inen seisahtui h‰nen taakseen ja nosti h‰net hell‰varoen ylˆs ja laski h‰net puun oksalle. Puu puhkesi heti kukkiin ja linnut tulivat ja alkoivat laulaa, ja pikku poika ojensi k‰sivartensa ja kiersi ne j‰ttil‰isen kaulaan ja suuteli h‰nt‰. Kun toiset lapset huomasivat, ettei j‰ttil‰inen ollutkaan en‰‰ paha, niin he kiirehtiv‰t takaisin, ja kev‰t palasi heid‰n mukanansa. "T‰m‰ puutarha on nyt teid‰n, pienokaiset", sanoi j‰ttil‰inen ja otti suuren kirveen ja hakkasi muurin alas. Ja kun ihmiset meniv‰t keskip‰iv‰n aikana torille, niin he n‰kiv‰t j‰ttil‰isen leikkiv‰n lasten kanssa kaikkein ihanimmassa puutarhassa mit‰ he koskaan olivat n‰hneet.

Kaiken p‰iv‰‰ he leikkiv‰t ja illalla he tulivat j‰ttil‰isen luo sanomaan h‰nelle hyv‰sti. "Mutta miss‰ on teid‰n pieni toverinne?" sanoi j‰ttil‰inen; "se pieni poika, jonka min‰ nostin puuhun." J‰ttil‰inen piti h‰nest‰ kaikkein enimmin sen vuoksi, ett‰ h‰n oli suudellut h‰nt‰.

"Emme me tied‰", vastasivat lapset, "h‰n on mennyt pois."

"Sanokaa h‰nelle, ett‰ h‰n tulee t‰nne huomenna", sanoi j‰ttil‰inen. Mutta lapset vastasivat, etteiv‰t he tienneet miss‰ h‰n asui, ja etteiv‰t he olleet n‰hneet h‰nt‰ ennen; mutta j‰ttil‰inen oli kovin pahoillansa.

Joka iltap‰iv‰ koulun p‰‰tytty‰ lapset tulivat leikkim‰‰n j‰ttil‰isen kanssa. Mutta sit‰ pient‰ poikaa, jota j‰ttil‰inen rakasti, ei n‰kynyt koskaan. J‰ttil‰inen oli hyvin yst‰v‰llinen kaikille lapsille, mutta sittenkin h‰n kaipasi ensim‰ist‰ yst‰v‰‰ns‰ ja puhui h‰nest‰ usein. "Kuinka mielell‰ni tahtoisinkaan n‰hd‰ h‰nt‰!" oli h‰nell‰ tapana sanoa.

Kului useita vuosia, ja j‰ttil‰inen tuli hyvin vanhaksi ja heikoksi. H‰n ei jaksanut en‰‰ leikki‰, ja siksi h‰n istui suuressa nojatuolissansa ja katseli lasten leikki‰ ja ihaili puutarhaansa. "Minulla on paljon kauniita kukkasia", h‰n sanoi; "mutta lapset ovat kauneimmat kaikista kukkasista."

Er‰‰n‰ talvi-aamuna pukiessaan ylleen h‰n katseli ulos ikkunasta. H‰n ei en‰‰ vihannut talvea, sill‰ h‰n tiesi, ett‰ silloin kev‰t vain nukkui ja kukkaset lep‰siv‰t.

ƒkki‰ h‰n alkoi ihmeiss‰‰n hieroa silmi‰ns‰ ja katseli katselemistaan. Olipa se tosiaankin ihmeellinen n‰ky. Puutarhan perimm‰ss‰ sopukassa seisoi puu ylt'yleens‰ valkoisten kukkien peitossa. Sen oksat olivat aivan kultaiset, ja hopeisia hedelmi‰ riippui alas oksilta. Ja puun alla seisoi pieni poika, jota h‰n rakasti.

J‰ttil‰inen juoksi iloisena alas portaita ja riensi puutarhaan. H‰n kiiruhti ruohokent‰n poikki ja tuli lapsen luo. Mutta kun h‰n saapui aivan h‰nen l‰hellens‰, niin h‰nen kasvoillensa nousi vihan puna ja h‰n sanoi: "Kuka on uskaltanut haavoittaa sinua?" Sill‰ lapsen k‰siss‰ ja pieniss‰ jaloissa oli kahden naulan j‰ljet.

"Kuka on uskaltanut haavoittaa sinua?" huudahti j‰ttil‰inen; "sano minulle, jotta voin ottaa suuren miekkani ja tappaa h‰net."

"Ei!" vastasi lapsi. "N‰m‰t ovat rakkauden haavoja."

"Kuka sin‰ olet?" kysyi j‰ttil‰inen, ja ihmeellinen vavistus valtasi h‰net, ja h‰n polvistui pienen lapsen eteen.

Ja lapsi hymyili j‰ttil‰iselle ja sanoi h‰nelle: "Sin‰ annoit minun leikitell‰ puutarhassasi kerran, t‰n‰ p‰iv‰n‰ sin‰ saat tulla mukanani minun puutarhaani, joka on paradiisi."

Ja kun lapset t‰n‰ iltapuolena tulivat puutarhaan, niin he lˆysiv‰t j‰ttil‰isen kuolleena puun alta, joka oli t‰ynn‰ns‰ valkoisia kukkia.

SATAKIELI JA RUUSU.

"H‰n lupasi tanssia minun kanssani, jos toisin h‰nelle punaisia ruusuja", huudahti nuori ylioppilas; "mutta minun puutarhassani ei ole ainoatakaan punaista."

Satakieli, joka istui pes‰ss‰‰n tammen oksalla, kuuli h‰nen sanansa ja kurkisteli ihmeiss‰‰n lehtien lomista.

"Ei ainoatakaan punaista ruusua puutarhassani!" huudahti nuorukainen, ja h‰nen kauniit silm‰ns‰ kyyneltyiv‰t. "Oi, kuinka pienest‰ seikasta koko onni riippuu! Olen lukenut kaikki viisaitten miesten kirjoitukset ja ymm‰rr‰n kaikki viisaustieteen salaisuudet, ja kuitenkin koko el‰m‰ni on mennyt hukkaan, kun en voi saada punaista ruusua."

"T‰ss‰ ainakin on todellinen rakastaja", sanoi satakieli. "Monta monituista yˆt‰ olen laulanut h‰nest‰, vaikken h‰nt‰ tuntenutkaan: monena monituisena yˆn‰ olen laulanut h‰nest‰ t‰hdille, ja nyt min‰ n‰en h‰net. H‰nen hiuksensa ovat yht‰ tummat kuin hyasinttikukat, ja h‰nen huulensa yht‰ punaiset kuin se ruusu, jota h‰n halajaa; mutta ik‰v‰st‰ h‰nen kasvonsa ovat tulleet yht‰ kalpeiksi kuin norsunluu, ja suru on painanut sinettins‰ h‰nen otsallensa."

"Huomen-illalla ovat prinssin tanssiaiset", mutisi nuori ylioppilas, "ja minun lemmittyni on myˆskin siell‰. Jos tuon h‰nelle punaisen ruusun, niin h‰n tanssii minun kanssani aina aamunsarastukseen asti. Jos tuon h‰nelle punaisen ruusun, niin saan kiert‰‰ k‰sivarteni h‰nen vartalonsa ymp‰rille, ja h‰n nojaa p‰‰ns‰ minun olkap‰‰h‰ni ja laskee k‰tens‰ minun k‰teeni. Mutta minun puutarhassani ei ole ainoatakaan punaista ruusua, ja siksi min‰ j‰‰n yksin, ja h‰n kulkee minun ohitseni. H‰n ei huomaa minua, ja minun syd‰meni pakahtuu."

"T‰ss‰ vasta on oikea rakastaja", sanoi satakieli. "Sen, mist‰ min‰ laulan, sen h‰n on kokenut; mik‰ minulle on iloa, se h‰nelle on k‰rsimyst‰. Rakkaus on ihmeellinen kapine. Se on kallisarvoisempi kuin smaragdi ja arvokkaampi kuin hienoin opaali. Ei sit‰ voi ostaa helmill‰ eik‰ granaateilla, eik‰ sit‰ ole torilla kaupan. Ei sit‰ voi ostaa kauppiailta, eik‰ sit‰ voi kultavaa'alla punnita."

"Soittajat istuvat ylh‰‰ll‰ lehterill‰", sanoi nuori ylioppilas, "ja minun lemmittyni tanssii harpun ja viulun soidessa. H‰n tanssii niin kevyesti, etteiv‰t h‰nen jalkansa kosketa maatakaan, ja hoviherrat kirjavissa puvuissaan tunkeilevat h‰nen ymp‰rill‰‰n. Mutta minun kanssani h‰n ei tanssi, sill‰ min‰ en voi antaa h‰nelle punaista ruusua"; ja h‰n heitt‰ytyi maahan ja peitti kasvonsa k‰siins‰ ja itki.

"Miksi h‰n itkee?" kysyi pieni viheri‰ sisilisko livahtaessaan h‰nen ohitsensa h‰nt‰ pystyss‰.

"Miksik‰ tosiaankin?" sanoi perhonen, joka liehui auringons‰teen j‰ljiss‰.

"H‰n itkee punaista ruusua", sanoi satakieli.

"Punaista ruusuako?" huudahtivat toiset; "kuinka hassua!" ja pieni sisilisko, joka ei ollut kovin tunteellinen, nauroi t‰ytt‰ kurkkua.

Mutta satakieli ymm‰rsi ylioppilaan surun salaisuuden, ja h‰n istui ‰‰neti tammessa ja mietti rakkauden salaper‰isyytt‰.

ƒkki‰ h‰n levitti ruskeat siipens‰ lentoon ja kohosi ilmaan. H‰n lensi kuin varjo lehtikujan l‰pi ja kuin varjo h‰n liiti yli puutarhan.

Keskell‰ ruohokentt‰‰ oli kaunis ruusupuu, ja kun h‰n huomasi sen, niin h‰n lensi sen luo ja istahti oksalle.

"Anna minulle punainen ruusu", h‰n huudahti, "niin laulan sinulle kaikkein kauneimman lauluni."

Mutta puu pudisti p‰‰t‰‰n.

"Minun ruusuni ovat valkeita", se vastasi; "yht‰ valkeita kuin meren vaahto ja valkoisemmat kuin lumi ylh‰‰ll‰ vuorilla. Mutta mene veljeni luo, joka kasvaa vanhan aurinkokellon luona, ehk‰p‰ h‰n voi antaa sinulle sit‰, mit‰ tarvitset."

Silloin satakieli lensi ruusupuun luo, joka kasvoi vanhan aurinkokellon luona.

"Anna minulle punainen ruusu", h‰n huudahti, "niin laulan sinulle suloisimman lauluni."

Mutta puu pudisti p‰‰t‰ns‰.

"Minun ruusuni ovat keltaisia", se vastasi; "yht‰ keltaisia kuin merenneidon suortuvat, joka istuu merenkultaisella valtaistuimella, ja keltaisempia kuin keltanarsissi, joka kukkii niityll‰, ennenkuin niitt‰j‰ sen viikatteellaan taittaa. Mutta mene veljeni luo, joka kasvaa ylioppilaan ikkunan edustalla, ehk‰ h‰n antaa sinulle mit‰ tarvitset."

Sitten satakieli lensi ruusupuun luo, joka kasvoi ylioppilaan ikkunan edustalla.

"Anna minulle punainen ruusu", h‰n huudahti, "niin laulan sinulle kauneimman lauluni."

Mutta puu pudisti p‰‰t‰‰n.

"Minun ruusuni ovat punaisia", se vastasi, "yht‰ punaisia kuin kyyhkysen jalat ja punaisempia kuin suuret koralliviuhkat, jotka alituisesti liekkuvat valtameren onkaloissa. Mutta talvi on j‰‰hdytt‰nyt minun verisuoneni, ja pakkanen on pannut silmukkani, ja myrsky on murtanut oksani, enk‰ t‰n‰ vuonna saa ainoatakaan ruusua."

"En min‰ tarvitse muuta kuin yhden punaisen ruusun", huudahti satakieli, "yhden ainoan punaisen ruusun! Eikˆ ole mit‰‰n keinoa, mill‰ voisin sen saada?"

"On yksi keino", vastasi puu; "mutta se on niin hirve‰, etten uskalla sit‰ sinulle kertoa."

"Kerro se minulle", sanoi satakieli, "en min‰ pelk‰‰."

"Jos tahdot saada punaisen ruusun", sanoi puu, "niin sinun tulee luoda se s‰velist‰ kuutamossa ja punata se omalla syd‰nverell‰si. Sinun pit‰‰ laulaa minulle ja painaa rintasi okaa vasten. Kaiken yˆt‰ sinun t‰ytyy laulaa, ja okaan t‰ytyy tunkeutua sinun syd‰meesi, ja sinun syd‰nveresi virrata minun suoniini ja tulla minun omakseni."

"Kuolema on kallis hinta punaisesta ruususta", huudahti satakieli, "ja el‰m‰ on kaikille rakas. Hupaista on istua vihre‰ss‰ mets‰ss‰ ja katsella auringon ajoa kultaisissa kieseiss‰‰n ja kuun kulkua helmivaunuissaan. Suloinen on orapihlajan tuoksu, ja suloiset ovat kellokukat, jotka laaksossa piileilev‰t, ja kanerva, joka kalliolla nuokkuu. Mutta rakkaus on korkeampi kuin el‰m‰, ja mit‰ on linnunsyd‰n verrattuna ihmisen syd‰meen?"

Ja h‰n levitti ruskeat siipens‰ lentoon ja pyr‰hti ylˆs ilmaan. H‰n liiti kuin varjo puutarhan yli ja kuin varjo h‰n suhahti lehtikujan l‰pi.

Nuori ylioppilas makasi yh‰ ruohikossa, jonne h‰n oli j‰tt‰nyt h‰net, eiv‰tk‰ kyyneleet h‰nen kauniista silmist‰ns‰ olleet viel‰ kuivuneet.

"Ole onnellinen", huudahti satakieli, "ole onnellinen; sin‰ saat punaisen ruususi. Min‰ sen luon s‰velist‰ kuutamoiltana ja punaan sen omalla syd‰nverell‰ni. En pyyd‰ sinulta muuta vastalahjaa, kuin ett‰ olisit uskollinen rakastaja, sill‰ rakkaus on viisaampi kuin viisaustiede, vaikka sekin on viisas, ja voimakkaampi kuin voima, vaikka sekin on voimakas. Sen siivet ovat liekinkarvaiset ja sen koko ruumis on liekkien v‰rinen. Sen huulet ovat makeat kuin hunaja ja hengitys tuoksuaa kuin suitsutus."

Ylioppilas silm‰si ylˆs ruohikosta ja kuunteli, mutta h‰n ei voinut ymm‰rt‰‰, mit‰ satakieli sanoi h‰nelle, sill‰ h‰n ymm‰rsi vain kirjaviisautta.

Mutta tammi ymm‰rsi, ja h‰nen mielens‰ k‰vi alakuloiseksi, sill‰ h‰n piti paljon satakielest‰, joka oli rakentanut pes‰ns‰ h‰nen oksiensa lomaan.

"Laula minulle viimeinen laulusi", h‰n kuiskasi, "minun tulee niin ik‰v‰, kun sin‰ l‰hdet."

Niinp‰ satakieli lauloi tammelle, ja h‰nen ‰‰nens‰ oli kuin veden pulppuamista hopeisesta pullosta.

Kun h‰n oli lopettanut laulunsa, niin ylioppilas nousi ja otti esille muistikirjansa ja lyijykyn‰n taskustansa.

"Muotoa h‰nell‰ on", sanoi h‰n itseksens‰ astuessaan lehtikujaa myˆten, — "sit‰ ei voi kielt‰‰; mutta onko h‰nell‰ tunnetta? Pelk‰‰np‰ pahoin, ettei ole. Tosiaankin, h‰n on aivan kuin kaikki muut taiteilijatkin; h‰nell‰ on yksinomaan tyyli‰, mutta mit‰‰n vakavuutta h‰ness‰ ei ole. H‰n ei uhraisi itse‰‰n toisen vuoksi. H‰n ajattelee vain musiikkia, ja kaikki ihmiset tiet‰v‰t, ett‰ taiteilijat ovat itsekk‰it‰. Mutta sittenkin on myˆnnett‰v‰, ett‰ h‰nen ‰‰ness‰‰n on kauniitakin sointuja. Kuinka s‰‰li, etteiv‰t ne merkitse mit‰‰n, ja ettei niist‰ ole mit‰‰n k‰yt‰nnˆllist‰ hyˆty‰." Ja h‰n meni huoneesensa ja heitt‰ytyi kovalle olkivuoteelleen ja alkoi ajatella rakkauttansa; ja hetken kuluttua h‰n nukahti.

Ja kun kuu kohosi taivaalle, niin satakieli lensi ruusupuun luo ja painoi rintansa okaa vasten. Kaiken yˆt‰ h‰n lauloi oka rinnassansa, ja kylm‰ kristallikuu kumartui alas kuuntelemaan. Kaiken yˆt‰ h‰n lauloi, ja oka tunkeutui yh‰ syvemm‰lle ja syvemm‰lle h‰nen rintaansa, ja syd‰nveri juoksi vitkalleen kuiviin.

H‰n lauloi ensin rakkaudesta, joka syttyy pojan ja tytˆn rinnassa. Ja ruusupuun ylimp‰‰n latvaan puhkesi ihmeellinen ruusu, toinen ter‰lehti aukesi toisensa j‰lkeen sit‰ myˆten kuin toinen laulu seurasi toistansa. Aluksi se oli v‰rilt‰ns‰ yht‰ kalpea kuin sumu, joka nousee joesta — kalpea kuin aamun ensi sarastus ja hopeinen kuin kyyhkysen siipi. Se oli kuin ruusun varjo hopeakuvastimessa, kuin ruusun varjo veden pinnalla, sellainen oli tuo ruusu, joka puhkesi puun ylimp‰‰n latvaan.

Mutta puu k‰ski satakielen painautua yh‰ l‰hemm‰ksi okaa. "Painaudu l‰hemm‰ksi, pikku satakieli", huudahti puu, "muuten p‰iv‰ valkenee ennenkuin ruusu on valmis."

Silloin satakieli painautui viel‰ l‰hemm‰ksi okaa, ja h‰nen laulunsa yh‰ kasvoi ja kasvoi, sill‰ h‰n lauloi nyt rakkaudesta, joka syttyy nuoren miehen ja naisen sielussa.

Ja hieno puna tunkeutui ruusun lehtiin, aivan kuin sulhasen poskip‰ille, kun h‰n suutelee morsiamensa huulia. Mutta oka ei ollut tunkeutunut viel‰ h‰nen syd‰meens‰, ja niinp‰ ruusunkin syd‰n pysyi valkoisena, sill‰ vain satakielen syd‰nveri voi punata ruusun syd‰nt‰.

Ja puu k‰ski satakielen painautumaan viel‰kin l‰hemm‰ksi okaa. "Painaudu l‰hemm‰ksi, pikku satakieli", huudahti puu, "muuten aamu valkenee ennenkuin ruusu on valmis."

Silloin satakieli painautui viel‰kin l‰hemm‰ksi okaa vasten, ja oka kosketti h‰nen syd‰nt‰ns‰, ja kova tuska vihlaisi h‰nen l‰vitsens‰. Kova, hyvin kova oli tuska, mutta yh‰ hurjemmin ja hurjemmin h‰n lauloi, sill‰ h‰n lauloi rakkaudesta, joka p‰‰ttyy kuolemaan, rakkaudesta, joka ei haudassakaan kuole.

Ja ihmeellinen ruusu muuttui punaiseksi, yht‰ punaiseksi kuin aamuruskotus id‰n taivaalla. Punainen oli ter‰lehtien keh‰ ja punainen kuin rubiini oli sen syd‰n.

Mutta satakielen ‰‰ni heikkoni, ja h‰nen pienet siipens‰ alkoivat v‰rist‰, ja silmien eteen kohosi himme‰ harso. H‰nen laulunsa heikkeni heikkenemist‰‰n, ja kurkku puristautui kokoon.

Vihdoin h‰nen ‰‰nens‰ katkesi kesken. Valkea kuu kuuli tuon s‰rkyneen soinnun, ja h‰n unohti aamun sarastuksen ja jatkoi yh‰ kulkuaan taivaan laella. Punainen ruusu kuuli sen myˆskin ja se alkoi hurmautuneena vavista ja avasi ter‰lehtens‰ kylm‰ss‰ aamuilmassa. Kaiku kuljetti sen vuorten purppuraluolaan ja her‰tti nukkuvat paimenet unesta. Se liukui kaislikon l‰pi joen partaalla, ja ne saattoivat sanoman edelleen merelle.

"Katsos, katsos!" huudahti puu, "nyt ruusu on valmis;" mutta satakieli ei vastannut mit‰‰n, sill‰ h‰n lep‰si kuolleena korkeassa ruohikossa, oka keskell‰ syd‰nt‰.

Keskip‰iv‰n aikana ylioppilas avasi ikkunansa ja katsahti ulos.

"Kas, mik‰ hyv‰ onni!" h‰n huudahti; "tuossahan on punainen ruusu! N‰in kaunista ruusua en ennen el‰iss‰ni ole n‰hnyt. Se on niin kaunis, ett‰ sill‰ varmaan on pitk‰ latinalainen nimikin;" ja h‰n kumartui ulos ja taittoi sen.

Sitten h‰n pani hatun p‰‰h‰ns‰ ja kiiruhti professorin taloon ruusu k‰dess‰.

Professorin tyt‰r istui ovella kerien sinist‰ silkkilankaa, ja h‰nen pieni koiransa makasi h‰nen jalkojensa juuressa.

"Te lupasitte tanssia minun kanssani, jos toisin teille punaisen ruusun", huudahti ylioppilas. "T‰ss‰ on maailman kaikkein punaisin ruusu. Te kiinnit‰tte sen rintaanne t‰n‰ iltana aivan syd‰nt‰nne l‰helle, ja kun me tanssimme yhdess‰, niin se kertoo teille, kuinka syv‰sti min‰ teit‰ rakastan."

Mutta tyttˆ rypisti kulmakarvojansa.

"En usko, ett‰ se sopii pukuuni", h‰n vastasi; "ja sit‰ paitsi Chamberlainin veljenpoika on l‰hett‰nyt minulle oikeita jalokivi‰, ja jokainen tiet‰‰, ett‰ jalokivet ovat paljoa kallisarvoisemmat kuin kukkaset."

"Olettepa te kovin kiitt‰m‰tˆn", sanoi ylioppilas suutuksissaan; ja h‰n heitti ruusun kadulle, ja se putosi raiteesen ja vaununpyˆr‰t ajoivat sen yli.

"Ep‰kiitollinen!" sanoi tyttˆ. "Min‰p‰ sanon teille jotakin, te olette kovin ep‰kohtelias; ja mik‰ te oikeastaan olette? Ainoastaan ylioppilas. Tokkopa teill‰ on edes hopeasoljet kengiss‰nne niinkuin Chamberlainin veljenpojalla;" ja tyttˆ nousi tuoliltansa ja meni sis‰‰n.

"Kuinka typer‰‰ koko rakkaus on", sanoi ylioppilas astuessaan pois. "Se ei ole puoleksikaan niin hyˆdyllist‰ kuin logiika, sill‰ se ei todista mit‰‰n, ja se v‰itt‰‰ aina sellaista, mik‰ ei kuitenkaan tapahdu, ja se saa ihmiset uskomaan sellaista, mik‰ ei ole totta. Totta tosiaan, siit‰ ei ole mit‰‰n hyˆty‰, ja koska nyky‰‰n pannaan niin suurta arvoa kaikkeen siihen, mik‰ on hyˆdyllist‰, niin min‰p‰ palaan viisaustieteeni luo ja alan tutkia metafysikaa."

Ja h‰n palasi huoneesensa ja avasi suuren, tomuisen kirjan ja alkoi lukea.

USKOLLINEN YSTƒVƒ.

Er‰‰n‰ aamuna vanha vesirotta pisti p‰‰ns‰ esiin rei‰st‰ns‰. H‰nell‰ oli kirkkaat, kiilt‰v‰t silm‰t ja j‰yk‰t, harmaat viikset, ja h‰nen h‰nt‰ns‰ oli aivankuin pitk‰, musta gummipalanen. Pienet ankat uiskentelivat lammikossa, aivankuin joukko keltaisia kanarialintuja ja heid‰n emonsa, jolla oli aivan valkoiset hˆyhenet ja aitopunaiset s‰‰ret, koetti opettaa heille, miten seisotaan vedess‰ p‰‰ll‰ns‰.

"Te ette koskaan p‰‰se hienoon seuraan, jollette opi seisomaan p‰‰ll‰nne", h‰n sanoi heille; ja v‰h‰-v‰li‰ h‰n n‰ytti heille, miten sit‰ oli teht‰v‰. Mutta pikku ankat eiv‰t v‰litt‰neet h‰nen neuvoistansa. He olivat niin pieni‰, etteiv‰t he ymm‰rt‰neet, mit‰ etua ylip‰‰ns‰ hyv‰st‰ seurasta voisi olla.

"Kuinka tottelemattomia lapsia!" huudahti vanha vesirotta; "he olisivat todellakin upotettavat veteen."

"Ei laisinkaan", vastasi ankka, "alku on aina vaikea, eiv‰tk‰ vanhemmat voi koskaan olla kylliksi k‰rsiv‰llisi‰."

"Oi! min‰ en ymm‰rr‰ vanhempien tunteita", sanoi vesirotta. "Min‰ en ole perheellinen mies. Totta tosiaan, en koskaan ole ollut naimisissa, enk‰ aiokkaan menn‰ naimisiin. Rakkaus voi olla hyvinkin hyv‰ asia, mutta yst‰vyys on paljoa parempi. En tied‰ todellakaan mit‰‰n koko maailmassa, joka olisi jalompaa tai harvinaisempaa kuin uskollinen yst‰vyys."

"Ja mit‰ velvollisuuksia te asetatte uskolliselle yst‰vyydelle?" kysyi viheri‰varpunen, joka istui l‰heisess‰ pajupensaassa ja kuuli heid‰n keskustelunsa.

"Sit‰ min‰kin juuri haluaisin tiet‰‰", sanoi ankka; ja h‰n ui lammikon toiseen p‰‰h‰n ja asettui seisomaan p‰‰llens‰ n‰ytt‰‰kseen lapsilleen hyv‰‰ esimerkki‰.

"Mik‰ tyhm‰ kysymys!" huudahti vesirotta. "Tietysti min‰ vaadin, ett‰ minun uskollinen yst‰v‰ni olisi minulle uskollinen."

"Ja mill‰ tavalla te palkitsisitte h‰nen uskollisuuttansa?" sanoi pikku lintu hyp‰ht‰en hopeiselle oksalle ja r‰pytellen pieni‰ siipi‰‰n.

"Min‰ en ymm‰rr‰ teit‰", vastasi vesirotta.

"Antakaas, kun kerron teille t‰st‰ jutun", sanoi viheri‰varpunen.

"Tarkoittaako se minua?" kysyi vesirotta, "Siin‰ tapauksessa olen halukas sit‰ kuuntelemaan, sill‰ min‰ pid‰n hyvin paljon kertomuksista."

"Sen voi sovelluttaa teihin", vastasi viheri‰varpunen; ja h‰n lensi alas lammikon partaalle ja alkoi kertoa juttua uskollisesta yst‰v‰st‰.

"Olipa kerran", sanoi viheri‰varpunen, "pieni kelpo poika, jonka nimi oli Hannu."

"Oliko h‰n hyvin hienoa sukua?" kysyi vesirotta.

"Ei", vastasi viheri‰varpunen, "en usko, ett‰ h‰n oli laisinkaan hienoa sukua, mutta h‰nell‰ oli hyv‰ syd‰n ja lystikk‰‰t, pyˆre‰t kasvot. H‰n asui pieness‰ mˆkiss‰ aivan yksin‰ns‰, ja joka p‰iv‰ h‰n tyˆskenteli puutarhassansa. Koko sill‰ seudulla ei ollut toista yht‰ kaunista puutarhaa. Siell‰ kasvoi neilikoita, taskuheini‰ ja leukoijia. Siell‰ oli punaisia ja keltaisia ruusuja, sinipunaisia krokuksia ja kultaisia, purppuran punaisia ja valkoisia orvokkeja. K‰rs‰mˆt ja krassat, meiramit ja m‰kimintut, kev‰tesikot ja kurjenmiekat, keltanarsissit ja punaneilikat kasvoivat ja kukkivat siell‰ j‰rjest‰ns‰ sen mukaan kuin kuukaudet kuluivat, ja toinen kukka tuli aina toisen sijalle, joten siell‰ aina oli jotakin kaunista katsottavaa ja hyv‰lt‰ tuoksuvaa.

"Pikku Hannulla oli monta yst‰v‰‰, mutta kaikista uskollisin oli paksu Jussi, myll‰ri. Rikas myll‰ri piti tosiaankin niin paljon pikku Hannusta, ettei h‰n koskaan voinut kulkea h‰nen puutarhansa ohi kumartumatta aidan yli ja poimimatta suuren kukkakimpun tai kourallisen hyv‰nhajuisia yrttej‰, tai pist‰m‰tt‰ taskunsa t‰yteen luumuja ja kirsikoita, jos sattui olemaan hedelm‰-aika.

"'Hyvien yst‰vien kesken kaikki on yhteist‰', oli myll‰rill‰ tapana sanoa, ja pikku Hannu nyˆkk‰si p‰‰t‰‰n ja hymyili ja oli hyvin mieliss‰‰n yst‰v‰st‰, joka ajatteli niin jalosti.

"Joskus naapurien mielest‰ tuntui hiukan kummalliselta, ettei rikas myll‰ri koskaan antanut Hannulle vastalahjoja, vaikka h‰nell‰ oli monta sataa s‰kki‰ jauhoja myllyss‰‰n, kuusi lyps‰v‰‰ lehm‰‰ ja koko lauma pehme‰villaisia lampaita. Mutta Hannu ei koskaan vaivannut p‰‰t‰‰n sellaisilla ajatuksilla, eik‰ mik‰‰n ollut h‰nest‰ hauskempaa kuin kuulla myll‰rin puhuvan niin kauniisti todellisen yst‰vyyden ep‰itsekk‰isyydest‰.

"Niinp‰ pikku Hannu tyˆskenteli puutarhassansa. H‰n oli hyvin onnellinen kaiken kev‰tt‰ ja kes‰‰ ja syksy‰, mutta kun talvi tuli, eik‰ h‰nell‰ ollut kukkia eik‰ hedelmi‰, joita h‰n olisi voinut myˆd‰ torilla, niin h‰n k‰rsi koko lailla vilua ja n‰lk‰‰, ja useinpa h‰n meni levolle, vaikkei h‰nell‰ ollut illalliseksi muuta kuin kuivattuja p‰‰rynˆit‰ ja kovia p‰hkinˆit‰. Talvella h‰n oli myˆs hyvin yksin‰ns‰, sill‰ silloin ei myll‰ri koskaan tullut h‰nt‰ tervehtim‰‰n.

"'Ei minun maksa vaivaa k‰yd‰ pikku Hannua katsomassa niinkauan kuin lunta on maassa', oli myll‰rill‰ tapana sanoa vaimollensa, 'sill‰ kun ihmisill‰ on huolia, niin tulee j‰tt‰‰ heid‰t rauhaan, eik‰ vaivata heit‰ k‰ynneill‰ns‰. Se on ainakin minun k‰sitykseni yst‰vyydest‰, ja min‰ olen varma siit‰, ett‰ olen oikeassa. Siksip‰ odotan kev‰tt‰ ja menen sitten vasta h‰nen luoksensa, ja silloin h‰n voi antaa minulle suuren korillisen kev‰tesikkoja. Se tuottaa h‰nelle suurta iloa.'

"'Kuinka hienotunteinen sin‰ olet', vastasi vaimo istuessaan mukavassa nojatuolissansa iloisen takkavalkean ‰‰ress‰; 'kovin hienotunteinen tosiaankin. Mik‰ nautinto kuulla sinun puhuvan yst‰vyydest‰. Aivan varmaan ei pappikaan osaisi puhua kauniimmin kuin sin‰, vaikka h‰n asuukin kolmikerroksisessa talossa ja kantaa pikkusormessaan kultaista sormusta'.

"'Mutta emmekˆ voisi pyyt‰‰ pikku Hannua meid‰n luoksemme?' sanoi myll‰rin nuorin poika. 'Jos Hannu parka n‰kee n‰lk‰‰, niin annan h‰nelle puolet lihaliemest‰ni, ja n‰yt‰n h‰nelle valkoisia kaniinejani.'

"'Mik‰ tyhm‰ poika sin‰ olet!' huudahti myll‰ri; 'en todellakaan ymm‰rr‰, mit‰ hyˆty‰ siit‰ on, ett‰ l‰het‰n sinut kouluun. Et n‰yt‰ oppivan yht‰‰n mit‰‰n. Jos pikku Hannu tulisi t‰nne ja n‰kisi, ett‰ meill‰ tuli palaa takassa, ja ett‰ meill‰ on hyv‰‰ lihalient‰ ja suuri astia t‰ynn‰ punaista viini‰, niin h‰n voisi tulla kateelliseksi, ja kateus on hyvin paha asia, sill‰ se pilaa jokaisen luonteen. Min‰ en voi sallia, ett‰ Hannun luonne pilaantuisi. Min‰ olen h‰nen paras yst‰v‰ns‰, ja min‰ tahdon varjella h‰nt‰, jottei h‰n joutuisi kiusaukseen. Ja sit‰ paitsi jos Hannu tulisi t‰nne, niin h‰n voisi pyyt‰‰ minulta jauhoja velaksi, enk‰ min‰ voisi sit‰ tehd‰. Jauhot on aivan eri asia kuin yst‰vyys, eik‰ niit‰ pid‰ sekoittaa yhteen. Ovathan ne aivan eri sanoja ja tarkoittavat aivan eri asioita. Jokainenhan sen voi n‰hd‰'.

"'Kuinka hyvin sin‰ puhut!' sanoi myll‰rin vaimo kaataen itselleen lasillisen l‰mmint‰ olutta; 'min‰ olen jo niin uninenkin, aivankuin olisin istunut kirkossa'.

"'Monet ihmiset tekev‰t hyv‰‰', vastasi myll‰ri, 'mutta hyvin harvat puhuvat hyvin, ja se todistaa, ett‰ puhuminen on noista molemmista asioista vaikeampaa ja myˆs paljoa hienompaa'; ja myll‰ri katsoi ankarasti pˆyd‰n yli pieneen poikaansa, joka h‰pesi niin kovasti, ett‰ h‰n painoi p‰‰ns‰ alas ja punastui, ja kyyneleet tippuivat h‰nen teekuppiinsa. Mutta olihan h‰n niin pieni, ett‰ teid‰n tulee antaa h‰nelle anteeksi."

"T‰h‰nkˆ juttu loppui?" kysyi vesirotta.

"Tietysti ei", vastasi viheri‰varpunen, "se on vasta alku."

"Sitten te olette aivan aikanne j‰ljess‰", sanoi vesirotta. "Kaikki hyv‰t kertojat alkavat nyky‰‰n lopusta, kertovat sitten alun ja lopettavat keskikohdalla. Se on uusi tapa. Min‰ kuulin kaiken tuon pari p‰iv‰‰ sitten er‰‰lt‰ arvostelijalta, joka k‰veli lammikon reunalla er‰‰n nuoren miehen seurassa. H‰n puhui hyvin pitk‰lt‰ t‰st‰ asiasta, ja h‰n oli aivan varmaan oikeassa, sill‰ h‰nell‰ oli siniset silm‰lasit ja kalju p‰‰, ja joka kerta kun nuori mies teki jonkun huomautuksen, niin h‰n aina vastasi 'Pyh!' Mutta olkaa hyv‰ ja jatkakaa kertomustanne. Min‰ pid‰n hyvin paljon myll‰rist‰. Minulla on itsell‰nikin paljon kauniita tunteita, ja sen vuoksi me niin hyvin ymm‰rr‰mme toisiamme."

"No niin", sanoi viheri‰varpunen hyppien toiselta jalalta toiselle, "niinpian kuin talvi oli kulunut ja kev‰tesikkojen kellert‰v‰t t‰hdet alkoivat aueta, sanoi myll‰ri vaimollensa, ett‰ h‰n aikoi menn‰ pikku Hannun luo.

"'Oletpa sin‰ hyv‰syd‰minen!' huudahti h‰nen vaimonsa; 'aina sin‰ vain muita ajattelet. Mutta ‰l‰h‰n unohda ottaa suurta koria mukanasi kukkia varten'.

"Myll‰ri kiinnitti tuulimyllyns‰ siivet kiinni vahvalla rautaketjulla ja astui m‰ke‰ alas kori k‰sivarrella.

"'Hyv‰‰ huomenta pikku Hannu', sanoi myll‰ri.

"'Hyv‰‰ huomenta', sanoi Hannu nojautuen lapioonsa ja nauroi niin, ett‰ suu ulottui toisesta korvasta toiseen.

"'Kuinka sin‰ olet jaksanut kaiken talvea?' sanoi myll‰ri.

"'Oi', sanoi Hannu, 'kuinka yst‰v‰llinen sin‰ olet, kun kysyt. Olihan talvi hiukan vaikea, mutta nyt on kev‰t tullut, ja min‰ olen niin iloinen, sill‰ kaikki kukkani kasvavat hyvin!'

"'Me puhuimme sinusta usein talvella, Hannu', sanoi myll‰ri, 'ja tuumimme mitenk‰h‰n sin‰ tulit toimeen'.

"'Sep‰ vasta oli yst‰v‰llist‰', sanoi Hannu. 'Min‰ puolittain jo pelk‰sin, ett‰ olitte unohtaneet minut'.

"'Hannu, sin‰ ihmetyt‰t minua', sanoi myll‰ri; 'yst‰vyytt‰ ei koskaan unohdeta. Seh‰n siin‰ juuri on niin ihmeellist‰, mutta min‰p‰ luulen, ettet sin‰ ymm‰rr‰ el‰m‰n runollisuutta. Kuinka kauniit sinun kev‰tesikkosi ovat, kesken kaikkea!'

"'Ne ovat ihmeen suloisia', sanoi Hannu, 'ja mik‰ onni, ett‰ niit‰ on niin paljon. Aion vied‰ ne torille ja myˆd‰ ne pormestarin tytt‰relle, ja sitten saan rahaa, mill‰ lunastan takaisin kottik‰rryni'.

"'Lunastat takaisin kottik‰rrysi? Eth‰n tarkoittane, ett‰ olisit myˆnyt ne? Kuinka typer‰‰ se olisi ollut!'

"'No niin', sanoi Hannu, 'se oli aivan v‰ltt‰m‰tˆnt‰. Katsos, minun oli kovin vaikea tulla toimeen talvella, eik‰ minulla ollut rahaa, mill‰ olisin edes leip‰‰ ostanut. Siksip‰ mˆin ensin hopeanapit pyh‰takistani ja sitten hopeavitjani ja suuren piippuni, ja vihdoin mˆin kottik‰rrynikin. Mutta nyt min‰ ostan ne kaikki takaisin'.

"'Kuules, Hannu', sanoi myll‰ri, 'min‰ annan sinulle kottik‰rryt. Eiv‰t ne ole hyv‰ss‰ kunnossa; toinen laita on haljennut ja pyˆr‰npuolat ovat hiukan ep‰kunnossa. Mutta sittenkin min‰ lahjoitan ne sinulle. Min‰ tied‰n olevani hyvin jalomielinen, ja moni pit‰isi minua aivan hulluna, kun luovun niist‰, mutta min‰ en olekkaan niinkuin muut ihmiset. Minun mielest‰ni jalomielisyys on t‰rkeint‰ yst‰vyydess‰, ja sit‰paitsi on minulla itsell‰ni uudet kottik‰rryt. Niin, ole huoleti, min‰ annan sinulle kottik‰rryni.'

"'Tosiaankin, oletpa sin‰ jalomielinen', sanoi pikku Hannu, ja h‰nen lystikk‰‰t, pyˆre‰t kasvonsa loistivat ilosta. 'Kyll‰ min‰ ne helposti korjaan, sill‰ minulla on lautapalanenkin kotona'.

"'Lautapalanenko!' sanoi myll‰ri; 'sit‰h‰n min‰ juuri tarvitsisin korjatakseni ladon kattoa. Siin‰ on suuri reik‰, ja vilja tulee aivan kosteaksi, jollen korjaa sit‰. Kuinka hyv‰, ett‰ puhuit siit‰! Ihan ihmeellist‰, miten hyv‰‰ tekoa seuraa aina toinenkin. Min‰ olen antanut sinulle kottik‰rryni, ja nyt sin‰ annat minulle lautasi. Tietysti kottik‰rryt ovat paljoa arvokkaammat kuin lauta, mutta todellinen yst‰v‰ ei koskaan laske sill‰ tavalla. Anna se minulle heti paikalla, ja min‰ annan viel‰ t‰n‰‰n korjata latoni'.

"'Tietysti', sanoi pikku Hannu, juoksi liiteriin ja veti laudan esiin.

"'Ei t‰m‰ laudanpala pitk‰ ole', sanoi myll‰ri katsellen sit‰, 'ja pelk‰‰np‰, ett‰ kun min‰ olen korjannut ladon katon, niin siit‰ ei j‰‰ sinulle kottik‰rryjen korjausta varten; mutta mink‰s min‰ sille mahdan. Ja kun min‰ nyt olen antanut sinulle kottik‰rryt, niin sin‰ varmaan annat minulle hiukan kukkia. T‰ss‰ on kori ja muista t‰ytt‰‰ se aivan t‰yteen.'

"'Aivan t‰yteenkˆ?' sanoi pikku Hannu hiukan alakuloisesti, sill‰ kori oli todellakin hyvin suuri, ja jos h‰n t‰ytt‰isi sen, niin ei j‰isik‰‰n mit‰‰n j‰ljelle myˆmist‰ varten, ja h‰n oli hyvin halukas saamaan hopeanappinsa takaisin.

"'No', sanoi myll‰ri, 'kun min‰ annoin sinulle kottik‰rryt, niin eip‰ minusta ole liikaa, jos saan sinulta muutamia kukkia. Ehk‰p‰ olen v‰‰r‰ss‰, mutta min‰ luulin, ett‰ yst‰vyys, todellinen yst‰vyys, olisi vapaa kaikesta itsekk‰isyydest‰.'

"'Rakas yst‰v‰ni, paras yst‰v‰ni', huudahti pikku Hannu, 'sin‰ saat kaikki kukkaset puutarhastani. Sinun mielipiteesi ovat minulle paljoa rakkaammat kuin hopeanappini;' ja kiiresti h‰n poimi kaikki kev‰tesikkonsa ja t‰ytti niill‰ myll‰rin korin.

"'Hyv‰sti, pikku Hannu', sanoi myll‰ri astuessaan m‰ke‰ ylˆs lauta olkap‰‰ll‰‰n ja suuri kori k‰dess‰‰n.

"'Hyv‰sti', sanoi pikku Hannu ja h‰n jatkoi iloisesti ojankaivuutaan, sill‰ h‰n oli niin mieliss‰‰n kottik‰rryist‰.

"Seuraavana p‰iv‰n‰ h‰n paraillaan kiinnitti kˆynnˆskuusamaa ovensa edustalla, kun h‰n kuuli myll‰rin ‰‰nen tienvierest‰. H‰n hypp‰si alas tikapuilta ja juoksi puutarhaan, katsellen aitauksen yli.

"Siin‰ myll‰ri seisoi suuri jauhos‰kki sel‰ss‰.

"'Rakas, pikku Hannu', sanoi myll‰ri, 'viitsisitkˆ sin‰ vied‰ t‰m‰n jauhos‰kin torille?'

"'Oi, olen hyvin pahoillani', sanoi Hannu, 'mutta minulla on kovin paljon puuhaa t‰n‰‰n. Kˆynnˆskasvit ovat kiinnitett‰v‰t ylˆs ja kaikki kukat kasteltavat ja hein‰ niitett‰v‰.'

"'No', sanoi myll‰ri, 'oletpa sin‰ ep‰yst‰v‰llinen kun kiell‰t, vaikka min‰ annan sinulle kottik‰rryt'.

"'Oi, ‰l‰ sano sit‰', huudahti pikku Hannu, 'en min‰ mist‰‰n hinnasta maailmassa tahtoisi olla sinulle ep‰yst‰v‰llinen'; ja h‰n juoksi sis‰‰n ottamaan lakkiansa ja l‰ksi matkaan suuri s‰kki sel‰ss‰‰n.

"P‰iv‰ oli kovin kuuma ja tie hirve‰n tomuinen, ja ennenkuin Hannu oli ehtinyt kymmenennen kilometritolpan kohdalle, oli h‰n niin v‰synyt, ett‰ h‰nen t‰ytyi istahtaa maahan ja lev‰t‰. H‰n kulki kuitenkin rohkealla mielell‰ eteenp‰in, ja vihdoin h‰n saapui torille. Odotettuaan siell‰ jonkun aikaa h‰n sai jauhos‰kin myˆdyksi hyv‰st‰ hinnasta, ja sitten h‰n palasi heti kotiin, sill‰ h‰n pelk‰si muuten illan k‰yv‰n kovin myˆh‰iseksi, ja kohtaavansa ehk‰ rosvoja tiell‰.

"'T‰m‰ on ollut raskas p‰iv‰', puheli pikku Hannu itseksens‰ menness‰‰n makuulle, 'mutta olen kuitenkin iloinen, ett‰ suostuin myll‰rin pyyntˆˆn, sill‰ h‰n on minun paras yst‰v‰ni, ja sit‰paitsi h‰n antaa minulle kottik‰rryt.'

"Varhain seuraavana aamuna myll‰ri tuli hakemaan rahaa, jonka Hannu oli saanut jauhos‰kist‰, mutta poika oli niin v‰synyt, ett‰ h‰n makasi yh‰ vuoteessaan.

"''Totta tosiaan', sanoi myll‰ri, 'oletpa sin‰ kovin laiska. Pit‰isih‰n sinun tehd‰ ahkerammin tyˆt‰, kun min‰ aion antaa sinulle kottik‰rryt. Laiskuus on suuri synti, enk‰ tahtoisi ett‰ kukaan minun yst‰vist‰ni olisi laiska tai kuhnustelija. ƒl‰ ole pahoillasi, vaikka puhun n‰in suoraan sinulle. Tietysti en sit‰ tekisi, jollen olisi yst‰v‰si. Mutta mit‰ hyˆty‰ on yst‰vyydest‰, jollei voi puhua asiat suoraan? Jokainen voi imarrella ja mielistell‰, mutta todellinen yst‰v‰ puhuu aina ik‰vi‰ asioita, eik‰ arastele tuottaa toiselle pahaa mielt‰. Totta tosiaan, todellinen yst‰v‰ tekee sen mielell‰‰nkin, sill‰ h‰n tiet‰‰ tekev‰ns‰ sill‰ hyv‰‰.'

"'Olen kovin pahoillani', sanoi pikku Hannu hieroen silmi‰‰n ja vet‰en yˆmyssyn p‰‰st‰‰n, mutta min‰ olin niin v‰synyt, ett‰ aioin loikoa hetken aikaa viel‰ vuoteessa ja kuunnella lintujen laulua. Tied‰tkˆ, min‰ teen aina paremmin tyˆt‰, kun olen kuunnellut lintujen laulua.'

"'Sep‰ hyv‰', sanoi myll‰ri taputtaen pikku Hannua poskelle, 'sill‰ min‰ tahtoisin, ett‰ tulisit meille niin pian kuin olet pukeutunut, ja korjaisit ladon kattoa.'

"Hannu parka olisi tahtonut tehd‰ tyˆt‰ puutarhassansa, sill‰ h‰nen kukkansa eiv‰t olleet saaneet vett‰ kahteen p‰iv‰‰n, mutta h‰n ei tahtonut kielt‰‰ myll‰rilt‰k‰‰n apuansa, t‰m‰ kun oli h‰nen hyv‰ yst‰v‰ns‰.

"'Olisinko sinun mielest‰si kovin ep‰yst‰v‰llinen, jos sanoisin etten jouda?' h‰n kysyi aralla ‰‰nell‰.

"'No', vastasi myll‰ri, 'eip‰ voi sanoa minun vaativan sinulta liian paljon, koska aikomukseni on antaa sinulle kottik‰rryt; mutta tietysti, jos et huoli tulla, niin teen sen itse.'

"'Oi! Ei mitenk‰‰n', huudahti pikku Hannu; ja h‰n hypp‰si ylˆs vuoteeltaan, puki vaatteet ylleen ja l‰ksi ladolle.

"H‰n teki siell‰ tyˆt‰ kaiken p‰iv‰‰ aina auringonlaskuun saakka, ja illalla myll‰ri tuli katsomaan, miten h‰nen tyˆns‰ sujui.

"Joko olet korjannut rei‰n katossa, pikku Hannu?' huusi myll‰ri iloisella ‰‰nell‰.

"'Nyt se on tehty', vastasi poika laskeutuen alas tikapuilta.

"'Oi!' sanoi myll‰ri, 'ei mik‰‰n tyˆ ole niin hauskaa kuin se, mink‰ toiselle tekee'.

"'Mik‰ ilo saada kuulla sinun puhuvan', vastasi pikku Hannu istahtaen maahan ja pyyhkien otsaansa, 'suuri ilo tosiaankin. Mutta pelk‰‰np‰, etten min‰ koskaan voi saada niin kauniita ajatuksia kuin sinulla on.'

"'Kyll‰ sin‰kin niit‰ saat', sanoi myll‰ri, 'mutta sinun t‰ytyy koettaa parastasi. Toistaiseksi sin‰ ymm‰rr‰t vain k‰yt‰nnˆss‰ yst‰vyytt‰; myˆhemmin opit myˆs ymm‰rt‰m‰‰n sen tietopuolen.'

"'Luuletko sit‰ todellakin?'kysyi pikku Hannu.

"'En ep‰ile sit‰ yht‰‰n', vastasi myll‰ri, 'mutta nyt kun olet korjannut katon, niin voisit menn‰ kotiin lep‰‰m‰‰n, sill‰ huomenna tahtoisin l‰hett‰‰ sinut viem‰‰n lampaani vuorelle.'

"Pikku Hannu parka ei uskaltanut sanoa t‰h‰n mit‰‰n, ja varhain seuraavana aamuna myll‰ri toi lampaansa Hannun mˆkille, ja t‰m‰ l‰ksi niiden kanssa ylˆs vuorelle. Koko p‰iv‰ kului h‰nelt‰ meno- ja tulomatkaan; ja kun h‰n palasi takaisin, niin h‰n oli niin v‰synyt, ett‰ h‰n nukahti tuoliinsa, eik‰ her‰nnyt ennenkuin kirkkaalla p‰iv‰ll‰.

"Kuinka hauskasti minulta aika nyt kuluu puutarhassani', h‰n sanoi ja l‰hti heti tyˆhˆn.

"Mutta eip‰ h‰nell‰ koskaan ollut aikaa hoitaa kukkiansa, sill‰ h‰nen yst‰v‰ns‰, myll‰ri, tuli alituisesti ja l‰hetti h‰net milloin asioille, milloin pyysi h‰nt‰ tyˆhˆn taloonsa. Pikku Hannu oli joskus hyvin alakuloisella mielell‰, sill‰ h‰n pelk‰si kukkien luulevan, ett‰ h‰n oli unohtanut heid‰t kokonaan. Mutta h‰n lohdutti itse‰‰n sill‰ ajatuksella, ett‰ myll‰ri oli h‰nen paras yst‰v‰ns‰. 'Sit‰paitsi', oli h‰nell‰ tapana ajatella, 'antaahan h‰n minulle kottik‰rryt, ja senh‰n h‰n tekee vain jalomielisyydest‰'.

"Siten pikku Hannu teki tyˆt‰ myll‰rille, ja myll‰ri puhui kaikenlaista kaunista yst‰vyydest‰, jonka Hannu merkitsi muistikirjaansa ja luki sit‰ sitten ˆisin, sill‰ h‰n oli ahkera oppimaan.

"Sattuipa nyt er‰‰n‰ iltana, kun pikku Hannu istui uunin ‰‰ress‰, ett‰ ovelta kuului kovaa kolkutusta. Yˆ oli kovin myrskyinen, tuuli puhalsi ja vinkui mˆkin ymp‰rill‰ niin kauheasti, ett‰ Hannu luuli kolkutusta ensin vain myrskyksi. Mutta kolkutus uudistui j‰lleen ja viel‰p‰ kolmannen kerran entist‰‰n kovemmin.

"'Varmaan joku matkustaja raukka', ajatteli pikku Hannu ja juoksi ovelle.

"Siin‰ myll‰ri seisoi lyhty toisessa ja suuri keppi toisessa k‰dess‰.

"'Rakas pikku Hannu', huusi myll‰ri, 'olen suuressa tuskassa. Pikku poikani putosi alas tikapuilta ja loukkasi itse‰‰n, ja min‰ olen menossa hakemaan l‰‰k‰ri‰. Mutta h‰n asuu niin kaukana, ja ilma on niin paha, ja siksip‰ juolahti mieleeni, ett‰ olisi paljoa parempi, jos sin‰ menisit minun sijastani. Tied‰th‰n, ett‰ aion antaa sinulle kottik‰rryt, ja siksi on aivan kohtuullista, ett‰ teet myˆs jotakin minulle.'

"Tietysti', sanoi pikku Hannu, 'olen oikein iloinen, ett‰ tulit minun luokseni, ja min‰ l‰hden heti paikalla matkaan. Mutta lainaa minulle lyhtysi, sill‰ yˆ on niin pime‰, ett‰ helposti voisin pudota ojaan.'

"'Olen hyvin pahoillani', vastasi myll‰ri, 'mutta t‰m‰ on aivan uusi lyhty, ja olisipa suuri vahinko, jos se vahingoittuisi'.

"'No, tulenhan min‰ toimeen ilman sit‰kin', sanoi pikku Hannu ja h‰n otti esille turkkinsa ja l‰mpim‰n punaisen lakkinsa ja k‰‰ri liinan kaulaansa ja l‰ksi matkaan.

"Myrsky oli hirve‰. Yˆ oli niin pime‰, ett‰ pikku Hannu vaivoin saattoi eteens‰ n‰hd‰, ja tuuli niin kovasti, ett‰ h‰nen oli vaikea pystyss‰ pysy‰. Mutta h‰n kulki rohkealla mielell‰, ja astuttuaan kolme tuntia, h‰n saapui tohtorin talolle ja kolkutti ovelle.

"'Kuka siell‰?' huusi tohtori pist‰en p‰‰ns‰ makuuhuoneensa ikkunasta ulos.

"'Pikku Hannu, tohtori'.

"'Mit‰ sin‰ tahdot, pikku Hannu?'

"'Myll‰rinpoika on pudonnut alas tikapuilta ja loukannut itse‰ns‰, ja myll‰ri pyyt‰‰ teit‰ heti saapumaan h‰nen luoksensa.'

"'Hyv‰ on!' sanoi tohtori. Ja h‰n k‰ski satuloida hevosensa ja tuoda suuret saappaansa ja lyhdyn, ja sitten h‰n tuli alas ja ratsasti myll‰rin taloa kohti. Mutta pikku Hannu astui hitaasti h‰nen j‰ljiss‰ns‰.

"Mutta myrsky yh‰ yltyi ja sade tulvaili maahan, eik‰ pikku Hannu voinut n‰hd‰ minne h‰n astui, eik‰ jaksanut myˆsk‰‰n pysy‰ hevosen rinnalla. Vihdoin h‰n eksyi, ja joutui keskelle nummea, jossa oli hyvin vaarallista kulkea, sill‰ se oli t‰ynn‰ syvi‰ koloja, ja tuollaiseen koloon pikku Hannu parka hukkui. Muutamat vuohenpaimenet lˆysiv‰t seuraavana p‰iv‰n‰ h‰nen ruumiinsa, joka uiskenteli suuressa vesil‰t‰kˆss‰, ja toivat h‰net mˆkkiins‰.

"Kaikki ihmiset saapuivat pikku Hannun hautajaisiin, sill‰ kaikki pitiv‰t h‰nest‰, ja myll‰ri oli ensim‰inen surusaatossa.

"'Koska min‰ olin h‰nen paras yst‰v‰ns‰', sanoi myll‰ri, 'niin on aivan kohtuullista, ett‰ min‰ saan parhaan paikan;' h‰n astui surusaaton etunen‰ss‰ pitk‰ss‰, mustassa takissansa, ja pyyhki v‰h‰-v‰li‰ silmi‰‰n suurella nen‰liinallansa.

"'Me kaipaamme kaikki pikku Hannua', sanoi sepp‰, kun hautajaiset olivat ohitse ja he istuivat kaikki mukavasti ravintolassa juoden hˆystetty‰ viini‰ ja syˆden makeita leivoksia.

"'Min‰ varsinkin kaipaan h‰nt‰', vastasi myll‰ri; 'olinhan jo melkein antanut h‰nelle kottik‰rryni, enk‰ tosiaankaan nyt tied‰, mit‰ niill‰ tehd‰. Ne ovat minulla kotona vain tiell‰, ja ne ovat niin huonossa kunnossakin, etten voisi saada niist‰ yht‰‰n mit‰‰n, jos ne mˆisin. Toisten varon, etten anna mit‰‰n muille. Jalomielisyydest‰ on vain itsell‰ vastusta.'"

"Ent‰ sitten?" sanoi vesirotta pitk‰n vaitiolon j‰lkeen.

"Siihen se loppui", sanoi viheri‰varpunen.

"Mutta kuinka myll‰rin sitten k‰vi?" kysyi vesirotta.

"Oi! sit‰ min‰ en tosiaankaan tied‰", vastasi viheri‰varpunen; "enk‰ min‰ pid‰ sill‰ lukuakaan."

"On aivan selv‰‰, ett‰ te ette ole myˆt‰tuntoinen luonteeltanne", sanoi vesirotta.

"Min‰p‰ luulen, ett‰ te ette ymm‰rr‰ t‰m‰n kertomuksen tarkoitusta", huomautti viheri‰varpunen.

"Mit‰ min‰ en ymm‰rr‰?" huusi vesirotta.

"Sen tarkoitusta."

"Tahdotteko v‰itt‰‰, ett‰ kertomuksella olisi erityinen tarkoituksensa?"

"Tietysti", sanoi viheri‰varpunen.

"Vai todellakin", sanoi vesirotta suutuksissaan, "sen olisitte saanut sanoa minulle ennenkuin aloititte kertoa. Jos sen olisitte tehnyt, niin min‰ olisin sanonut 'Pyh', aivan kuin tuo arvostelijakin. Mutta voinhan sen sanoa viel‰kin." Ja sitten h‰n huusi "Pyh" kimakalla ‰‰nell‰, heilautti h‰nt‰‰ns‰ ja katosi koloonsa.

"Mit‰ te pid‰tte vesirotasta?" kysyi ankka, joka tuli soutaen hetken kuluttua. "Onhan h‰nell‰ hyv‰t puolensa, mutta minulla on nyt kerran ‰idin tunteet, ja joka kerta kun n‰en vanhanpojan, nousee kyyneleit‰ silmiini."

"Pelk‰‰np‰, ett‰ pahoitin h‰nen mielt‰ns‰", vastasi viheri‰varpunen.

"Sill‰ min‰ kerroin h‰nelle jutun, jolla oli erityinen tarkoitus."

"Ah, se on aina hyvin vaarallista", sanoi ankka.

Ja min‰ olen yht‰ mielt‰ h‰nen kanssansa.

IHMEELLINEN RAKETTI.

Kuninkaan pojan h‰it‰ oli m‰‰r‰ viett‰‰, ja sen johdosta pantiin toimeen suuria juhlallisuuksia. H‰n oli odottanut kokonaisen vuoden morsiantansa, ja vihdoin t‰m‰ oli saapunut. H‰n oli ven‰l‰inen prinsessa, ja koko matkan aina Suomesta saakka h‰n oli ajanut reess‰, jota kuusi poroa oli vet‰m‰ss‰. Reki oli aivan kultaisen joutsenen kaltainen, ja joutsenen siipien lomassa makasi pikku prinsessa itse. H‰nen pitk‰, hermeliiniviittansa ulottui aina jalkoihin asti, p‰‰ss‰ h‰nell‰ oli pieni hopeakudoksinen myssy, ja h‰n oli yht‰ kalpea kuin lumipalatsi, jossa h‰n aina asui. H‰n oli niin kalpea, ett‰ kun h‰n ajoi kadulla, niin kaikki ihmiset katselivat h‰nt‰ ihmeiss‰ns‰. "H‰n on kuin valkea ruusu!" he huudahtivat ja heittiv‰t ylh‰‰lt‰ parvekkeilta kukkia h‰nen p‰‰lleen.

Linnanportilla prinssi odotti h‰nt‰. Prinssill‰ oli uneksivat, tummansiniset silm‰t, ja h‰nen hiuksensa olivat kuin hienointa kultaa. Kun h‰n n‰ki prinsessan, niin h‰n polvistui maahan ja suuteli h‰nen k‰tt‰ns‰.

"Sinun kuvasi oli kaunis", mutisi prinssi, "mutta sin‰ itse olet viel‰ paljoa kauniimpi"; ja pieni prinsessa punastui.

"ƒsken h‰n oli kuin valkea ruusu", sanoi nuori paashi naapureillensa, "mutta nyt h‰n onkin punainen ruusu"; ja koko hovi iloitsi.

Seuraavina kolmena p‰iv‰n‰ kuului kaikkialta: "Valkea ruusu, punainen ruusu, punainen ruusu, valkea ruusu;" ja kuningas k‰ski korottaa paashin palkan kaksinkertaiseksi. Mutta kun h‰nell‰ ei yleens‰ ollut yht‰‰n palkkaa, niin ei t‰st‰ korotuksesta ollut h‰nelle paljon hyˆty‰, mutta olihan se suuri kunnia sittenkin, ja siit‰ oli ilmoitus sanomalehdess‰kin.

Kolmen p‰iv‰n kuluttua vietettiin h‰‰t. Se vasta oli erinomainen juhla, ja morsian ja sulhanen astuivat k‰si k‰dess‰ purppurasamettisen katoksen alla, joka oli kirjaeltu pienill‰ helmill‰. Sen j‰lkeen olivat suuret hovip‰iv‰lliset, joita kesti viisi tuntia. Prinssi ja prinsessa istuivat suuren salin per‰ll‰ ja joivat kirkkaasta kristallimaljasta. Vain uskolliset rakastajat saattoivat t‰st‰ maljasta juoda, sill‰ kun vilpilliset huulet koskettelivat sit‰, niin se muuttui harmaaksi, himme‰ksi ja sameaksi.

"Seh‰n on p‰iv‰n selv‰‰, ett‰ he rakastavat toisiansa", sanoi pikku paashi, "yht‰ selv‰‰ ja kirkasta kuin kristalli!" Ja kuningas korotti viel‰kin kerran h‰nen palkkaansa. "Mik‰ erinomainen kunnia!" huudahtivat kaikki hoviherrat.

Aterian j‰lkeen oli tanssiaiset. Morsian ja sulhanen tanssivat ruusutanssia yhdess‰, ja kuningas soitti huilua. H‰n soitti hyvin huonosti, mutta ei kukaan ollut uskaltanut sanoa sit‰ h‰nelle, sill‰ h‰nh‰n oli kuningas. H‰n osasikin soittaa vain kahta laulua, eik‰ h‰n koskaan ollut oikein selvill‰ siit‰, kumpaistako h‰n soitti; mutta eih‰n sill‰ ollut v‰li‰, sill‰ kaikkea, mit‰ h‰n teki, jokainen kehui sanoen: "Mainiota! Mainiota!"

Ohjelman viimeisen‰ numerona oli suuri ilotulitus, jonka tuli tapahtua juuri keskiyˆn aikana. Pikku prinsessa ei ollut el‰iss‰‰n n‰hnyt ilotulitusta, ja sen vuoksi kuningas oli k‰skenyt hovi-ilotulittajan n‰ytt‰m‰‰n taitoansa h‰‰p‰iv‰n‰.

"Milt‰ ilotulitus n‰ytt‰‰?" kysyi prinsessa prinssilt‰ er‰‰n‰ aamuna, kun he k‰veliv‰t penkereell‰.

"Revontulelta", sanoi kuningas, joka aina oli valmis vastaamaan toisille tehtyihin kysymyksiin, "ainoastaan monta vertaa luonnollisemmalta. Min‰ pid‰n ilotulituksesta paljoa enemm‰n kuin t‰hdist‰, sill‰ tiet‰‰ aina edelt‰p‰in, milloin sit‰ saa n‰hd‰, ja se on yht‰ suloista kuin minun huilunsoittoni. Tietysti sinun t‰ytyy sit‰ n‰hd‰."

Niinp‰ oli kuninkaan puutarhan per‰lle pystytetty suuret telineet, ja niin pian kuin hovi-ilotulittaja oli asettanut kaikki oikealle paikalleen, alkoivat raketit puhua kesken‰‰n.

"Maailma on varmaan hyvin ihana", sanoi pieni s‰hik‰inen. "Katsokaahan vain noita kauniita keltaisia tulpaaneja. Eiv‰tp‰ ne voisi olla kauniimpia, vaikka ne olisivat oikeita raketteja. Olen hyvin mieliss‰ni, ett‰ olen saanut matkustaa. Matkustaminen on ihmeellisen kehitt‰v‰‰ ja poistaa kaikki ennakkoluulot."

"Ei kuninkaan puutarha ole mik‰‰n maailma, sin‰ hupsu s‰hik‰inen", sanoi suuri roomalainen kynttil‰; "maailma on hirvitt‰v‰n suuri paikka; ja sin‰ tarvitsisit kolme kokonaista p‰iv‰‰, ennenkuin olisit ehtinyt n‰hd‰ sen perinpohjaisesti".

"Jokainen paikka, jota rakastaa, on kokonainen maailma", huudahti haaveileva tulipyˆr‰, joka nuoruudessaan oli ollut ihastunut vanhaan puurasiaan, ja kerskaili nyt murtuneella syd‰mell‰‰n; "mutta rakkaus ei ole en‰‰ muodissa, runoilijat ovat sen tappaneet. He kirjoittivat siit‰ niin paljon, ettei kukaan siihen en‰‰ uskonut, eik‰ se minua ihmetyt‰kk‰‰n. Todellinen rakkaus k‰rsii ja on vaiti. Muistanpa kuinka kerran itsekin — Mutta mit‰p‰ siit‰ maksaa vaivaa puhua. Runollisuus on ollutta ja mennytt‰."

"Loruja!" sanoi roomalainen kynttil‰, "runollisuus ei koskaan katoa. Se on aivankuin kuu, joka aina el‰‰. Esimerkiksi sulhanen ja morsian, ne rakastavat toisiaan hyvin kiihke‰sti. Minulle kertoi heist‰ t‰n‰ aamuna ruskea patruuna, joka sattumalta oli samassa laatikossa kuin min‰kin, ja oli kuullut viimeiset uutiset hovista."

Mutta tulipyˆr‰ pudisti p‰‰t‰ns‰.

"Runous on kuollut, runous on kuollut, runous on kuollut", h‰n mutisi. H‰n kuului niihin ihmisiin, jotka luulevat, ett‰ kun he sanovat yht‰ ja samaa asiaa oikein monta kertaa, niin se vihdoin myˆs muuttuu todeksi.

ƒkki‰ kuului ter‰v‰‰, kuivaa ysk‰‰, ja kaikki katsahtivat ymp‰rilleen.

ƒ‰ni l‰ksi pitk‰st‰, kopean n‰kˆisest‰ raketista, joka oli k‰‰ritty pitk‰n kepin p‰‰h‰n. H‰n ysk‰si aina ennenkuin h‰n alkoi puhua, ik‰‰nkuin her‰tt‰‰kseen huomiota.

"Hm! Hm!" h‰n sanoi, ja kaikki muut kuuntelivat paitsi tulipyˆr‰, joka yh‰ pudisteli p‰‰t‰ns‰ ja mutisi: "Runous on kuollut."

"J‰rjestykseen! J‰rjestykseen!" huusi s‰hik‰inen. H‰ness‰ oli hiukan politikoitsijan vikaa, ja h‰n oli aina ottanut innokkaasti osaa vaaleihin, jotta h‰n tunsi tavanmukaiset eduskunnan lauseparret.

"Aivan kuollut", kuiskasi tulipyˆr‰ ja h‰n alkoi nukkua.

Niinpian kuin oli aivan hiljaista ysk‰si raketti kolmannen kerran ja alkoi puhua. H‰n puhui hyvin syv‰ll‰, kirkkaalla ‰‰nell‰, ik‰‰nkuin h‰n olisi sanellut muistelmiansa, ja katseli aina sen henkilˆn olan yli, jolle h‰n puhui. Totta tosiaan, h‰nell‰ oli hyvin hieno k‰ytˆs.

"Mik‰ onni kuninkaan pojalle", h‰n huomautti, "ett‰ h‰n menee naimisiin juuri samana p‰iv‰n‰, jolloin minut lasketaan ylˆs ilmaan. Tosiaankin, jos t‰ten olisi varta vasten j‰rjestetty, niin eip‰ paremmin olisi voinut sattua. Mutta prinsseill‰ on aina hyv‰ onni."

"Hyv‰nen aika!" sanoi pieni s‰hik‰inen. "Min‰ luulin aivan p‰invastoin, ett‰ meid‰t laskettaisiin ilmaan prinssin kunniaksi."

"Ehk‰p‰ teid‰t", h‰n vastasi; "tosiaankin, en ep‰ile sit‰ yht‰‰n, mutta minun laitani on toinen. Min‰ olen hyvin hieno raketti, ja minun vanhempani olivat myˆs hyvin hienoja. Minun ‰itini oli aikoinaan kaikkein enimmin ihailtu tulipyˆr‰, ja h‰n tuli kuuluisaksi sulavan tanssinsa johdosta. Kun h‰n esiintyi julkisesti, niin h‰n kiersi yhdeks‰ntoista kertaa ymp‰ri ennenkuin h‰n sammui, ja joka kerta pyˆr‰ht‰ess‰ns‰ h‰n heitti ilmaan seitsem‰n ruusunpunaista t‰hte‰. H‰n oli kolme ja puoli jalkaa l‰pimitaten ja tehty kaikkein parhaasta ruudista. Minun is‰ni oli raketti samoinkuin min‰kin, ja ranskalaista syntyper‰‰. H‰n lensi niin korkealle, ett‰ ihmiset pelk‰siv‰t, ettei h‰n koskaan palaisi takaisin. H‰n palasi sittenkin, sill‰ h‰n oli yst‰v‰llinen luonteeltansa, ja laskeutuessaan alas h‰n suitsutti kultasadetta ymp‰rilleen. Sanomalehdet kirjoittivat h‰nen esityksest‰‰n hyvin imartelevasti. Sanottiinpa h‰nt‰ hallituksen sanansaattajassa kuritustaidon suurimmaksi voitoksi."

"Tulitustaidon, tulitustaidon, te tarkoitatte", sanoi bengaalituli; "min‰ tied‰n, ett‰ se on tulitustaito, sill‰ min‰ n‰in sen kirjoitettuna oman koteloni kyljess‰."

"Mutta min‰p‰ sanoin kuritustaito", vastasi raketti vakavalla ‰‰nell‰, ja bengaalituli oli niin h‰peiss‰ns‰, ett‰ h‰n alkoi s‰tti‰ pient‰ s‰hik‰ist‰, n‰ytt‰‰kseen h‰nelle, ett‰ h‰n viel‰kin oli t‰rke‰ henkilˆ.

"Min‰ sanoin", jatkoi raketti, "min‰ sanoin niin, mit‰ min‰ oikeastaan sanoin?"

"Te puhuitte itsest‰nne", vastasi roomalainen kynttil‰.

"Tietysti; min‰ puhuin juuri jostakin hyvin huvittavasta aiheesta, kun minua niin raa'asti keskeytettiin. Min‰ vihaan raakuutta ja huonoja tapoja, sill‰ min‰ olen hyvin arkaluontoinen. Ei kukaan koko avarassa maailmassa ole yht‰ arkaluontoinen kuin min‰, siit‰ olen aivan varma."

"Mit‰ merkitsee arkaluontoinen ihminen?" sanoi s‰hik‰inen roomalaiselle kynttil‰lle.

"Arkaluontoinen on se, joka aina astuu toisten ihmisten varpaille sen vuoksi, ett‰ h‰nell‰ itsell‰‰n on liikavarpaita", vastasi roomalainen kynttil‰ hiljaa kuiskaten; ja s‰hik‰inen oli v‰h‰ll‰ haljeta naurusta.

"Mit‰ te siell‰ nauratte?" kysyi raketti; "min‰ en naura."

"Min‰ nauran siksi, ett‰ mieleni on iloinen", vastasi s‰hik‰inen.

"Sep‰ on kovin itsek‰s syy", vastasi raketti harmistuneena. "Mit‰ oikeutta teill‰ on olla iloinen? Ajattelisitte muita. Tosiaankin, voisitte ajatella minua. Min‰ ajattelen aina itse‰ni, ja vaadin, ett‰ kaikki muutkin sit‰ tekisiv‰t. Sit‰ sanotaan myˆt‰tuntoisuudeksi. Se on kaunis hyve, ja minulla on sit‰ suuressa m‰‰r‰ss‰. Ajatelkaahan esimerkiksi, jos minulle tapahtuisi jotakin t‰n‰ iltana, mik‰ onnettomuus se olisi kaikille! Prinssi ja prinsessa eiv‰t koskaan en‰‰ tulisi onnellisiksi, koko heid‰n el‰m‰ns‰ olisi pilattu; ja kuningas, sen tied‰n, ei voisi sit‰ kest‰‰. Totta tosiaan, kun ajattelen omaa t‰rkeytt‰ni, niin kyyneleet aivan nousevat silmiini."

"Jos tahdotte tuottaa iloa toisille", sanoi roomalainen kynttil‰, "niin on viisainta pysy‰ kuivana."

"Tietysti", huudahti bengaalituli, joka oli jo iloisemmalla mielell‰; "senh‰n tavallinen j‰rkikin ymm‰rt‰‰."

"Tavallinen j‰rki, tosiaankin!" sanoi raketti loukkaantuneena; "te unohdatte, etten min‰ ole yht‰‰n tavallinen, vaan aivan erikoinen. No, tavallista j‰rke‰ voi kell‰ hyv‰ns‰ olla edellytt‰en, ett‰ mielikuvitus kokonaan puuttuu. Mutta minulla on mielikuvitusta, sill‰ en koskaan n‰e asioita sellaisina kuin ne todellisuudessa ovat; min‰ kuvailen ne aina aivan erilaisiksi mieless‰ni. Mit‰ nyt minun kuivanapysymiseeni tulee, niin ei t‰‰ll‰ ole ket‰‰n, joka k‰sitt‰isi minun tunteellista luonnettani. Kaikeksi onneksi en pid‰ siit‰ lukuakaan. Ainoa mik‰ el‰m‰ss‰ pit‰‰ ihmisen pystyss‰ on se tieto, ett‰ kaikki muut ovat ‰‰rettˆm‰n mit‰ttˆmi‰, ja t‰m‰ asia on aina ollut minulle hyvin selv‰. Mutta ei kell‰‰n teist‰ ole syd‰nt‰. T‰ss‰ te vain nauratte ja ilkamoitte, ik‰‰nkuin prinssi ja prinsessa eiv‰t juuri ‰sken olisi viett‰neet h‰it‰."

"Totta tosiaan", huudahti pieni tulipallo, "miksi emme olisi iloisia? T‰m‰h‰n on kaikkein iloisin p‰iv‰, ja kun min‰ lenn‰n ilmaan, niin aion kertoa siit‰ t‰hdille. Saattepa n‰hd‰ kuinka ne tuikkivat, kun kerron heille kauniista morsiamesta."

"Oi, mik‰ typer‰ el‰m‰nkatsomus!" sanoi raketti; "mutta enp‰ min‰ muuta odottanutkaan. Teiss‰ ei ole kerrassaan mit‰‰n; te olette onttoja ja tyhji‰. Voisihan prinssi ja prinsessa asettua sellaiseen maahan asumaan, miss‰ olisi syv‰ virta, ja voisihan heill‰ olla pieni poika, pieni vaaleakutrinen ja sinisilm‰inen poika, aivan sellainen kuin prinssi itsekin on; ja voisihan h‰n kerta menn‰ ulos k‰velem‰‰n hoitajansa kanssa; hoitaja nukahtaisi ehk‰ suuren seljapuun alle, ja silloin pikku poika voisi pudota syv‰‰n virtaan ja hukkua. Mik‰ hirve‰ onnettomuus! Ihmisparat, jos he kadottaisivat ainoan poikansa! Se on todellakin kauheaa! Sit‰ en koskaan voisi kest‰‰."

"Eiv‰th‰n he ole kadottaneet ainoaa poikaansa", sanoi roomalainen kynttil‰; "ei heit‰ ole mik‰‰n onnettomuus kohdannut."

"Enh‰n min‰ sit‰ sanonutkaan", vastasi raketti; "min‰ sanoin vain, ett‰ voisi kohdata. Jos he olisivat kadottaneet ainoan poikansa, niin ei siit‰ maksaisi en‰‰ puhua mit‰‰n. Min‰ vihaan ihmisi‰, jotka surevat sit‰, mik‰ on tapahtunut. Mutta kun ajattelen, ett‰ he mahdollisesti voisivat kadottaa ainoan poikansa, niin kiihdyn aivan kauheasti."

"Sit‰ te juuri teettekin!" huudahti bengaalituli. "Totta tosiaan, en tied‰ toista niin kiihkomielist‰ ja teeskentelev‰‰ ihmist‰ kuin te."

"Te olette kaikkein h‰vyttˆminen ihminen, mit‰ koskaan olen tavannut", sanoi raketti, "ettek‰ voi ymm‰rt‰‰ minun yst‰vyytt‰ni prinssiin."

"No, etteh‰n edes tunne h‰nt‰", murisi roomalainen kynttil‰.

"En ole v‰itt‰nytk‰‰n tuntevani h‰nt‰", vastasi raketti. "Ja uskallanpa vakuuttaa, ett‰ jos tuntisin h‰net, niin en olisikaan h‰nen yst‰v‰ns‰. On hyvin vaarallista tuntea yst‰vi‰‰n."

"Koettakaa mielemmin pysytell‰ kuivana", sanoi tulipallo. "Se on t‰rkein asia."

"Hyvin t‰rke‰t‰ teille, sen kyll‰ uskon", vastasi raketti, "mutta min‰ itken, jos minua haluttaa"; ja h‰n purskahti todelliseen itkuun, ja kyyneleet vieriv‰t pitkin h‰nen keppi‰ns‰ aivankuin sadepisarat ja olivat v‰h‰ll‰ kastella kahta pient‰ kovakuoriaista, jotka juuri olivat p‰‰tt‰neet perustaa yhteisen talon ja etsiv‰t itselleen somaa, kuivaa asuntoa.

"Onpa h‰nell‰ kovin runollinen luonne", sanoi tulipyˆr‰, "sill‰ h‰n itkee ilman v‰hint‰k‰‰n syyt‰", ja h‰n huokasi syv‰‰n ja ajatteli puurasiaa.

Mutta roomalainen kynttil‰ ja bengaalituli n‰rk‰styiv‰t ja huusivat kimakalla ‰‰nell‰: "Hullutusta! Hullutusta!" He olivat hyvin k‰yt‰nnˆllisi‰, ja jos joku asia ei ollut heille mieleen, niin he sanoivat sit‰ heti hullutukseksi.

Sitten kuu kohosi taivaalle ik‰‰nkuin ihmeellinen hopeakilpi, ja t‰hdet alkoivat kiilua, ja linnasta kuului soiton s‰veli‰.

Prinssi ja prinsessa johtivat tanssia. He tanssivat niin kauniisti, ett‰ korkeat, valkoiset liljat kurkistivat sis‰‰n ikkunasta ja katselivat heit‰, ja suuret, punaiset unikot nyˆkk‰siv‰t p‰‰t‰‰n ja lˆiv‰t tahtia.

Sitten kello lˆi kymmenen ja yksitoista ja kaksitoista, ja kun viimeinen keskiyˆn lyˆnti oli kajahtanut, astuivat kaikki ulos penkereelle, ja kuningas l‰hetti hakemaan kuninkaallista ilotulittajaa.

"Antakaa ilotulituksen alkaa", sanoi kuningas, ja kuninkaallinen ilotulittaja kumarsi syv‰‰n ja astui puutarhan per‰lle. H‰nell‰ oli kuusi apulaista, ja kullakin oli tulisoihtu pitk‰n seip‰‰n p‰‰ss‰.

Se vasta n‰ytti kauniilta.

Tss! Tss! sihisi tulipyˆr‰ pyˆriess‰‰n ymp‰ri. Bum! Bum! sanoi roomalainen kynttil‰. Sitten s‰hik‰iset alkoivat tanssia ja bengaalitulet punasivat kaikki punaiseksi. "Hyv‰sti", huusi tulipallo l‰htiess‰‰n lentoon ja sirotellessaan ymp‰rilleen pieni‰ sinisi‰ kipinˆit‰. Bom! Bom! sanoivat tulilenturit, jotka olivat kovin hyv‰ll‰ p‰‰ll‰. Kaikki muut saavuttivat erinomaisen menestyksen paitsi ihmeellinen raketti. H‰n oli niin m‰rk‰ itkustansa, ettei h‰n syttynyt lainkaan. Parasta h‰ness‰ oli ruuti, ja se oli niin kastunut kyynelist‰, ettei se kelvannut mihink‰‰n. Kaikki h‰nen kˆyh‰t sukulaisensa, joita h‰n ei koskaan puhutellut muuta kuin tiuskaten, lensiv‰t ilmaan kuin ihmeelliset, kultaiset tulikukkaset. Koko hovi hurrasi, ja pikku prinsessa nauroi ilosta.

"He s‰‰st‰v‰t minut varmaan jotakin suurta juhlaa varten", sanoi raketti; "niin se varmaankin on", ja h‰n n‰ytti viel‰ entist‰‰n kopeammalta.

Seuraavana p‰iv‰n‰ tyˆmiehet tulivat korjaamaan kaikki paikoillensa.

"Se on varmaan joku l‰hetystˆ", sanoi raketti; "min‰ otan heid‰t kaikella arvolla vastaan;" ja h‰n nosti nen‰ns‰ ylˆs ilmaan ja rypisti kulmakarvojaan, ik‰‰nkuin h‰n olisi ajatellut jotakin t‰rke‰t‰ asiaa. Mutta he eiv‰t panneet h‰neen v‰hint‰k‰‰n huomiota, sill‰ he olivat juuri poismenossa. Mutta yksi heist‰ huomasi h‰net ‰kki‰. "Halloo", h‰n huusi, "kas tuota mokomaa rakettia!" ja h‰n heitti sen aidan yli ojaan.

"Mokoma raketti? Mokoma raketti?" h‰n sanoi pyˆriess‰‰n ilmassa; "mahdotonta! Komea raketti, niinh‰n tuo mies sanoi. Kuuluuhan mokoma ja komea melkein samalta, ja useinpa ne merkitsev‰tkin aivan samaa," ja raketti kupsahti mutaan.

"T‰‰ll‰ ei ole hauska olla", h‰n huomautti, "mutta ehk‰ t‰m‰ on hyvinkin hieno kylpypaikka, jonne minut on l‰hetetty terveytt‰ni hoitamaan. Minun hermoni ovat hyvin huonot ja min‰ tarvitsen lepoa."

Sitten pieni sammakko, jolla oli kirkkaat timanttisilm‰t ja vihre‰, t‰plik‰s takki, ui h‰nen luoksensa.

"Kas vaan, uusi tulokas!" sanoi sammakko. "Mutta eip‰ mik‰‰n ole mudan veroista. Kun minulla vain on oja ja sadevett‰, niin olen onnellinen. Luuletteko, ett‰ iltapuolella sataa? Toivoisinpa sit‰ kernaasti, mutta taivas on aivan sininen ja pilvetˆn. Mik‰ vahinko!"

"Hm! Hm!" sanoi raketti ja alkoi yski‰.

"Kuinka kaunis ‰‰ni teill‰ on!" huudahti sammakko. "Seh‰n on aivan kuin kurnutusta, ja kurnutushan on soinnultaan kaikkein kauneinta maailmassa. Saatte kuulla meid‰n lauluseuraamme illalla. Me istumme vanhassa ankkalammikossa aivan l‰hell‰ talonpoikaistaloa, ja heti kun kuu nousee, niin me aloitamme. Se kuuluu niin kauniilta, ett‰ kaikki valvovat vuoteissaan ja kuuntelevat. Totta tosiaan, eilen viimeksi kuulin em‰nn‰n sanovan ‰idillens‰, ettei h‰n meid‰n t‰htemme saanut unta silm‰‰n koko yˆn‰. Onpa se kovin mieluisaa, kun tiet‰‰ olevansa niin suosittu."

"Hm! Hm!" sanoi raketti vihoissaan. H‰n oli kovin pahoillaan, kun h‰n ei saanut suunvuoroa.

"Ihana ‰‰ni, totta tosiaan", jatkoi sammakko; "toivottavasti te tulette ankkalammikolle. Minun t‰ytyy vartioida tytt‰ri‰ni. Minulla on kuusi kaunista tyt‰rt‰, ja min‰ pelk‰‰n pahasti, ett‰ hauki voisi kohdata heid‰t. H‰n on hirve‰ peto, eik‰ arastele yht‰‰n, vaikka h‰n sˆisi ne aamiaisekseen. N‰kemiin asti; minusta oli tosiaankin hyvin hupaista keskustella teid‰n kanssanne."

"Onpa sekin keskustelua!" sanoi raketti. "Itse te koko ajan olette puhunut. Ei se ole keskustelua."

"Jonkun t‰ytyy kuunnellakin", vastasi sammakko, "ja min‰ puhun yksin mieluimmin. Se s‰‰st‰‰ aikaa ja est‰‰ v‰ittely‰."

"Mutta min‰ pid‰n v‰ittelyst‰", sanoi raketti.

"ƒlk‰‰h‰n toki", sanoi sammakko yst‰v‰llisesti. "V‰ittely on kovin alhaista, sill‰ hienossa seurael‰m‰ss‰ on kaikilla samat mielipiteet. N‰kemiin asti, viel‰ kerran; minun tytt‰reni n‰kyv‰tkin olevan tuolla", ja pikku sammakko ui pois.

"Te olette kovin hermostuttava", sanoi raketti, "ja huonosti kasvatettu. Min‰ vihaan ihmisi‰, jotka puhuvat vain omista asioistansa, niinkuin te teette, silloin kun tahtoisi puhua itsest‰ns‰, niinkuin min‰. Sit‰ min‰ sanon itsekk‰isyydeksi, ja itsekk‰isyys on jotakin kovin inhottavaa, varsinkin sellaiselle luonteelle kuin min‰ olen, sill‰ kaikki tuntevat minun erinomaisen myˆt‰tuntoisuuteni muita kohtaan. Totta tosiaan, teid‰n pit‰isi seurata minun esimerkki‰ni. Parempaa esikuvaa ette voisi saada. Nyt kun teill‰ on siihen tilaisuutta, niin pit‰isitte varanne, sill‰ min‰ l‰hden pian takaisin hoviin. Minua suositaan suuresti hovissa; eilen prinssi ja prinsessa viettiv‰t h‰it‰ minun kunniakseni. Mutta tietysti te ette tied‰ mit‰‰n t‰st‰ kaikesta, sill‰ te olette maalainen."

"H‰nelle ei maksa vaivaa puhua", sanoi p‰iv‰nkorento, joka istui suuren, ruskean osmank‰‰min latvassa; "ei maksa laisinkaan vaivaa, sill‰ h‰n on mennyt pois."

"No, se on h‰nen vahinkonsa, eik‰ minun", vastasi raketti. "En min‰ lakkaa puhumasta h‰nelle vain sen vuoksi, ettei h‰n viitsi kuunnella. Min‰ kuuntelen mielell‰ni omaa ‰‰nt‰ni. Se on minun suurimpia huvejani. Min‰ keskustelen usein pitk‰lt‰ yksikseni, ja min‰ olen niin viisas, ett‰ v‰list‰ en ymm‰rr‰ sanaakaan siit‰ mit‰ sanon."

"Silloin olisi parasta jos pit‰isitte luentoja viisaustieteest‰", sanoi p‰iv‰nkorento; ja h‰n levitti kauniit harsomaiset siipens‰ ja lensi ylˆs ilmaan.

"Kuinka tyhm‰ h‰n oli, kun ei j‰‰nyt t‰nne!" sanoi raketti. "Olen aivan varma siit‰, ettei h‰nell‰ usein ole niin hyv‰ tilaisuus henke‰ns‰ kehitt‰‰. Mutta mit‰p‰ min‰ siit‰ v‰lit‰n. Sellainen nero kuin min‰ saa kerran viel‰ tunnustusta;" ja h‰n vajosi hiukan syvemm‰lle mutaan.

Hetken kuluttua suuri valkoinen ankka ui h‰nen luoksensa. H‰nell‰ oli keltaiset s‰‰ret ja uimajalat ja h‰nen huojuvaa k‰ynti‰ns‰ ihailtiin suuresti.

"Kvak, kvak, kvak", h‰n sanoi. "Kuinka lystikk‰‰n n‰kˆinen te olette! Saanko luvan kysy‰, oletteko te syntynyt tuollaisena, vai tapaturmako teid‰t sellaiseksi on tehnyt?"

"Kyll‰ sen huomaa, ett‰ te aina olette asunut maalla", sanoi raketti, "muuten te tiet‰isitte kuka min‰ olen. Mutta min‰ suon teille teid‰n typeryytenne anteeksi. Olisi paha vaatia, ett‰ muut olisivat yht‰ viisaita kuin itse. Te h‰mm‰stytte varmaan suuresti, kun saatte kuulla, ett‰ min‰ osaan lent‰‰ ilmaan ja pudota alas kultasateena."

"Ei se minusta ole mit‰‰n merkillist‰", sanoi ankka, "kun ei siit‰ kellek‰‰n ole hyˆty‰. Kas, jos te osaisitte kynt‰‰ peltoa niinkuin h‰rk‰, tai vet‰‰ rattaita kuin hevonen, tai paimentaa lampaita kuin paimenkoira, niin se olisi jotakin."

"Hyv‰ yst‰v‰", sanoi raketti hyvin ylpe‰ll‰ ‰‰nell‰, "min‰ huomaan, ett‰ te kuulutte alhaisoon. Minun kaltaiseni ihminen ei tee koskaan mit‰‰n hyˆdyllist‰. Meill‰ on erityisi‰ luonnonlahjoja, ja se on aivan riitt‰v‰‰. Min‰ en puolestani ole huvitettu mink‰‰nlaisesta ammatista, kaikkein v‰himmin sellaisista, joita te n‰ytte suosittelevan. Minun mielest‰ni tosiaankin ruumiillinen tyˆ on sopivaa vain niille, jolla ei ole mit‰‰n muuta teht‰v‰‰."

"No niin", sanoi ankka, joka rakasti rauhaa, eik‰ koskaan riidellyt kenenk‰‰n kanssa, "kullakin on oma makunsa. Mutta min‰ toivon joka tapauksessa, ett‰ te asetutte t‰nne asumaan."

"Ei, hyv‰nen aika", huudahti raketti. "Min‰ olen vieras t‰‰ll‰, hieno vieras. Minusta t‰m‰ paikka on kovin ik‰v‰. Ei t‰‰ll‰ ole seuraa eik‰ rauhaa. T‰‰ll‰ tosiaankin hajahtaa esikaupungilta. Min‰ menen takaisin hoviin, sill‰ min‰ tied‰n, ett‰ minun el‰m‰nteht‰v‰ni on her‰tt‰‰ huomiota maailmassa."

"Min‰ itse aioin kerran astua julkiseen el‰m‰‰n", huomautti ankka; "on niin paljon, mik‰ kaipaisi parannusta. Er‰‰ss‰ kokouksessa min‰ nousinkin puhujalavalle, ja me teimme p‰‰tˆksi‰, jotka tuomitsivat kaiken sen, mist‰ me emme pit‰neet. Mutta eiv‰tp‰ ne suuresti vaikuttaneet. Nyt min‰ el‰n vain kotona ja hoidan perhett‰ni."

"Min‰ olen luotu julkista el‰m‰‰ varten", sanoi raketti, "samoin kaikki minun sukulaisenikin, viel‰p‰ kaikkein halvimmatkin. Joka kerta kun me astumme esiin, her‰t‰mme me suurta huomiota. En ole viel‰ itse esiintynyt, mutta silloin kun sen teen, niin se vasta on kaunis n‰ky. Mit‰ taas kotiel‰m‰‰n tulee, niin siin‰ ihminen vanhenee kovin pian, ja ajatukset vieraantuvat korkeammista kysymyksist‰."

"Ah, el‰m‰n korkeammat kysymykset, ne ovat vasta hienoja!" sanoi ankka; "t‰st‰ muistuukin mieleeni, kuinka n‰lk‰inen min‰ olen"; ja h‰n ui alas virran mukana ja sanoi: "Kvak, kvak, kvak."

"Tulkaa takaisin! Tulkaa takaisin!" huusi raketti, "minulla on teille paljon sanomista"; mutta ankka ei ollut kuulevinansa h‰nt‰. "Sep‰ hyv‰, ett‰ h‰n meni", h‰n sanoi itseksens‰, "h‰n on hyvin v‰h‰lahjainen"; ja raketti vajosi viel‰kin syvemm‰lle mutaan ja rupesi tuumimaan ihmisneron yksin‰isyytt‰, kun ‰kki‰ kaksi pient‰ poikaa valkoisissa takeissaan juoksi alas rantaan, kantaen pataa ja risukimppua.

"Nyt l‰hetystˆ saapuu", sanoi raketti ja koetti n‰ytt‰‰ hyvin arvokkaalta.

"Halloo!" huusi toinen pojista, "katsos tuota multaista keppi‰! Mitenk‰ se on t‰nne tullut", ja h‰n onki raketin ylˆs ojasta.

"Multainen keppi!" sanoi raketti, "mahdotonta! Kultainen keppi, niinh‰n h‰n sanoi. Kultakeppi on hyvin imartelevaa. Totta tosiaan, h‰n luulee minua hoviherraksi."

"Pannaan se palamaan!" sanoi toinen poika, "niin vesi kiehuu pikemmin."

He panivat risut yhteen kasaan, heittiv‰t raketin p‰‰llimm‰iseksi ja sytyttiv‰t tulen.

"T‰m‰p‰ on mainiota", huusi raketti, "he p‰‰st‰v‰t minut lentoon keskell‰ valoisaa p‰iv‰‰, niin ett‰ jokainen voi n‰hd‰ minut."

"Pannaanpas maata", sanoivat pojat, "ja kun me her‰‰mme, niin vesi on kiehunut"; ja he heitt‰ytyiv‰t pitk‰kseen ruohoon ja sulkivat silm‰ns‰.

Raketti oli hyvin m‰rk‰, jotta kesti kauan ennenkuin se rupesi palamaan. Mutta vihdoin tuli tarttui siihen.

"Nyt min‰ lenn‰n ilmaan!" h‰n huusi ja h‰n ojensi itsens‰ hyvin j‰yk‰ksi ja suoraksi. "Min‰ lenn‰n t‰hti‰kin korkeammalle, paljoa korkeammalle kuin kuu, ja aurinkoakin korkeammalle. Totta tosiaan, min‰ lenn‰n niin korkealle ett‰ —"

Ts! Ts! Ts! ja h‰n lensi suoraan ilmaan.

"Ihanaa!" h‰n huudahti. "T‰ll‰ tavalla min‰ lenn‰n ikuisesti. Mik‰ menestys minulla oli!"

Mutta ei kukaan n‰hnyt h‰nt‰.

Sitten h‰n tunsi kummallista syyhytyst‰ ylt'yleens‰.

"Nyt min‰ r‰j‰hd‰n", h‰n huusi. "Min‰ sytyt‰n koko maailman tuleen ja her‰t‰n niin suurta huomiota, ettei kukaan muusta puhukkaan kokonaiseen vuoteen." Ja tietysti h‰n r‰j‰htikin. Rits! Rats! paukkui ruuti. Siit‰ ei ollut ep‰ilyst‰k‰‰n.

Mutta kukaan ei kuullut, ei edes nuo pienet pojat, sill‰ he nukkuivat sike‰sti.

H‰nest‰ ei ollut muuta j‰ljell‰ kuin keppi, ja se putosi hanhen selk‰‰n, joka juuri k‰veli ojan reunalla.

"Hyv‰ Jumala!" huusi hanhi. "Rupeaako nyt keppej‰ satelemaan"; ja h‰n kiiruhti veteen.

"Tiesinh‰n sen, ett‰ her‰tt‰isin suurta huomiota", l‰‰h‰tti raketti ja sammui.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ONNELLINEN PRINSSI: YNNÄ MUITA KERTOMUKSIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

ONNELLINEN PRINSSI.

SATAKIELI JA RUUSU.

IHMEELLINEN RAKETTI.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE