The Project Gutenberg eBook of Valikoima runoelmia

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Valikoima runoelmia

Author: Heinrich Heine

Translator: Valter Juva

Release date: August 16, 2009 [eBook #29709]

Most recently updated: January 5, 2021

Language: Finnish

Credits: Produced by Matti Järvinen and Distributed Proofreaders Europe

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALIKOIMA RUNOELMIA ***

Produced by Matti Järvinen and Distributed Proofreaders Europe.

Valikoima runoelmia

Heinrich Heine

Suomensi

Valter Juva

Ensimmäisen kerran julkaissut

Yrjö Weilin 1905.

Edeltäjänsä

Heinen suomentajan

*Yliopiston lehtorin Oskar Favén'in*

(Oskar Uotilan)

suomen kielen syvän tuntijan muistolle

omistaa käännöksensä

Valter Juva

Yksityisiä Heinrich Heinen runoja on jo varsin aikaisista ajoista uudestaan ja yhä uudestaan käännetty suomeksi.

Ensimmäinen varsinainen kokoelma Heinen runoelmien suomennoksia on Oskar Uotilan. Vihko, joka ilmestyi vuonna 1887, sisälsi likemmäksi kuusikymmentä runoa, joita oli poimittu eräistä "*Buch der Lieder*" kirjan osastoista.

Viimeksi on O. Manninen julkaissut täydellisen käännöksen Heinen runosarjasta "*Deutschland, ein Wintermärchen*".

Kokoelmaan Heinen runoelmia, joka nyt tarjotaan yleisölle, on valikoitu

näytteitä laajemmalta alalta, kuin Oskar Uotila vihossaan oli tehnyt.

Runoja on otettu kokoelmista "*Buch der Lieder*", "*Neue Gedichte*",

"*Zeitgedichte*", "*Romanzero*" ja "*Letzte Gedichte*".

Etusija on luonnollisesti annettu "Buch der Lieder" kirjalle, jonka eri osastoista on tehty jotenkin tiheitä poimintoja. Muista kokoelmista näytteet ovat tilapäisempiä. Kokoelman laajuus on estänyt ottamasta muuta kuin ani harvoja näytteitä Heinen valtiollisista runoista, jotka muuten eivät suinkaan edusta vähäarvoista puolta Heinen runoudesta. Mutta tämä puoli onkin jo yleisölle osaksi tuttu O. Mannisen julkaisusta.

Tässä suomennoksessa on Oskar Uotilalta joskus lainauksia tehty, milloin yksityiskohdissa, milloin loppusoinnuissa, harvoin kokonaisissa säkeissä. Yksi runo on otettu kokonaisuudessaan Uotilan kokoelmasta. Muilta suomentajilta on tilapäisiä lainauksia tehty, Suoniolta, Aino Suoniolta ja Severi Nyman'ilta.

Käytetystä runokielestä sananen. Heine suosii kolmitavujalkoja, joita hän vapaasti supistaa kaksitavuisiksi, niin että usein jää epätietoiseksi, kumpaako jalkaa hän leikkivissä säkeissään oikeastaan pitää peruspoljentona.

Heinen tapa käyttää kolmitavujalkoja, joka alkujaan on lainaus Saksan kansanrunoudesta keskiajan lopulta, on tehnyt voittoretkensä kautta Euroopan uudemman runouden.

Suomessa, jossa nykyajan kansanrunous olisi voinut antaa mainioita ohjeita samaan suuntaan, ei tätä tapaa yleensä ole suosittu.

Suomennoksessa on usein — liiankin usein — täytynyt kielellisistä syistä laajentaa Heinen tyynestä alkavia, väijykkeitä varustavia kaksitavujalkoja, joten hänen vauhdikkaat, ilkkuvat loppusäkeensä eivät ole päässeet täyteen arvoonsa, taikka taas — Heine on vaihteleva kuin värivivahdus saippuakuplan pinnalla — on täytynyt panna runon loppusäkeisin hätiköiviä kolmitavujalkoja, silloin kuin Heine itse lopettaa runonsa ilkeän maltillisesti kaksitavujaloilla.

*Suomentaja.*

Heinrich Heine.

O, zürnt ihm nicht, der jetzt mit Liebestönen

Das Herz euch rührt,

Dann aber selbst das Liebste zu verhöhnen

Sein Lied verführt.

O, zürnt ihm nicht, wenn rasch der Wehmut-Schauer

Mit Spott sich tauscht.

O, zürnt ihm nicht, wenn unterm Flor der Trauer

Ein Satyr lauscht.

O, zürnt ihm nicht, der gross im Bett der Schmerzen

Sein Leid bezwang,

Und der, ein Held, mit fast gebrochnem Herzen

Noch heiter sang.

*Hermann Kletke.*

Laulujen Kirja

I

Nuoria Tuskia

1.

Aamuin herään ilakoiden,

Vienosuun nyt nään!

Illoin uuwun vaikeroiden:

Oi, ei tänäänkään!

Unetonna synkin huolin

Valvon pitkät yöt;

Unelmissa, uinuin puolin,

Teen mä päivän työt.

2.

Ma kuljen varjossa puiden

Vait tuskaani kantaen;

Taas haaveet uinailuiden

Tuli hiipien mielehen.

Ken teille, te linnut taivaan,

Tuon sanan nyt neuvoikaan?

Oi, vait! kun kuulen sen, vaivaan

Sydän sortuvi uudestaan.

"Tuli neitonen lehtoa eilen,

Sitä laulaen, laulellen,

Ja tuuli se kantoi meillen

Sanan sievän ja kultaisen."

Sitä muille nyt kertoa voitte,

Te viekastelijat vain;

Te tuskani riistää koitte,

Mut ketään en usko lain.

3.

Kätes rinnallein pane, kultani, näin: —

Oi, kuuletko jyskettä syämessäin?

Siell' ilkeä puumies puuhaa, oi,

Hän ruumisarkkua nikkaroi.

Yöt, päivät hän takoo ja kalkuttaa;

En aikoihin enää mä unta saa.

Oi, kiirehtisitte, mestari vaan,

Niin pääsisin joutuin nukkumaan!

4.

Vuoret, linnat katsoo tuolta

Reinin tyyneen kalvohon;

Purress' istun ilman huolta

Säihkekehäss' auringon.

Vaiti katson väikevesiin,

Kisaa aaltoin kirmaavain;

Hiljaa tunteet pyrkii esiin,

Jotka kätkin rintahain.

Viehtäin viittoo laineen läike

Syvyyteen mua loistollaan;

Mut sun tunnen, — päällä väike,

Alla yö ja kuolo vaan.

Päällä viehkeet, oikut alla,

Niin on lemmitylläkin!

Hänkin mielell' armahalla

Hymyy suin niin suloisin.

5.

Ensin jouduin tuskaan aivan,

Ei, en kestä haaveksuin;

Ja ma sentään kestin vaivan, —

Mut äl' liioin kysy: kuin?

6.

Kun lempi rintaa raastaa

Niin nauraa tähdet taivaan,

Ne nauraa ja ne haastaa

Sini-ilmasta maiseen vaivaan:

"Nuo ihmisraukat tuolla

He täyttä totta lempii,

Ja saavat vaivoja huolla,

Niin että he elää empii.

"Me vapaiks lemmestä jäimme,

Min ihmisraukoille tuolla

Niin turmiolliseks näimme;

Siks emme voikaan kuolla."

7.

Taas kukkii mailla ja teillä,

On leivonen ilmoillaan,

On jälleen kevät meillä

Väriloistossa, tuoksussaan.

Jo leivojen lauluun viihtyy

Vilu talvisten tunnelmain,

Taas rinnan kaiho kiihtyy,

Ja laulelen murheissain.

Soi leivon sirkutus hieno:

"Miks niin olet alla päin?"

Vain laulua laulelen, pieno,

Jota laulan jo vuosia näin!

Sitä laulan, kun kukkii tieno,

Kun sydän on toivoton;

Jo mummosi mummo, sa pieno,

Tän laulun kuullut on!

8.

Jo rauhan me tehdä voimme,

Te kukat lemmityt.

Me nauramme, ilkamoimme

Ja leikimme riemuin nyt.

Sa kielo kainorinta

Ja ruusu, sa rusosuu,

Sa neilikka tummapinta,

Sa lemmikki toukokuun!

Nyt tulkaa vain, — joka kukkaa

Ma tervehdin innoissain;

Vain reseedaa mustasukkaa

En enää kärsi lain.

9.

Yöt ja päivät runoilin ma,

Mut vain tyhjää toimitin ma;

Sopusointuihin ma sulin,

Ja ma sentään tyhjään tulin.

10.

Sua lemmin, sylikoira,

Sen kyllä tiedät kait.

Sua sokurilla ma syötän,

Ja sa kättäni nuolet vait.

Vain koirasta käydä tahdot,

Et muuksi itseäs tee;

Muut ystäväin he kaikki

Niin liiaks tekeilee.

11.

Vihan tunsin ja lemmen, lemmen ja vihan,

Yli pääni sen puuskat kaikki on käynyt;

Mut kaikesta tuosta ei mitään näy nyt,

Olen entinen ylpeä itse ihan.

II

Lyyrillinen välikohtaus

1.

Ihanaan aikaan Toukokuun,

Kun puhkes kukkain kuori,

Mun silloin sydämessäin

Se heräs, lempi nuori.

Ihanaan aikaan Toukokuun,

Kun lintuin laulut soivat,

Ma silloin hälle virkoin

Tän kaihon ja sen hoivat.

2.

Mun kyynelistäni puhkee

Moni kukkakin väikkymään,

Ja huokaukseni helkkyy

Kuin satakielten ään'.

Ja jos mua lemmit, lapsi,

Saat kaikki kukkani nää,

Ja ikkunas alla aina

Satakielet ne helkyttää.

3.

Kevät, kyyhky ja lilja ja ruusukulta,

Joit' ennen mä lemmin, ne himmeni multa;

Niit' enää en lemmi, vaikk' kukkii tieno;

Tuli hieno ja pieno ja lieno jo vieno, —

Hänt' itseä lemmin, lemmen tulta,

Mi on kyyhky ja lilja ja ruusu ja kulta.

4.

Kun silmihis ma katselen,

Niin haihtuu tuskat vaivojen;

Mut suudella kun suutas saan,

Niin olen terve kokonaan.

Kun rinnoilles ma painallun,

Niin taivaan riemu täyttää mun;

Mut lausunet: "Sua lemmin ain!"

Niin katkerasti itken vain.

5.

Sun kasvos vienot, armaat näin

Ma unissani äskettäin,

Ne on niin taivaanihanat,

Mut kalvaat, tuskankalpeat.

Ja huulet vain ne rusottaa,

Mut kuolo jo ne kalpeiks saa,

Pian sammuu taivaankirkkaus tuo,

Jost' armas silmäs tuikkeen luo.

6.

Pane poskes vasten poskeain,

Niin yhtyvät kyynelvuomme!

Ja rintas paina rintahain,

Niin liekkien yhtyä suomme!

Kun suureen liekkihin tulvanaan

Noin virtaa vedet huolen,

Ja kun sinut syliini sulkea saan,

Niin lemmenkaihoon kuolen!

7.

Mun sieluni kylpeä halaa

Nyt liljan kuvussa vain;

Ja liljasta helkkyy salaa

Jo laulelo armaastain.

On laulussa henkeä, tulta,

Kuin suukossa vienon suun,

Min mulle antoi kulta

Ikihetkehen toivottuun.

8.

Tuhannet vuodet tuikkii

Nuo tähdet paikoillaan,

Ja toisihinsa katsoo

Ne lemmenvaivoissaan.

Ne haastaa omaa kieltään

Niin ihmeen viehkeää;

Ja kielimiehissä näissä

Ei löydy sen selvittäjää.

Mut sen tulin oppineeksi,

Ja se säilyvi muistissain;

Ma kielioppina käytin

Sydänterttuni silmiä vain.

9.

Ma laulun siivillä kannan

Pois, armas lemmitty, sun,

Ja vien sinut Ganges-rannan

Sulo seutujen tuoksuhun.

Punahohteessa väikkyvä tieno

Siell' untuu kuutamaan,

Ja lootoskukka jo vieno

Vait vuottaa siskoaan.

Siell' orvokit hymyy ja huiskii

Yön tähdille kujeikseen,

Ja ruusut ne varkain kuiskii

Tarut tuoksuvat toisilleen.

Liki hyppivät kuunnellen silloin

Arat kaurihit, älykkäät;

Mut kaukaa humuu illoin

Pyhän Gangeksen kuohupäät.

Me siellä jo laskeudumme

Siimeihin palmupuun,

Ja lempeen tuntiumme

Ja riemujen uinailuun.

10.

Vain tuskaan lootoskukan

Saa loisto auringon;

Pää kallellaan se uinuu,

Ja yö sen mielessä on.

Vain kuu on kukan sulho,

Se valveille vienon saa,

Ja lempeät kukkaskasvot

Vain kuulle se paljastaa.

Se väikkyy, säikkyy, hehkuu,

Vait taivohon tuijottain;

Se tuoksuu ja itkee ja värjyy

Sulon lempensä vaivoja vain.

11.

Rein-virtaan värähdellen

Luo päilyä pintaan veen

Tuo uljas, pyhä Köllen

Siin' uljaine doomineen.

Näät doomissa kuvan ylhän,

On kultanahkalla tuo;

Se kaihoon tieni jylhän

Viel' lempeän säteen luo.

Kukat, enkelit siinä leijas

Yli Äiti-Neitsyen;

Suu, poski ja silmä seijas

Oli kultani ilmeinen.

12.

On mailma tuhma, kateekas,

Yhä kurjemmaks se kääntyy!

Sa armas laps, sun maineestas

Moni ilkkuva lausunto ääntyy.

On mailma tuhma, kateekas,

Ja se hylki sun heitoksi asti;

Ei tiedäkään se sun suukkojas,

Miten polttavat hurmaavasti.

13.

Armas, nyt sen sanonetkin:

Lietkö utukuva vaan,

Joita kesän viilein hetkin

Laulaja luo aivoissaan?

Ethän kai! ei tuota suutas,

Silmää, joss' on tenho tuo,

Sulon sievää lapsekkuuttas,

Niit' ei runoniekka luo.

Veriyököt, hirmuliskot,

Sepikäärmeet, pedot, kyyt,

Vain nuo Louhen häijyt siskot

Loivat runoniekan lyyt.

Mutta sull' on oikkus ainot,

Vienon armaat kasvos nuo

Ja nuo katsees viekkaat, kainot, —

Niit' ei runoniekka luo.

14.

Veenus-Afrodiiten-moisena

Loistoss' säihkyy armahan';

Sillä hän on kainaloisena

Toisen miehen morsian.

Sydän, sydän kaikkisietävä,

Viha pois sa heitä vaan.

Kärsi, kestä, — pikku vietävä

Teki tuon vain turhuuttaan.

15.

Niin, viha pois, jos sydän sortuiskin!

Ikimennyt kulta! — vihaa kantaisin?

Vaikk' kivihohtein säihkyy vaattehes,

Ei sädekään käy yöhön sydämes.

Sen aikaa tiedän. Näin sun unissain

Ja synkän yön näin sydämessäs vain

Ja käärmeen näin, mi syö sun sydäntäs,

Näin, kulta, kuink' on kurja elämäs.

16.

Niin, kurja oot, en vihaa kanna, en; —

Oi, kulta, jäimme kurjiks kumpikin.

Siks kuin saa kuolo sairaan sydämen,

Oi, kulta, jäämme kurjiks kumpikin.

Kai pilkan nään, mi liehuu huulillas,

Ja silmässäs nään uhman säihkettä,

Nään ylpeyden, mi kaartaa poveas,

Ja sentään kurja, kurja oot, kuin mä.

Suus tuskaan vääntyy, kun jäät yksin vaan,

Nuo silmäs salaa kaihtuu kyynelin,

Vait uljas poves vertyy haavojaan, —

Niin, kulta, jäimme kurjiks kumpikin.

17.

Ja jos tietäisi kukat pienot,

Miten syämeni vertyy pois,

Niin kanssani itkis vienot

Ja hoivaa tuskaani tois.

Ja jos tietäisi satakielet,

Miten mieli on sairas tää,

Niin kaikuis ilmanpielet

Ilolaulua virkistävää.

Ja jos tietäis tätä huolta

Nuo kultatähdet vain,

Ne luokseni liitäis tuolta

Jo lohtuja kuiskuttain.

Tää kaikki ei kuulu heihin,

Vain yksi tietää tän:

Hän raasti mun repaleihin,

Repi repaleiks syämeni hän.

18.

He juoruja sulle toivat,

He itkivät säälin veet!

Mut miss' ois sieluni hoivat,

He eivät ilmaisseet.

Oli kellossa ääntä, — sen tiesi! —

He puistivat päätähän;

Olin häijy ja musta miesi,

Ja sa uskoit kaiken tän.

Mut seikkaa häijyisintä

He eivät tienneet vain;

Mä häijyintä, typerintä

Olin hellinyt rinnassain.

19.

Maa kauvan kantoi talven leimaa,

Mut kevät nyt juhlia arrangeeraa;

Nyt hymyy luonto ja riemuiten keimaa,

Mut tuo ei vaan mua intresseeraa.

Kukat tuoksuvat, kellot kaikuvat mailla,

Ja linnut kuin kirjassa konverseeraa;

Mut jutteluun olen halua vailla,

Pää kaiken turhuutta filosofeeraa.

Olo seuroissa on niin fånimaista,

Hyvä ystäväkin mua irriteeraa; —

Syy siinä: he armasta vienokaista,

Jota slåasin, "rouvaksi" tituleeraa.

20.

Tuoll' yksin Pohjan honka

On kankaalla, nuivapää.

Se nukkuu, valkovaippaan

Sen peittää hanki ja jää.

Se uinuu palmupuusta,

Itämailla mi kaukana on,

Mi vait ja yksin nääntyy

Ikipaahteessa aavikon.

21.

Ma suurten tuskain syihin

Teen lauleloiset pienot;

Ne nostavat siipensä hienot

Ja liitävät sydämyihin.

Ne jo lemmityn löysivätki,

Mut pois ne jo kaihoten palaa,

Ne palaa ja kaihoten salaa,

Mitä kurjuutta sydän kätki.

22.

Poroporvarit juhlamiellä

Käy maihin ja metsiin päin;

Kuin jäärät he hyppii tiellä

Sulo luontoa tervehtäin.

He ihailee näkötorvin

Romanttista maisemaa;

He nauttii pitkin korvin,

Kun varpunen ruikuttaa.

Mut ikkuna peitetty mulla

On mustin uutimin;

Nuo aaveeni vierailulla

Käy luonani päivälläkin.

Saa vanha lempeni ilmiin,

Taas haudasta hiipii tää;

Käy kyynelet sille silmiin,

Ja mieleni viehkeäks jää.

23.

Ja poika lempii neittä,

Mi toista on katsellut;

Mut toinen se lempii toista

Ja on hänet kihlannut.

Heti neito kiusalla ottaa

Ens parhaan miehen noin,

Mi vastaan tupsahti tiellä;

Nyt poika on onnetoin.

Tuo vanha juttu on vainen,

Mut aina se uudeks saa;

Ja kelle noin kävi juuri,

Sydän hältä se ratkeaa.

24.

Kun laulun soivan kuulen,

Min muinoin lauloi hän,

Niin tuskasta melkein luulen

Tän sydämen särkyvän.

Mun vie jokin kumma kaipuu

Pois metsiin, vuorillen;

Siell' itkuun kaiho haipuu

Tää ylenpalttinen.

25.

Luo katseensa kukat kaikki

Päin taivasta säihkyvää;

Nuo vuolahat virrat kaikki

Meren säihkyvän helmahan jää.

Ne liitävät lauluni kaikki

Luo kultani säihkyvän sun, —

Pois kanssanne itkuni viekää,

Te murheiset lauluni mun!

26.

Ma unta kuninkaanlapsesta näin,

Min kasvot kalpeina hohti;

Puun siimeess' istuimme vierekkäin,

Ja hän painui rintaani kohti.

"En tahdo isäs purppuraa,

En timanttikruunua varmaan,

En tahdo kultaista valtikkaa,

Sua itseäs tahdon, armaan'."

Hän päätään puisti: ""Ei käy se päin,

Mun peittää haudan multa,

Ja öin mä vain tulen luokses näin,

Kun niin sua lemmin, kulta.""

27.

Me, lemmitty, venhossa kahden

Vait istuimme haaveillen.

Oli yö, ja laskimme hahden

Yli aavain usvaisten.

Oli henkiensaari tiellä,

Min kuutamo loistoon loi;

Soi sävel vienoinen siellä,

Sumusarjat ne karkeloi.

Yhä vienommin sointui tenho

Ja värjyi hämäriin;

Mut sivutse vain ui venho

Meren aavoja toivottomiin.

28.

Taas valkokäsi vilkkuu,

Min vanhat sadut toi,

Nyt hilkkuu ja nyt kilkkuu

Ja taikamailta soi,

Miss' suuret kukat kuiskii

Yön tenhoon lempeään

Ja toisillensa huiskii

Häämietteet mielessään; —

Miss' ikihongat huohuu,

Kuin hymni huminois,

Ja lähteen suihku kuohuu,

Kuin tanssin sävel sois; —

Mut lemmenlaulut kaikaa

Niin ihmeen suloiseen,

Ja kaikk' on sulo taikaa,

Mi hurmaa ihmeineen!

Jos sinne tulla voisin!

Siell' elpyis sydämen',

Siell' ilman huolta oisin

Ja vapaa, riemuinen!

Tuon toivon maan ja uskon

Nään usein unissain;

Mut säihkeess' aamuruskon

Kaikk' usviin haihtuu vain.

29.

Sua lemmin, lemmin mä vieläkin,

Ja mailma jos raukeaisi,

Sen raunioista ilmoihin

Viel' lempeni lieskahtaisi.

30.

Mun lempeni lieska tumma

Se säihkyy loistossaan,

Kuin tarina kaihosa, kumma,

Suviöin jota kerrotaan.

"Vait taikapuiston tiellä

Nyt astuvat nuoret nuo;

Satakielet ne laulavat siellä,

Kun siimehet valoon luo.

"Sydän kylmä on neidon nuoren,

On ritari polvillaan.

Tuli silloin peikko vuoren, —

Läks neito kaikkoamaan.

"Ja ritari veriin raukee,

Käy peikko kammiohon." —

Kun hautani kerran aukee,

Niin tarina loppunut on.

31.

He suutuksiin mun saivat

Ja kiukkuun kalpeaan,

Nuo toiset lemmellänsä,

Taas toiset vihallaan.

He leivän myrkytti multa,

Kaas sappea juotavaan,

Nuo toiset lemmellänsä,

Taas toiset vihallaan.

Mut ken toi kiukkujen kiukut

Ja suutusten murheen tän,

Mua ei hän vihannut koskaan,

Eik' koskaan lempinyt hän.

32.

Teepöydässä seura hieno

Ties lemmestä paljonkin.

Oli naisissa tunnelma vieno

Ja herroissa esteettisin.

"Tosi lempi on plaatonilainen",

Hovineuvos jankutti siin.

Hymy rouvan on iroonimainen,

Mut sentään hän huokas: "niin!"

Ja rovasti puhki ja henki:

"Jos lemmimme aistillisiks,

Niin tärvimme terveydenki."

Heti songersi neiti: "ah, — miks?"

Ääns kreivitär kaihokielin:

"Oi, lempi on *une passion*!"

Lasin tarjosi viehkein mielin:

"Se on teille, herra Baron."

Sija tuoss' oli jouten ainoin,

Miks siinä et istunut?

Ja oisit suin niin kainoin

Sun lempeäs kertoillut.

33.

Ovat myrkkyä lauluni täynnä —

Miten toisin olla voi?

Sä itsehän vuodatit myrkyn,

Min raitis rintani joi.

Ovat myrkkyä lauluni täynnä —

Miten toisin olla voi?

On rinnassain moni käärme

Ja sa itse, kultani, oi!

34.

Ma vanhaa untani jälleen näin:

Ens yö oli toukokuuta,

Puun siimeess' istuimme vierekkäin

Ja vannoimme uskollisuutta.

Me vannottelimme ja vannoimme niin,

Me itkimme riemuiten, surren;

Ja ettei jäis valat unhoksiin,

Mua sormehen näykkäsit purren.

Oi, lemmitty kirkassilmäinen,

Sua näykkäsuista piikaa!

Kai asiaan kuului vannominen,

Mut näykkiminen oli liikaa.

35.

Ma vuoren huipulla seison

Ja tuntehikkaaksi saan.

"Oi, jos ma lintu oisin!"

Ma huokaan ja huokaan vaan.

Jos siivekäs pääsky oisin,

Niin lentäisin luokses pois,

Ja pesäni pieni mulla

Sun ikkunassas ois.

Jos satakieli ma oisin,

Niin lentäisin luokses pois,

Ja sulle lauluni illoin

Ne lehmuksen siimeistä sois.

Mut jos ma pöllö oisin,

Heti lentäisin rinnoilles;

Sä pöllöjä suosit ja terveeks

Teet tuskat pöllöjes.

36.

Ma unissani itkin,

Näin hautasi unissain.

Ma nousin, ja vielä kyynel

Se virtasi poskillain.

Ma unissani itkin,

Näin unta, sä hylkäsit mun.

Ma nousin ja muistoja itkin

Sun, kauvan kaivatun.

Ma unissani itkin,

Sa taas olit ystäväin.

Ma nousin, ja vieläkin juoksee

Tää kyynelvirta näin.

37.

Jo lentää tähti tuolta

Alas taivaalta säihkeestään!

Se lemmen tähti lienee,

Min katoovaksi nään!

Jo nuoresta omenapuusta

Moni kukka ja lehti läks.

Jo saapuu ilkkuva tuuli,

Ja ne jää sen heiteltäväks.

Suuss' salmen joutsen joikuu

Ja soutaa yksikseen,

Ja hiljemmin yhä laulain

Se vaipuu hautaan veen.

Niin hämärtyy ja tyyntyy!

Pois lehdet jo liitivät kait,

On sirpaleiks särkynyt tähti,

Ja joutsenlaulu on vait.

38.

Tien ristiin haudatuks joutuu,

Kun itsensä surmas ken;

On sininen kukka siellä,

Suursyntisen kellonen.

Tien ristiss' seisoin ja itkin;

Yö kylmi aaveinen.

Kuun hohteessa verkkaan heilui

Suursyntisen kellonen.

39.

Nuo vanhat, pahat laulut

Ja häijyt unet nuo,

Me nyt ne haudatkaamme;

Sa suuri arkku tuo.

Jos jotain arkkuun lasken,

Mut se jää myöhempään;

Ei Heidelbergin amme

Nyt siihen riittäiskään.

Ja kuolinpaari vankka

Tuo paksu, mahdoton,

Ja pitempi se olkoon,

Kuin Mainzin silta on.

Hae kakstoista jättiläistä,

Joill' olkoot olkapäät,

Kuin Pyhän Kristofin, jonka

Sa Reinin Kölnissä näät.

He arkun jo pois saa kantaa

Ja mereen sen upottaa;

Jos suuri onkin arkku,

Se suuren haudan saa.

Mut miksi on niin suuri

Ja raskas arkku tää?

Ma lempeni siihen lasken

Ja kaikki tuskani nää.

III

Kotiintulo

1.

En tiedä, kuinkahan lienee,

Kun murhe mun valtaa näin;

Sen vanha tarina tiennee,

Mi ei mene mielestäin.

On vilpas, päivä jo peittyy,

Rein-virta tyynenä on;

Vain vuoren huippuhun heittyy

Säde ilta-auringon.

Siell' istui neito nuori,

Tuoll' yllä, kaunis maan,

Ja kultasäihkeessä suori

Hän kultakutrejaan.

Hän suori ne kultaisin kammoin,

Vain laulua laulellen;

Sen sävel on unhottu ammoin

Ja on valtavan tenhoinen.

Rein-laivurin nuoren mieltä

Saa hurjahan kaihoon tuo;

Hän ei näe kallionkieltä,

Vain ylös hän silmänsä luo.

Kai pohjahan nielussansa

Veet venhon ja laivurin vei,

Ja sen tenholaulullansa

On tehnyt Lorelei.

2.

On sydän, sydän synkkä,

Sees ilma on toukokuun;

Ma vanhan patterin päällä

Olen varjossa lehmuspuun.

Tuoss' alla kaivanto kirkas

On kaupungin hiljaisen;

Siin' ohjaa ruhtaan poika

Ja onkii viheltäen.

Mut vastassa hauskasti väikkyy

Eri ryhmissä kirjavat maat,

Huvihuoneet ja puistot ja rahvas

Ja karja ja niityt ja haat.

Tytöt pyykkiä valkaisuttaa

Ja nurmella ilakoi;

Helohelmiä mylly sinkoo

Ja kaukaa jumisten soi.

Tuoss' alla harmaan tornin

On vahtikoppi pien';

Punatakkinen, ryhdikäs poika

Siin' astuu, täsmii tien.

Hän leikkii musketin kanssa,

Mi välkkyy aamuhun,

Hän kunniat tekee, seisoo, —

Ma soisin, hän ampuis mun.

3.

Kun matkalla sattumalta

Ma kultani perheen näin,

Isä, äiti ja pikku-sisko

Mun tunsivat tervehtäin.

He kysyi, kuink' olin voinut,

Taas samassa vakuuttain,

Ett' en mä muuttunut ollut,

Mut ett' olin kalvas vain.

Ma tiedustin tädit ja mummot

Ja pitkäpiimäiset muut;

Ja ma pentua kysyin, jonka

Niin kiltisti luskutti luut.

Myös naitua kultaa ma kysyin,

Noin sivumennen vaan;

Sain ystävällisen tiedon,

Ett' oli hän viikoillaan.

Ja onnea toivotin silloin

Ja sievästi sammalsin,

Ett' terveiset lämpimät multa

He veisivät tuhansin.

Huus pikku-sisko väliin:

"Siro pentuni, kiltti niin,

On suureks ja hulluks tullut,

Ja Reiniin heitettiin."

Tuo pieni on ilmetty kulta,

Jos lainkin naurahtaa;

Sama silmien isku on hällä,

Mi mun niin kurjaksi saa.

4.

Kalarannalla istuimme siinä

Ja merta katseltiin;

Nuo iltausvat nousi

Ja täyttyi avariin.

Jo majakan loistot syttyi

Ja synnytti välkevyön,

Ja viimein kaukaa nähtiin

Viel' laiva retkillä yön.

Tuli puheeksi haaksrikot, myrskyt,

Merimiehet ja niiden työ,

Kuink' keskellä taivasta, vettä

Lyö tuskaks ja riemuksi lyö.

Tuli puheeksi kaukaiset rannat,

Maat etelän, pohjolan,

Miten kummat on mailman kansat,

Ja on kummia tapoja maan.

On Intiass' säihke ja tuoksu,

Ja kukkii aarniopuu,

Siell' ihmiset untelot, kauniit

He lootosta polvistuu.

Lapin-äijät on rähjäiset, pienet,

Päät litteät, luisevat luut;

He kurkkivat tulta ja paistaa

Merirosvoja irvissä suut.

Tytöt kuunteli hartahasti,

Ja ma viimein vait olin niin;

Ei laivaa näkynyt enää,

Hävis kaikki jo hämäriin.

5.

Sa kaunis saaren tyttö,

Tuo venhees rantaan päin;

Sa tänne nyt luokseni istu,

Niin haastamme käsikkäin.

Pääs syäntäni vastaan paina,

Älä niin mua pelkää vaan;

Joka päivähän itses uskot

Meren valtaan raivoisaan.

On syämeni myös meri suuri,

Meri vuosten, luoteitten,

Ja monikin kaunis helmi

Myös piilee pohjassa sen.

6.

Ja kuu on noussut vasta,

Se merta valaisee;

Ma syleilen armasta lasta,

Ja sydämet sykkielee.

Ma hempeen sulo huulten

Jään rannalle uinuksiin;

"Mitä kuuntelet pauhua tuulten?

Miks värjyvi kätes niin?"

""Se ei ole pauhua tuulen,

Veenneitojen laulu se on;

Ma siskoni äänen kuulen,

Mi vaipui aaltohon.""

7.

Mustiin pilviin peitettyinä

Nukkuu taatot ylhän taivon,

Ja me heidän kuorsatessaan

Kestää saamme säitten raivon.

Raivomyrsky! Säät ne riehuu,

Laivaraukkaa puskee, puistaa. —

Ken nyt tuulet hillitsevi,

Herrattomat aallot suistaa!

En voi estää, että myrskyy,

Että laineet töytää laivaan,

Ja ma kääriydyn jo vaippaan,

Maataksein kuin taatot taivaan.

8.

Jo tuulelle nostaa lakkiaan

Nuo lakkipäiset tyrskyt!

Se aaltoja pieksää vimmoissaan,

Ja jo ulvoo ja riehuu hyrskyt.

Meit' uhkaa musta pilven vyö,

Veet virtana valuu rankkaan;

On kuin jo meri ja vanha yö

Taas yhtyis alkusankkaan.

Mut lokki, mastohon kieppoutuin,

Vain kirkuu, kuin riivattu oisi;

Se väippyy siinä ja surkein suin

Nyt meille tuhoa toisi.

9.

Kun varhain sivu huonees

Käyn aamua henkimään,

On riemuni, armas lapsi,

Kun ikkunassa sun nään.

Mua mustat silmäsi tutkii, —

Kai tuota katsees ties:

"Ken liet, mikä sulla on vaiva,

Sa vieras, sairas mies?"

Olen laulaja saksalainen

Ja kuuluja Saksanmaan;

Kun mainitaan nimet parhaat,

Myös mun se mainitaan.

Mikä vaivani, lapsi, — sen tietää

Moni miehiä Saksanmaan;

Kun mainitaan pahin tuska,

Myös mun se mainitaan.

10.

Loi ilta mereen hohdettaan

Sen viime välähdyksin;

Kalarantahan jäimme istumaan,

Me istuimme vait ja yksin.

Ja usvat häilyi, kuohui veet,

Vait lokki väippyen lensi,

Ja armaat, suuret kyyneleet

Kirkkaina silmiis ensi.

Näin niiden putoovan kädelles

Ja vaivuin jalkais juureen;

Pois kyynelet valkokätöses

Join tuskain sääliin suureen.

Siit' asti ruumiini riutuu näin,

Ja ma kuolen kaihoon vainen; —

Hän kyynelillään kylmin päin

Minut myrkytti, onneton nainen.

11.

Veenpiirin takaa kaukaa

Kuin kangastus ilmaantui,

Ja kaupunki torninensa

Siin' iltausvissa ui.

Saa kostea ilmanhenki

Veet harmaat liikkumaan;

Vait murheista kulkua soutaa

Mua laivuri purressaan.

Viel' aurinko kerran nousee

Veen pinnasta ilmoihin;

Sen säihkeessä nään mä paikan,

Miss' armahan hukkasin.

12.

Ja neito huoneessa nukkui,

Kuu sisään säteensä loi;

Siell' ulkona hilkkui ja kilkkui,

Ja valssinsävel soi.

"Toki ikkunasta ma katson,

Ken untani häiritsee."

On kuolleen luuranko siellä,

Ja se soittaen laulelee.

""Sa lupasit tanssiin tulla,

Mut söitpäs sanasi vaan;

Tule pois! nyt tanssit on tänään,

Ja ne tanssit on kirkkomaan.""

Se neidon hurmas ja huimas,

Hänet huoneesta viehättäin;

Hän ruottoa seuras, mi soittain

Läks käymähän eelläpäin.

Se soitti ja tanssi ja hyppi

Ja kalkutti nikamiaan,

Ja se nyökkyi ja nyökkyi kallo

Kuun hohteessa kamalaan.

13.

Mä synkissä haaveiluissa

Hänen kuvaansa katselin,

Ja salaa armaat kasvot

Ne elää jo alkoikin.

Ja hymy ihmeen hieno

Jo huulille ilmaantui;

Kuin kaihokyynelissä

Hänen silmänsä kirkkaat ui.

Myös multa kyynelet virtas

Pois pitkin poskia mun, —

Ja, oi, en uskoa saata,

Ett' tottakin hukkasin sun!

14.

Ma kovanonnen Atlas! Maailmaa,

Mun koko tuskain mailmaa täytyy kantaa,

Ma kannan kantamattomia, vaivaan

Jo sortuu sydän-kulta.

Sa sydän ylpeä, sa tahdoit nää!

Sa tahdoit hurjan onnellinen olla,

Tai kurjan kurja, sydän ylpeä,

Ja olet kurjan kurja.

15.

Mitä tiennee ainoa kyynel,

Mi silmää kaihtaa näin?

Se entisaioilta vielä

On jäljellä silmässäin.

Oli kirkkaita siskoja sillä,

Mut kaikki on haihtuneet;

Oi, tuskien, riemujen kanssa

yötuulehen haipui veet.

Ja usvihin haipui tuike

Myös sinitähtösten,

Mi mulle riemut ja tuskat

On hymyillyt mielehen.

Oi, myöshän itse lempi

Se haihtui, kaihtui pois!

Tää vanha, ainoa kyynel

Se myös jo haipua vois!

16.

He toisiaan lempi, mut siitä

Ei hiiskunut kumpikaan;

Niin vihoin he toisiinsa katsoi

Ja riutuivat rakkauttaan.

Ja jo eroon he joutui ja enää

Näki toisensa unessa vaan;

Oli aikaa he kuolleet ja tuskin

Sitä itse he aavistikaan.

17.

Syysillan kelmeä täyskuu

Se katsoo pilvistään;

Liki hiljaista kirkkomaata

On pappila yksinään.

Siell' äiti Sanaa lukee,

Ulos poika se tuijottaa,

Ja tytär vanhempi uinuu,

Mut nuorempi virkatuks saa:

"Voi, taivas, päiviä näitä,

Miten nuhjuvat hiljalleen!

Vain keitä kun hautaan vievät,

Saa jotain nähdäkseen."

Ylös kirjasta katsoi äiti:

"Ei erhetyt, — tiedän mä, kaks

On kuollut, siitä kun vietiin

Sun isäs haudattavaks."

Tytär vanhempi haukottelee:

"En tänne mä nälkään jää,

Menen huomenna kreivin luokse,

Hän on rikas ja pyörällä pää."

Mut poika naurun päästää:

"Viis sissiä Tähdessä juo,

He kultaa laittaa, ja heiltä

Pian taitoja tää mies tuo."

Jo äiti raamatun nakkaa

Pojan laihoihin nystyriin:

"Vai vieläkö, häijy henki,

Jäät maantierosvoks niin!"

Soi koputus ikkunalasiin,

Käden näkee he viittovan:

Isä-vainaja siinä seisoo

Pyhäviitassa saarnaajan.

18.

Kun pirua huusin, hän saapuikin,

Ja mun hän sai ihan ihmeihin;

Ei ruma hän ollut, ei rampakaan,

Mies hauska ja hieno kerrassaan.

Hän mies on parhaissa voimissansa,

Siro, höyli ja ihmistuntija kanssa.

Hän taitava diplomaatti on,

Ja hän selvitti kirkon ja valtion.

On kalvas hiukan, mut niin käy noiden

Sanskriitin ja Hegelin tutkijoiden.

Häll' lempipoëtana viel' on Fouqué.

On kritikoimasta muuten hän laannut,

Näet toimen tän oli huostaansa saanut

Hänen mainio mummonsa Hekatee.

Hän juridiikkaani kehui kovin,

Sitä aiemmin myös oli tutkinut tovin.

Ja ystävyys, jota osoitin,

Oli kallis hälle, ja syystäkin,

Ja hän tiedusti, eikö viime vuonna

Jo kohdattu Espanjan lähetin luona?

Kun niin häntä tarkkasin, selvis juttu,

Ja hän oli vanha, hyvä tuttu.

19.

Nuo pyhät kuninkaat itämaan

He tiedusti kulkeissansa:

"Kai tästä tie käy Betlehemiin,

Rakas vanha ja nuori kansa?"

Ei nuoret, ei vanhat he tienneet vaan,

Ja kuninkaat eelleen kulki;

He seuras tähteä tuikkivaa,

Mi vienona leimahti julki.

Yli Joosefin huoneen se seisattui,

He käy yli kynnyshirren;

Ja karja se mylvi, ja itki laps,

Pyhät kuninkaat alkoivat virren.

20.

Kaks lasta oltiin, lapsi,

Kaks pientä, rattoisaa;

Me ryömimme kanakoppiin

Ja piilimme olkien taa.

Kuin kanat kotkotimme,

Ja siinä jos kulki ken, —

"Kykerikyy!" hän luuli

Nyt kukon lauluksi sen.

Oli arkku kartanolla,

Sen seinät paperoin,

Me muutimme sinne, ja oltiin

Muka ylhäisöperhe noin.

Ja naapurin vanha kissa

Tuli aina vieraisiin;

Heti kumarrus, niiaus sille,

Ja siinäkös kursailtiin.

Sen vointia tiedustimme,

Osanottoa teeskellen;

Moni vanha kissa on kuullut

Nuo lauseemme jälkeen sen.

Myös haastoimme järkevästi,

Kuink' aiat muuttuu näin,

Miten nuoruudessamme kaikki

Oli toisin ja paremmin päin;

Miten lempi ja usko ja hyveet

Jo mailmasta katoaa,

Miten kahvin hinnat on nousseet,

Ja rahaa ei nähdä saa! — — —

On poissa jo lastenleikit,

Pois kaikki vierähtää,

Raha, mailma ja aika, — ja sinne

Hyve, lempi ja usko jää!

21.

On sydän raskas, kaihomiellä

Mä entisaikaa muistelen;

Ol' ennen maassa rauha vielä

Ja ihmiselo herttainen.

Nyt kaikki on kuin nurin vainen,

Sä nälkää näät, teet kilvoin työs!

On kuollut isä taivahainen,

Ja perkele on vainaa myös.

Ja kaikki on niin kylmää, jäistä,

Niin synkkää, nurjaa, kiperää;

Jos ei ois lemmen kipinäistä,

Ties, kuinka oikein kestäis nää!

22.

Kuin kukka olet kaino,

Niin kuulas, vienoinen;

Sua katselen ja kaiho

Mun hiipii mielehen.

Mun on, kuin rukoilla täytyis

Mun vait käsi kutreillas,

Ett' aina sa oisit, vieno,

Niin kaino ja kuulakas.

23.

Laps, se ois vain turmiokses,

Ja ma niin koin järjestellä,

Ettei mulle hellään hehkuis

Koskaan enää lempes hellä.

Mut kun onnistuinkin siinä,

Sitä usein melkein itkin,

Ja ma usein mietin sentään:

Jos mua sentään lempisitkin!

24.

Ei kasvot kalvaat ilmaissut siis,

Mitä tuskia rinta sulki?

Vai tahdot, että ylväs suu

Tois nöyrät pyynnöt julki?

Oi, liian ylvääks jäi tää suu,

Se suudella, leikkiä sai vaan;

Se sanan ilkkuvan lausua vois,

Kun kuolen lemmenvaivaan.

25.

Ma tahdoin luokses tulla

Ja viipyä rinnallas;

Ei ollut aikaa sulla

Sun kaikilta toimiltas.

Ma lausuin sieluni innoin:

"Sua yksin mä lemmin ain!"

Sa nauroit täysin rinnoin

Ja pilkoin niiasit vain.

Sä vielä kiihdytit, kulta,

Mun lemmenmurheitan',

Ja viimein sä kielsit multa

myös lähtösuudelman.

En itseän' ammu varmaan,

Vaikk' asiat on huonosti päin!

Tän kaiken, tiedä, armaan',

Jo kerran ennenkin näin.

26.

Elo, mailma on liian hajanainen, —

Jos professoreihimme lähtisin vainen!

Vain paikkaustyöthän on virkana hupsuin.

Elon laittavat kuntoon ja systeemiin,

Yömyssyineen ja viittansa tupsuin

He luomisen aukot tukkivat kiin.

27.

On illalla vieraita heillä,

Talo tulten säihkeessä on.

Nään kirkkaassa ikkunassa

Utuvartalon liikunnon.

Sä et mua nää, tääll' yössä

Olen alhaalla yksin vain;

Et myös, et myös sä nähdä

Voi öiseen rintahain.

Sua öinen rintani lempii,

Se lempii ja ratkee, oi!

Se värjyy ja vertyy kuiviin,

Mut et sitä nähdä voi.

28.

Ma soisin, ett' yhteen sanaan

Koko tuskani mahtua vois,

Sen hauskoille tuulille heitän,

Ne hauskasti vie sen pois.

Ne luokses, lemmitty, vievät

Tuon sanan tuskaisen;

Sa kuulet sen joka hetki,

Joka paikassa kuulet sen.

Ja kun olet uinunut yöksi,

Kun tuskin on silmäs kiin,

Sua ahdistain sana seuraa

Sun uniis sikeimpiin.

29.

On timantit sulla ja helmet,

Mitä ihminen pyytää voi,

On ihanimmat silmäs, —

Mitä vielä sä mielit, oi!

Sun silmäis ihanuutta

Nyt uljas joukko soi

Ikilaulujen ihmeellisten, —

Mitä vielä sä mielit, oi!

Sun silmäs ihanaiset

Ne turmion mulle toi,

Ja onneni juurin ne raasti, —

Mitä vielä sä mielit, oi!

30.

Kellä ensi lempi, hän on

Toiveittakin kuningas;

Ken se lempii toisen kerran

Toivotonna, narri on.

Niinpä, narri, — jälleen lemmin

Vastalempeä mä vailla;

Päivä, kuu ja tähdet nauraa,

Ja ma nauran myös — ja kuolen.

31.

Tiesi, minne lie tuo huima

Tyttö päässyt majoihin;

Kiroillen ma sadesäässä

Juoksen halki kaupungin.

Majapaikast' toiseen tässä

Olen päivän hypännyt,

Suurisuilta viinureilta

Turhaan häntä kysellyt.

Silloin nään sun ikkunassa,

Ja sa viitot, naurat niin.

Tiesinkös sun majaan käyväs

Ensi luokan hotelliin!

32.

Mikä valhe suudelmissas!

Miten hurmaa teeskelys!

Sulo pikku petoksissas,

Suloisempi pettymys!

Miten väistänetkin, armaan',

Tiedän, minkä sallit sä!

Mitä vannot, uskon varmaan,

Mitä uskot, vannon mä.

33.

Lumivalkeille olkapäilles

Mä pääni painaa saan,

Ja varkain kuuntelen, minne

Käy sydämes kallistumaan.

Nuo sini-husaarit soittaa

Ja tulee portilta päin;

Mun huomenna aikoo heittää

Sydänterttuni, ystäväin.

Ja jos minut huomenna heität,

Niin viel' olet tänään mun,

Ja armaassa syleilyssäs

Sitä vienommin uneksun.

34.

Nuo sini-husaarit soittaa

Ja lähtee portista pois:

Tulen luoksesi, kulta, ja tässä

Nyt ruusuvihko ois.

Oli nuo koko hurjat kestit!

Sotamiestä kuin vitsaus!

Myös sydämessäs sulla

Oli täysi majoitus.

35.

Mut kastraatit ne voihkii,

Kun läksin mä laulamaan;

Ne voihkii ja ne oihkii:

"Sa laulat niin karkeaan."

Niin alkaa laulun oivat

Nuo äänöset pienoiset,

Kuin kristalli ne soivat,

Nuo hienot ja vienoiset.

Ne laulaa lemmenvaivan

Ja lempivän hekkumaa;

Ja naiset itkuun aivan

Tuo taidenautinto saa.

Suomentanut *Oskar Uotila*.

36.

Valleilla on Salamankan

Ilma leutoa ja lauhaa;

Siellä armaan Donnan kanssa

Nautin suvi-illan rauhaa.

Kaunokaisen norjaa vartta

Käsivarsin kiedon vankkaan,

Sormin autuain ma tunnen,

Kuinka rinnat aaltoo rankkaan.

Mutta lehmuksista kuuluu

Kuiske, tuskallinen melkein;

Synkkä vuo tuoll' alla kuohuu

Häijyin, kovanonnen elkein.

"Ah, Sennora, aavistan sen,

Religat[1] saan tästä kyllä;

Salamankan valleill' oomme

Viime kerran kävelyllä."

[1] Erot yliopistosta.

37.

Hämyään luo kesäilta

Yli metsäin, kukkaniittyin;

Kultakuu se hoivaa tuoden

Katsoo maahan taivahilta.

Puron luona oikut ilkkuu;

Matkamies voi loiskeen kuulla,

Jokin henkii siimehissä,

Vetten vyössä jotain vilkkuu.

Siinä vetten suvannossa

Salaa kylpee keijo kaino;

Olkapää ja valkokaula

Vienoon hohtaa kuutamossa.

38.

Yö on vierahilla mailla, —

Jalka raskas, sairas mielen';

Silloin siunauksen lailla

Sulo kuu se loistaa tiellen'.

Sulo kuu, sun sätees saivat

Öiset kauhut kaikoksihin;

Mielestäni haihtuu vaivat,

Silmä heltyy kyynelihin.

39.

On kuolo kylmä, kolkko yö,

Ja elo vilpas päivä on.

Jo hämyy, uneen vaivun,

Mun uuvutti päivän työ.

Yli hautani lehmus huminoi,

Miss' satakieli laulelee;

Soi laulussa lempi, lempi,

Sen uinuja kuulla voi.

IV

Romansseja

Pekka Parka.

1.

Ja Hannu ja Kerttu tanssivat vaan,

Ja silmät ne säihkyy armaat.

On Pekka vait, ei liikukaan,

Ja kasvot on tuhkanharmaat.

Ja Hannu nyt Kertun sulhanen on,

Koruvaatteissa viettää he häitä.

Mut Pekka parka työpuvuss' on

Ja puree kynttensä päitä.

Ja Pekka ääntävi alla päin

Ja katsoo murhein noita:

"Oi, jollen ois toki järkevä näin,

Täss' syntyis turmioita."

2.

"Lyö tuska rintaa ahdistain,

Kuin palkeet särkis pajaa;

Jos minne vain ma työhön sain,

Se pois mun sieltä ajaa.

"Luo lemmityn se vie mun ain,

Kuin vois mua Kerttu lientää;

Mut kun ma nään nuo silmät vain,

Taas pois mun täytyy rientää.

"Ma vuoren huiput kaikki hain,

Siell' yksin käydä pyyhkin;

Ja vait kun seison murheissain,

Niin seison vait ja nyyhkin."

3.

Käy Pekka parka kähnystäin,

Kuin haamu, arkaan, alla päin.

Ja kadulla kun kalvaan näät,

Niin seisomaan sa melkein jäät.

Jää tytöt kuiskuin kaivon luo:

"Kai haudastaan on noussut tuo?"

Ei, neidot, näin on laita tän:

Käy vasta hautaan maata hän.

Hän kullastaan on pettynyt,

Siks paras päästä hautaan nyt,

Näet parhaan rauhan lepo tuo,

Mi unta mailman loppuun suo.

Krenatöörit.

Krenatööriä kaks käy Ranskaan päin,

Oli kumpikin Venäjän vanki.

Mut kun he pääsevät Saksaan näin,

He sieltä ei lähtöön hanki.

He murheita kuulivat Ranskasta juur:

Peri hukka jo voittajanki,

Oli lyöty ja pirstottu armeija suur, —

Ja keisari, keisari vanki.

Krenatöörit nyt itkevät rinnakkain,

Kun tiedot surkeat saavat;

Ja toinen ääns: "Oi, tuskiain,

Miten polttavat vanhat haavat!"

Mut toinen ääns: "Taru loppuun soi,

Ja voisin kanssas kuolla,

Mut mulla on vaimo ja lapset, oi,

Jotk' kaukana nääntyy tuolla."

"Ma vaimosta viis, ma lapsista viis,

Voin uhrata rakkaimmanki;

Jos on nälkä, he käykööt mieroa siis, —

Oi, keisari, keisari vanki!

"Suo mulle palvelus viimeisin,

Jos nyt tää päättyy vaiva;

Ota kanssasi Ranskaan ruumihin',

Sa hautani Ranskaan kaiva.

"Tää kunniaristi rinnallein

Sa pannos arkkuun myötä

Ja laske pyssy vierehein

Ja miekka vyölle vyötä.

"Niin makaan vait ja kuuntelen vaan,

Kuni vartia korvin vaisuin,

Kunis tykkien jyskehen kuulla saan

Ja kapsetta ratsujen raisuin.

"Yli hautani keisari ratsastaa,

Ma huomaan joukkojen ahdon;

Taas haudasta nousen ja puolustaa

Sua, keisari, keisari tahdon!"

Viesti.

Hoi! ylös joutuin, asemies,

Sä hyppää satulaan!

Ja kiidä linnaan Duncan'in

Pois halki salomaan!

Ja talliin hiivi, — istu vait,

Siks kuin sa rengin näät.

Niin kysy: "kumman tyttären

On kuninkaalla häät?"

Ja jos hän vastaa: "tumman on,"

Tuo viesti joutuinen.

Mut jos hän vastaa: "vaalean,"

Ei lie niin kiire sen.

Käy silloin köysimiehen luo

Ja nuora valitse,

Ja tule verkkaan, vaiti vaan

Tuo mulle käteen se.

Belsassar.

Jo keskiyö se eessä on,

Ja vait jo nukkuu Babylon.

Mut kuninkaanlinnass' yksin vaan

Tulet väikkyvät vielä ja meluillaan.

Belsassar juhlasalissaan

Nyt jatkaa juhla-atriataan.

Sotaseurue loistossa säihkyilee,

Ja viini maljoissa läikkyilee.

Ne kilkkuvat, maljat, he riemuiten juo;

On tuitun valtijan mieliksi tuo.

Jo kuninkaan posket hehkuaa,

Ja viini mielen huimaks saa.

Ja hurjaks siinä huimaantuin

Jumaluutta hän herjaa syntisin suin.

Hän pöyhkien herjaa, röyhkeäpää,

Ja joukkue riemuiten räyhähtää.

On kuningas käskyn lennättänyt;

Hovipoika on juossut ja palaa nyt.

Hän kultia päällään kantaen tuo;

On Jehovan temppelin ryöstöjä nuo.

Käsin riettain kuningas tempas niin

Pyhän maljan, mi reunaansa täytettiin.

Ja hän äkkiä tyhjensi pohjaan sen,

Suu vaahdossa huusi nyt ylpeillen:

"Sua, pikku Jehova, halveksin, —

Olen yksin valtija Baabelin!"

Mut tuskin soi sanat kauheat nää,

Niin salaa häntä jo peljättää.

Myös räikeä nauru mykkenee;

Vain kuolonhiljaus vallitsee.

Ja katso! ja katso! seinällen

Käy esiin kuin sormet ihmisen.

Ja ne seinään piirtää, piirustaa

Tulikirjoitusta ja katoaa.

Jääjäykkänä istuu kuningas,

Ja muoto on kalman kalvakas.

Sotaseurue kauhuun karmistuu

Ja istuu vait ja ääneti suu.

Käy tietäjät esiin, — ei yksikään

Tulimerkkejä pysty selittämään.

— Belsassarin, ennenkun loppui yö,

Hänen vartiajoukkonsa hengiltä lyö.

Pyhiinvaellus Kevlaariin.

1.

On ikkunassa äiti

Ja poika vuoteellaan.

"Sä etkö nouse, Vilhelm,

Nyt saattoa katsomaan?"

"Niin sairas olen, äiti,

En enää kuule, nää;

Ma Gretchen vainaata muistan,

Se sydäntä kirveltää."

"Tule! käykämme Kevlaariss,

Ota kirja ja rukousvyös;

Pyhä-Neitsyt sun tekee terveeks

Ja sairaan sydämes myös."

Sivu liehuvi kirkkolippu,

Soi kirkkovirtten vuo;

Ja Reinin Kölnin halki

Käy juhlasaatto tuo.

Ja äiti joukkoon lähtee,

Vie poian kanssahan,

He innolla yhtyvät kööriin:

"Oi kiitos Maarian!"

2.

On Kevlaarin Pyhä-Neitsyt

Nyt juhlahameessaan.

Niin paljon hällä on puuhaa,

On paljon sairaita maan.

Ja sairaat hälle kantaa

Jo uhriantimet,

Vahamuodot jäsenistään,

Vahajalat ja kätöset.

Vahakäden ken uhraa, hältä

Kipu kädestä katoaa,

Mut ken vahajalan se uhraa,

Hän jalkansa terveeks saa.

Tuli Kevlaariin moni rampa,

Hän nuoralla tanssii nyt,

Ja moni nyt viulua soittaa,

Min sormet ol' typistetyt.

Vahakynttilän äiti ottaa,

Sen sydämeks muodostaa.

"Tää Neitsyt-Äidille anna,

Hän huoles huojentaa."

Vahan poika huoaten ottaa,

Käy huoaten Maarian luo;

Sanat kumpuvi sydämestä

Ja silmistä kyynelvuo:

"Oi, puhdas, Armonsaanut,

Oi, Äiti Jumalan,

Oi, sulle, taivaiselle

Ma vaivani valitan!

"Köln-kaupungissa asuin

Ma äitini kanssa vain,

Köln-kaupungissa, jossa

On kirkkoja sadoittain.

"Ja naapuriss' asui Gretchen,

Mut nyt hän kuollut on, —

Tuon vahasydämen, terveeks

Sä tee sydän onneton.

"Tee, tee sydän sairas terveeks, —

Ma aina, ainian

Koko uskoni innolla laulan:

Oi, kiitos Maarian!"

3.

Ja sairas poika ja äiti

Jo nukkuvat huoneessaan;

Nyt sisään käy Pyhä-Neitsyt

Niin hiljaa hiipien vaan.

Hän kumartuu yli sairaan

Ja painaa kädellään

Nyt sairaan sydäntä hiljaa

Ja hymyillen katoo hän.

Sen unissaan näki äiti,

Ois nähnyt muutakin kai,

Mut valveille uinuksista

Hänet koirain haukunta sai.

Nyt siinä pitkällänsä

On poika, ja kuollut on;

Mut aamun hehkein hohde

Luo posket ruskohon.

Kädet ristihin äiti laski,

Tuns oudoksi oltavan;

Hän hymis hartain mielin:

"Oi, kiitos Maarian!"

Almansor.

1.

Doomissa Cordoovan kohoo

Ykstoistsataa pylväst' tuimaa,

Ykstoistsataa jättiläistä

Kantajana kuvun huiman.

Pylväill' on ja seinämillä

Yltä alas kirjailuita,

Ylhät lauselmat Koraanin

Siin' on kukkiin kiedottuina.

Maurit kunniakses, Allah,

Rakensivat moskees muinoin!

Mutta kaikki jo on mennyt

Synkkäin aikain synkkään kuiluun.

Tornista, jost' ain muezzin

Huusi kansaa rukoukseen,

Nyt soi kristittyjen kellot

Kaihoisasti äänin kumein.

Parvilta, mist' uskovaiset

Profeetasta lauloi julki,

Messun valhetöitä näyttää

Papit kaljupäät ja munkit.

Siin' on öykkää, kumarrusta

Eessä maalinaamain nukkein,

Humu käy, ja soi ja suitsuu

Vilkkuessa tuohustulten.

Siellä doomissa Cordoovan

On Almansor ben Abdullah;

Vait hän katsoo pylvässarjaa,

Ja hän hiljaa ääntäin puhuu:

"Oi, te pylväät, jättiläiset,

Allahille nousseet muinoin,

Nyt, te jäykät, palvelette

Kirottua kristikuntaa!

"Ajan pakkoon mukaannutte,

Tyynnä kannatte sen kuormaa;

Niinpä mielellein voin, heikko,

Minä myös jo rauhaa suoda."

Päänsä painaa hilpein mielin

Niin Almansor ben Abdullah

Alle kasteen pyhän maljan

Doomissa Cordoovan uljaan.

2.

Nopeaan hän doomist' astuu,

Huimaan kiitää ratsullansa;

Kutrit kosteat ne liehuu,

Keikkuu töyhtö hatussansa.

Tietä Alkoleaa kohden,

Guadalquivir-virran rantaa,

Missä mantelit ne kukkii,

Oranjit luo tuoksujansa;

Sinne kiitää ritar reipas,

Viheltää ja naurain laulaa;

Lauluun linnut riemuin yhtyy,

Sitä säistäin virta pauhaa.

Tuolla linnass' Alkolean

Asuu Clara de Alvares;

Isä sotii Navarrassa, —

Tyttären on päivät vapaat.

Torvien ja rumpuin räikkeen

Kuulee kaukaa jo Almansor,

Ja hän näkee tulten tuikkeen

Läpi linnapuiston varjon.

Linnass' Alkolean tanssii

Kakstoist' tummasilmää naista,

Kakstoist' tummasilmää herraa;

Tanssiss' uljain on Almansor.

Vilkkain mielin vallatonna

Liehuu hän vain perhon lailla,

Ja hän tietää sulo lausein

Mielistellä joka naista.

Isabellan pientä kättä

Suutelee hän, rientäin matkaan,

Istahtaa Elviran viereen,

Ja hän silmiin häntä katsoo.

Naurain Leonoralt' urkkii:

Onko nyt hän mieliks armaan?

Ja hän näyttää kultaristin,

Mi on kudottuna vaippaan.

Joka naiselle hän kuiskii,

Häntä lempivänsä sanoo;

"Totta kuin oon kristitty!" hän

Varmaan sata kertaa vannoo.

3.

Tuolla linnass' Alkolean

Hälvennyt on riemu, hilke,

Poistuneet on naiset, herrat,

Eikä enää tulet vilku.

Donna Clara ja Almansor

Ovat yksin saliss' siinä;

Yksin vain luo viime lamppu

Heidät valoon puolisiimeen.

Nojatuoliss' istuu donna,

Jakkaralla ritar istuu,

Ja hän raskaan päänsä uinuin

Laskee syliin armaan immen.

Ruusuvettä pullosesta

Valaa donna kaihomielin

Kutrillen Almansorinsa,

Jonka rinta huokuu, riehuu.

Sulo suukon viehkein huulin

Painaa donna kaihomielin

Kutrillen Almansorinsa,

Jonka otsa pilviin peittyy.

Kyyneliä vienoin silmin

Itkee donna kaihomielin

Kutrillen Almansorinsa,

Jonka värjyy huulten pielet.

Taas hän uinuu seisovansa

Nöyrin päin jo vettä tippuin

Tuolla doomissa Cordoovan, —

Kummat äänet korviin rinkuu.

Uljaat pylväät, jättiläiset,

Vihan vimmoin iestään yrmii;

Ei ne enää kestä kuormaa,

Ja ne huojuu, ja ne ryskii.

Ja ne hurjaan sortuu, suistuu,

Papit, kansa parkuu silloin,

Kupu ryskyin ruhjoutuu, ja

Ristin jumalat ne kirkuu.

V.

Harzvuorella ja Pohjanmeri

Hartzvuorella.

Proloogi.

Musta takki, silkkisukka,

Hennot liivit kiristeissä,

Sanat armaat, syleilytkin, —

Oi, jos vain ois sydän heissä!

Sydän rinnassa ja lempi,

Puhdas lempi sydämessä, —

Kuolla voisin, kaihojansa

Noiden tuossa teeskellessä.

Vuorimaille nousta tahdon,

Missä majat pienet tapaat,

Missä rintas kohoo suuri,

Ilman tuulet viuhuu vapaat.

Vuorimaille nousta tahdon,

Missä huojuu jylhät hongat,

Roiskii vuot, ja linnut laulaa,

Sekä lonkuu pilvenlongat.

Hyvästi, te salit liukkaat,

Hellät herrat, nainen hellä!

Vuorimaille nousta tahdon,

Mailmaa sieltä hymyellä.

Vuori-idylli.

1.

Vuoristoss' on maja pieni

Vuorimiehen iäkkään;

Siellä huojuu uljaat kuuset,

Kultakuu luo säteitään.

Huoneessa on nojatuoli,

Taiten tehty veistos sen;

Miekkonen, ken siinä istuu,

Ja ma olen miekkonen!

Jakkaraltaan tyttö laskee

Sylihini kyynärpään;

Silmät on kuin sinitähdet,

Suu kuin ruusu väikkeessään.

Ja nuo tähdet taivaansuuret

Siintää minuun katsoen;

Ja hän hienon sormen painaa

Ruususuulleen hymyillen.

Ei, ei meitä nää nyt äitis,

Hän vain kehrää ahkeraan;

Kitaraa taas isäs soittaa

Laulellen vain lauluaan.

Ja nyt tyttö hiljaa kuiskii,

Hiljaa vain ja varkahin;

Monta suurta salaisuutta

Minulle jo uskookin.

"Siitä kun näet täti kuoli,

Emme enää mennä voi

Metsälinnaan Goslarihin,

Siellä on niin kaunist', oi!

"Tääll' on taas niin yksinäistä

Kesken kolkon vuorimaan,

Majammekin talvisaikaan

Melkein lumeen haudataan.

"Olen pelvokas kuin lapsi,

Arka tyttö, taidoton;

Pelkään vuorenhaltioita,

Jotka yöllä liikkeell' on."

Äkkiä on vaiti armas

Säikyksistä sanoistaan,

Ja hän käsihinsä peittää

Sulo kasvot nopeaan.

Kuuset huojuu huminoiden,

Rukki hyrrää hyrryään,

Kitara se väliin helkkyy,

Väreillen soi ukon ään':

"Älä pelkää, lapsi pieni,

Valtaa häijyin haltiain!

Enkelit on, lapsi pieni,

Luonas vartioina ain!"

2.

Kuusipuu se vihrein sormin

Huiskii alhaan ikkunaan;

Kuu, tuo kurkistaja vieno,

Sisään valaa kultiaan.

Isä, äiti hiljaa kuorsaa

Likeisessä huoneessaan;

Mut me kahden salaa kuiskuin

Vielä jäämme valvomaan.

"Aivan usein rukoilevas

Oikein uskoa en voi,

Tuon sun huultes kylmän ilmeen —

Tokko rukous sen toi!

"Tuo sun häijy, ruma ilmees

Saa mun aina säikyksiin;

Mutta kumma kauhu haihtuu,

Kun nään hurskaat silmäs niin.

"Myös en uskovas sun luule

Todentotta uskoen. —

Uskotkos sa taivaan Isään,

Poikaan, Pyhään Henkehen?"

Lapsi kulta, jo ma lassa,

Äidin syliss' istuissan',

Uskoin taivaalliseen Isään,

Hyvään, ylhään, mahtavaan!

Joka kauniin maan on luonut

Ja sen kauniit ihmiset,

Luonut päivän, kuun ja tähdet,

Pannut niille kiertehet.

Kun niin mittaa karttui, lapsi,

Enemmän viel' ymmärsin;

Ymmärsin, ja järki varttui,

Ja ma uskoin Poikaankin;

Poikaan lempivään, mi lemmen

Lempeästi julisti,

Ja min rahvas, rahvaan tapaan

Palkaks ristiinnaulitsi.

Nyt, kun määräni on täysi,

Paljon luin ja paljon näin,

Sydän paisuu, ja ma uskon

Pyhään Henkeen syämestäin.

Hän se teki suuret ihmeet,

Tekee noita taas ja taas;

Hän löi maahan orjain ikeen,

Valtaherrain linnat kaas.

Vanhat kuolinhaavat sulkee,

Uusii vanhan oikeuden;

Vertaiset on kaikki kansat,

Aatelia ihminen.

Hän se häätää häijyt usvat

Sekä hirmuhoureet nää,

Jotka karkoittaen riemut

Meitä vastaan irvistää.

Sadat ritarit on taistoon

Pyhä Henki valinnut,

Tahtoansa täyttämähän,

Ja on heidät rohkaissut.

Kirkkaat kalvat heillä säihkyy,

Liehuu liput voitokkaat!

Laps, sa tahtoisit kai nähdä

Nämä uljaat sotilaat?

Niinpä, minuun katso, lapsi,

Katso rohkeasti vaan;

Minuss' itsessäin näät tässä

Pyhän Hengen sotilaan.

3.

Hiljalleen jo kuu käy kätköön

Vihantien kuusten taa,

Huoneessamme himmein liekein

Lamppu enää loimuaa.

Mut nuo sinitähdet loistaa

Kirkkaammin vain väikähtäin,

Huulten rusoruusut hehkuu,

Armas tyttö haastaa näin:

"Pikkuväki, tontut, meiltä

Leivät, voit vie varastain;

Illoin lukon taa ne pannaan, —

Poissa kaikki aamull' ain!

"Tontut myös ne kuorii kerman

Maidosta ja joka yö

Pytyn kannen auki jättää,

Jotta kissa loput syö.

"Mutta kissa onkin velho,

Myrskyöin näet luikkii tuo

Salaa henkivuorta kohden

Vanhain raunioiden luo.

"Siellä muinoin oli linna,

Uljas, aseloistossaan;

Ritarit ja rouvat, knaapit

Tanssi soihtutanssejaan.

"Linnan ja sen väenpä tenhos

Häijy noita-akka noin;

Jäämään rauniot vain jäivät,

Missä huuhkain löysi ko'in.

"Mutta mummovainaa tiesi:

Lausut sanan oikean

Yöllä paikall' oikealla

Oikeahan aikahan;

"Silloin rauniot ne nousee

Jälleen linnaks kirkkahaks,

Ritarit ja rouvat, knaapit

Taas käy tanssiin, kaks ja kaks.

"Mutta mies, mi sanan lausui,

Linnan ja sen väen saa,

Torvet tervehtii ja rummut

Riemuin nuorta valtijaa!"

Noinpa huulten ruususista

Puhkee tarukuvat nuo,

Armaat sinisilmät niihin

Tähtituikettansa luo.

Käteni jo kietoo pieno

Kultakutrein kierroksiin,

Lukee sormet sulosuukoin,

Hymyilee ja vait on niin.

Huoneessa on kaikki hiljaa

Ja niin hauskan viehkeää;

Pöydät, penkit, on kuin mulle

Tuttavat ois vanhat nää.

Tyynnä naskaa seinäkello,

Kitara se hiljaa vain

Itsestään jo soida alkaa,

Ja ma oon kuin unissain.

Nytpä oikea on hetki,

Saavuin paikkaan oikeaan,

Ja ma luulen, huulilleni

Sanan oikean ma saan.

Katsos, lapsi, häilyy usvat,

Sydänyö jo häämöttää!

Vuon ja metsän humu yltyy,

Vanha vuori heräjää.

Soitot, laulut kääpiöiden

Kautta rotkoin raikahtaa,

Ja kuin kevään kiihkoss' esiin

Kukkametsät versoaa.

Kukat uljaat, tarumaiset,

Lehdet ihmeen leveät;

Intohimon ahdistuksin

Tuoksuillen ne värjyvät.

Ruusut, kuni hurjat lieskat,

Loistaa kesken vehmastoin,

Liljat, kuni hohtopylväät,

Pilven pieliin kohoo noin.

Tähdet — kooltaan auringoita —

Katsoo lemmenhehkussaan,

Liljain teriin kumman suuriin

Valaa säihkevirtojaan.

Mut me itse, armas lapsi,

Muutuimme viel' enemmän;

Soihdut sekä kullat, silkit

Säihkyy meille silmähän.

Ylennyt oot prinsessaksi,

Majas linnaks korkeaks,

Ritarit ja rouvat, knaapit

Riemuin tanssii, kaks ja kaks.

Mutta mun nyt onkin linna,

Sinut sain ja kaikki nää;

Nuorta valtijaa nyt riemuin

Torvet, rummut tervehtää!

Paimenpoika.

Kuningas on paimenpoika,

Kunnas valtaistuin on;

Hänen päänsä päällä säihkyy

Kultakruunu auringon.

Jalkain juuressa on lampaat,

Hienot mielistelijät;

Vasikat ne ritareina

Keikaroi ja öykkivät.

Hovinarreina on jäärät;

Hovin soittotaiturit

Siin' on linnut, siin' on lehmät,

Huilusuut ja kellokit.

Soi ja hilkkuu, kilkkuu vienoon,

Ja niin vienoon kohajaa

Kosken veet ja uljaat kuuset, —

Kuningas jo uinahtaa.

Ministeri, koira, silloin

Hallitusta hoitaa saa,

Ja hän äreästi haukkuin

Arvoansa ilmoittaa.

Kuningas jo viimein ääntää:

"Hallitus vain vaivaa tuo;

Soisin pääseväni kotiin

Kuningattareni luo!

"Hänen sylihinsä lasken

Suloisesti uljaan pään,

Koko valtakuntan' laajan

Hänen silmissänsä nään!"

Pohjanmeri.

1.

Kruunaus.

Te laulut! Te lauluni oivat!

Nyt ylös aseihin!

Te torvia toitotelkaa,

Ja kilvelle nostakaa

Tää nuori tyttö,

Mi sydämeni vallitsee

Ja kuningattareni on.

Terve! nuori valtijatar!

Auringosta tuolta

Riistän mä säteet kultaiset

Ja kruunun niistä kiertäisen

Sun pyhään päähäs nyt.

Sinisilkistä liehuvan taivaanteltan,

Min poimuissa yöllä timantit säihkyy,

Ma leikkaan kalliin kaistaleen

Ja kruunausvaippana lasken sen

Yli ruhtinaallisten olkapäittes.

Hoviherroiksi sulle annan

Sironjäykät sonetit palmikkopäät,

Uljaat terzinit, sievät stanssit;

Ja juoksupoiaksi vitsini saat,

Hovinarrina fanttasiiani on,

Ja airunna, hymyyvä kyynel vaakunassa,

Olkoon huumori tää.

Mut itse, kuningattareni,

Mä etees polvistun,

Ja tunnustain sinut valtijaksi,

Ma purppurapieluksella

Tuon tarjokses

Sen järkeni hiutusen,

Min säälistä mulle viel' on jättänyt

Valtas edeltäjätär.

2.

Iltahämärä.

Meren kolkolla rannalla istuin

Mietteistä vaivauneena ja yksin.

Aurinko painui lännemmäs ja loi

Säihkesoiluja pinnalle veen;

Ja nuo väljät valkoaallot,

Vuoksen painamat,

Kuohui ja tursus kaukana tullen. —

Omituinen pauhina, kuiske ja viuhe,

Ja nauru ja möyrinä, suhaus, huokaus,

Taas väliin kuin viihdytys viehkeän virren. —

Oli kuin ois unhosta sadut soineet,

Ikivanhat, armahat, kummat,

Joit' ennen poikana kuulin

Naapurinlasten kertovan,

Kun kesäillan pitkään

Me juttusilla paadella portaan

Salamyhkinä istua kyykimme,

Hörössä pikku korvat

Ja viisain silmin uteliain;

Siinä kun suuret neidot

Köynnöskukkien tuoksehessa

Vastapäätä ikkunass' istui,

Ruusuisin kasvoin,

Nauraen kujeissa kuun.

3.

Auringonlasku.

Punanhehkuva aurinko laskee

Alas laajalti kuohuvaan

Valtamereen hopeiseen;

Auerkiehteet, ruusuin kirjotut,

Jäljessä seuraa; ja vastapäätä,

Syysillan pilvien hämäristä,

Surukalpein, murheisin kasvoin,

Esiin astuu kuu,

Ja sen seurassa valokiteet,

Usvana tuikkivat tähdet.

Muinoin taivaalla säihkyi

Puolisoliitoin

Jumala, Sol ja Luna, jumalatar,

Ja vilisi ympärillä tähdet,

Nuo pienet, puhtahat lapset.

Mut kierot kielet kuiskivat kyitään,

Ja jo erkani vihoin

Nuo ylhät, loistavat puolisot.

Nytpä päivällä, loistossa yksin

Tuoll' ylpeilee hän, aurinko Sol,

Min mahtavuutta

Palvelee sekä hymneissä kiittää

Kovat, onnesta korskeat ihmiset.

Mutta öin

Vait astuu taivaalla Luna,

Tuo äiti-raukka,

Kera orvoiksi jääneiden tähtilasten.

Ja vienonsuruisaan hän väikkyy,

Ja lempivät neidot ja laulajat hellät

Suo hälle lauluja, kyyneleitä.

Tuo viehkeä Luna! Naisekkaana

Vielä hän lempii puolisoaan.

Vasten iltaa, värjyen, kelmein päin

Vilkuu hattarapilvistä hän

Ja murhein katsovi poistuvaa,

Ja tuskikkaasti jo huutais: "Tule!

Tule! Lapset ne kaipaa sua. —"

Mutta aurinko, ylpeä Sol,

Kun puolison näkee, otsa jo hehkuu hällä

Kahenkertaisin ruskoin,

Raivon ja tuskan,

Ja heltymätönnä hän rientää pois

Vesikylmälle leskivuoteelleen.

* * * * *

Kierot, kuiskivat kielet

Tuotti noin nyt turman ja tuskan

Jumaloillekin ikuisille.

Ja jumala-raukat tuolla

Kulkevat tuskia täynnä

Lohduttomiin ikipitkiä teitään,

Eivätkä kuolla voi,

Vaan kuinka he kääntyy,

On säihkyvä kurjuus.

Mä ihminen,

Mä mullassa syntynyt, kuolonlahjainen,

En kauvemmin kaihoo.

4.

Yö rannikolla.

Tähdetön, kylmä on yö,

Meri haukottelee;

Ja meren päällä vatsallaan

Makaa mahdoton, muodoton Pohja,

Ja hiljaa ähkyen, laiskoin äänin,

Kuin ykspää äijä hyvillä tuulin,

Kuiskivi vesiin hän,

Kertoen hassuja historioita,

Jätteinjuttuja kuolonhulluja,

Ikivanhoja taruja Norjan,

Ja siinä väliin hän nauraa ja pauhaa ja ulvoo,

Eddan loitsuja laulain,

Luotteita noita

Niin hurjan huikeita, tenhokkaita,

Ett' aavain vetten lapset

Huimina pystyyn hyppii

Riemusta hullauneina.

Mut aukeaa meren rantaa,

Hiekkaa aaltojen kostuttamaa,

Astuvi mies, sydän rinnassansa,

Mi hurjempi on kuin aallot ja myrskyt.

Missä hän astuu,

Ruskuvat raakut, ja pii lyö tulta;

Hän ylleen tarkemmin kietoo vaippaa,

Ja vinhaan astuu viuheessa yön,

Seuraten johtoa valon pienen,

Mi viettäen, viehtäen tuikkii

Kalapaikan laidasta kaukaa.

Isä, veikko on aalloillaan,

Ja yksin kuin hiiri pirtissä on

Kotitoimissa saaren tyttö,

Tuo ihmeen viehkeä saaren tyttö.

Hän lieden luona istuu

Ja kuuntelee vesikattilaa,

Mi armaita aavistuksia humuu.

Hän risut roiskivat tuleen heittää

Ja puhaltaa, —

Ja punaliekit loimuten,

Luovat vienoon tenholoistoon

Sirot, hehkuvat kasvot

Ja hienot, valkeat olkapäät,

Jotk' kainosti kurkistaa

Hamppupaidasta karkeasta,

Ja pienen, näppärän kätösen,

Mi liiviä paulaa kiinteämmin

Hienon vyötäreen.

Mut äkkiä aukee uksi,

Ja sisään astuu kulkija öinen.

Lemmentyynnä hän silmänsä luo

Tyttöön norjaan, valkoiseen,

Mi siinä värjyen seisoo

Kuin säikähdyksissä lilja.

Ja vieras vaippansa heittää maahan

Ja hymyy ja haastaa:

"Näät, lapsi, lupaukseni täytän,

Olen tullut, ja kanssani palaa

Entisaika, kun jumalat taivaan

Alas astui ihmistyttöjen luokse,

Ja ihmistyttöjä syleillen

Synnytti heidän kanssaan

Valtikankantajat kuningaspolvet

Ja sankarit, ihmeet maan. —

Mut laps, älä suotta enää

Jumaluuttani pelkää,

Vaan laita sa mulle teetä ja rommia,

Sill' ulkona kylmi,

Ja kalsea öinen ilma

Saa myös ikijumalat viluun,

Ja tulee jumalallisin nuha

Ja yskä kuolematon."

5.

Poseidon.

Nuo päivän säteet säihkyi

Pinnalla loitos vyöryvän veen,

Retillä kaukana kellui laiva,

Mi mun yli veen oli kotiin vievä;

Mutta puutuimme purjetuulta,

Ja ma vielä särkällä istuin tyynnä

Vain rannalla yksin.

Ja runoa luin Odysseyn,

Ikivanhaa ja nuorta runoelmaa,

Min lehdistä aaltojen kostuttamista

Mua vastaan riemuiten nousi

Olympon henki

Ja säihkyvä ihmiskevät

Sekä siintävä Hellaan taivas.

Jalo mieleni seuras uskollisesti

Sua, Laerteen poika, vaaroissas, harhateilläs;

Kanssas se istui kalvavin huolin

Luo vierahan lieden,

Miss' silkkiä kuningattaret kehräs,

Sua auttoi valhehtimaan sekä pakoon

Pois jättein luolista, helmoista nymfein,

Seurasi niin sua yöhön Kimmeiron

Ja myrskyyn, haaksirikkoon,

Ja kanssas äärintä kurjuutta kärsi.

Huoaten puhuin: "Julma Poseidon,

Vihas hirveä on,

Ja itse pelkään

Nyt paluumatkaani omaa."

Sanat tuskin lausutuks sain,

Kun kuohahti veet,

Ja valkoaaltoin alta nousi

Merenjumala ruokoseppelpää,

Ja hän ilkkuen huusi:

"Turha pelko, pieni runoseppä!

En rahdun vertaa haitata aio

Sun laivarukkaas,

En henkikultaas tuskaannuttaa

Kovin arvelluttavin läikkein.

Sill' et sä, pieni runoseppä,

Mua koskaan vihaan yllyttänyt,

Et ainointa tornia suistanut

Pyhän Priamon korkean linnan,

Et kärventänyt sä ainointa karvaa

Polyfemos-poikani silmästä,

Ja koskaan ei sua suojellut neuvot

Viisauden jumalattaren, Pallas Ateenen."

Noinpa huusi Poseidon

Ja sukelsi mereen taas;

Ja raakaa merimiessukkeluutta

Nauroivat aaltojen alla

Amfitrite, törkeä purstonainen,

Ja Nereon tyttäret tuhmat.

6.

Myrsky.

On riehuva myrsky,

Ja se aaltoja pieksää,

Ja aallot vimmatut tyrskyin ja hyrskyin

Pystyjä läjii, ja hoippuen häilyy

Nuo valkoiset vesivuoret,

Ja laiva niitä kiipeilee,

Hurjasti, vaivoin,

Ja äkkiä syöksähtää

Alas mustahan kuiluun ammottavaan. —

Meri suuri!

Emo kauneuden, Merenvaahdistanoussehen!

Isoäiti lemmen! armahda mua!

Jo väippyy, ruumista vainuin,

Tuo aavemainen lokki

Ja nokkaa mastohon hioo

Ja sydäntä ahnasna himoitsee,

Mi tyttäres mainetta laulaa,

Ja min kanssa tyttärespoika, veitikka tuo,

Niin toimessa leikkii.

Oi, turhaan pyydän ja rukoilen!

Mun huutoni haipuu myrskyjen meuruun,

Tuulten taisteluhumuun.

Ne pauhaa, viuhuu, vonkuu ja ärjyy

Kuin hulluinhuoneessa äänten!

Ja siinä väliin kuuluu selvään

Viettävä harpunhelke,

Kaihosan hurja laulu,

Mihin sielu sulaa, mi sielua raastaa,

Ja ääni on mulle tuttu.

Kaukana kalliorannoilla Skottlannin,

Missä kohoo harmaja linna

Partaalla kiehuvan veen,

Siellä kaariholvessa ikkunan

Seisovi kaunis, sairas nainen,

Kuulaan henkevä, mormorikalvas,

Ja hän laulaen harppua soittaa;

Käy tuuli tuivertain läpi pitkäin hiusten

Ja kantaa kumman laulelon

Pois yli merten myrskyäväin.

7.

Puhdistus.

Jää sinne mereen, syvyyteen,

Sä mieletön haave,

Mi monta yötä jo

Mua pettävin onnin kiusasit,

Ja meriaaveena tuossa

Nyt keskellä ilmipäivää uhkaat mua, —

Jää sinne hautaan ikuiseen!

Ja ma heitän myös alas luoksesi pois

Tuskani, syntini kaikki,

Ja houkan kulkuskaavun,

Mi jo kauvan kilkutti pyörälle pääni,

Ja kylmän, niljakan käärmeenketteen

Tän teeskentelyn,

Min kierteissä sielu jo kauvan huokas,

Tää sairas sielu,

Jumalankieltävä, enkelitkieltävä,

Autuuton sielu. —

Hoihoo! Hoihoo! Jo tulee tuuli!

Nyt purjeet auki! Ne liehuu, paisuu!

Pois yli turmantyynen pinnan

Laiva jo kiitää,

Ja vapaana sielu riemuitsee.

8.

Merentervehdys.

Thalatta! Thalatta!

Terve taas, meri ääretön!

Terve kymmentuhattakertainen

Rinnasta riemuisasta,

Niinkuin muinoin ne tervehti sua

Kymmentuhannen rinnat,

Vastoinkäymiset voittavain,

Mielimaallensa pyrkiväin

Kreikkalaisten kuulut rinnat.

Veet valtavat läikkyi

Ja velloen hyrski,

Päivä, mi painui vetten taa,

Loi rusosäihkyhyn väylät,

Hätääntyneet lokkiparvet

Yli luotojen kirkuen leijui,

Jymys kapsivat ratsut, kilvet ne soi,

Ja voittohuutona raikui:

"Thalatta! Thalatta!"

Terve taas, meri ääretön,

Kotimaani kieltä aaltosi kuohuu,

Laill' lapsuuden unten ne väippyen haipuu

Ulapoillesi velloville,

Ja vanhat muistot ne taas tuo ilmi

Nuo ihmeen hurmaavat lelut kaikki,

Nuo kaikki väikkyvät joululahjat,

Nuo kaikki kauniit korallioksat,

Punasimpsut, helmet ja kirjavat raakut,

Joit' tuolla piloin säilytät

Salakätköissä kristallilinnas.

Oi, miten hiuduin kolkon vierailla mailla!

Kuin kuihtunut kukka

Kasvintutkijan kotelossa

Oli sydän mun rinnassain.

Mun on kuin oisin talven pitkään

Sairasvuoteella sairassa maannut

Ja nyt äkkiä noussut;

Ja loistain silmiä häikäisee

Kevät vihreä auringon säihkehessä,

Puut huiskii valkeat, vaahtilatvat,

Ja nuoret kukkaset katsoo mua

Kirjavin, tuoksuvin silmin,

Ja on tuoksua, henkeä, riemua vain,

Ja sini-ilmoilla linnut laulaa, —

Thalatta! Thalatta!

Sydän uljas, mi paluuretkes teit!

Kuink' usein, katkeran usein,

Sua ahtaalle sai nuo Pohjan barbarinaiset!

He suurin, voittoisin silmin

Hehkuvat nuolensa sinkos;

He sanoin käyriks hiotuin

Rintaani raastaa koitti

Ja nuolenpääkirjoitus-kirjein runtaa

Pää parkaa huumaunutta. —

Mä kilvellä turhaan ne luotani torjuin,

Nuolet sinkui, iskut kalski,

Ja noin nyt Pohjan barbarinaiset

Mua ahdisti mereen saakka. —

Ja ma hengitän taas ja ma tervehdin merta,

Ikiarmasta, pelastavaa,

Thalatta! Thalatta!

9.

Päivän laskiessa.

Tuo kaunis päivä

On tyynnä mereen laskenut,

Ja nouseva yö on tummentanut

Jo vellovat veet;

Vain enää iltarusko

Veenpiirin kultaloistohon luo,

Ja kuohuva vuoksen voima

Ajaa rannoille valkoaallot,

Ja ne sukkelan hilpeinä hyppii

Kuin villava lammaslauma,

Jot' illoin laulava paimenpoika

Pois kotiin häätää.

"Oi, kaunis on päivä!"

Niin virkatuks vihdoin ystävä sai,

Mi rantaa kanssani asteli,

Ja puolileikin, puoleks kaihoin

Hän väitti, että aurinko on

Ihana rouva, mi naimisiin

Meni vanhalle Ahdille järkisyistä;

Nyt päivän kaiken hän muka astuu

Vain hauskasti taivaalla purppurat yllään

Ja säihkyy timanttiloistossaan,

Ja kaikki lempii, ihailee

Koko luomakunnassa häntä,

Ja hän koko luomakunnan riemuks

Suo kaikille katseensa loiston ja lämmön;

Illoin taas, kun on toivoton pakko eessä,

Hän muka palaa taas

Kotiin kalseaan, vilukylmään syliin

Vanhan puolison.

"Usko pois", lisäs ystävä vielä,

Ja nauroi ja huokas ja nauroi taas, —

"He alhaalla siellä rakkaasti elää!

Joko nukkuvat, tai he riitelevät,

Niin että ihmisilmoilla täällä

Meri kuohuvi pärskähtäin,

Ja laivuri aaltoin pauhussa kuulee,

Kuink' äijä rouvaansa haukkuu:

""Pyöreä mailmankaikkion portto,

Silmin kosjoja!

Päivän pitkään hehkut muille

Ja öin olet mulle kylmä ja laiska!""

Kotirippiä noin kun saa, on selvä —

Heti ylpeä aurinko kyyneliin!

Ja hän onnettomuuttaan vaikeroi,

Ja vaikeroi niin surkean kauvan, ett' Ahti

Äkkiä vuoteelta villinä hyppää

Ja uida potkivi meren pintaan,

Tuuletusta ja malttia saamaan.

"Niin itse näin hänet viime yönä,

Kun rintaa myöten hän aalloista nousi.

Oli äijällä kellervä villapaita

Ja liljavalkoinen unimyssy,

Ja kurtistuneet oli kasvot."

10.

Kysymyksiä.

Meren rannalla öisen, usvaisen

On nuorukainen-mies,

Sydän tuskaa täynnä ja epäilyksiä pää,

Ja synkin mielin hän aalloille puhuu:

"Oi elon arvoitus ilmaiskaa,

Tuo tuskainen ikiarvoitus,

Jota monet päät jo on mietiskelleet,

Hieroglyyffimyssyiset päät,

Turbaanipäät sekä barettipäät,

Peruukkipäät ja tuhannet muut

Kurjat, polttavat ihmispäät. —

Lausukaa, mitä ihminen lienee?

Mitä varten hän on? Mitä kohti hän käy?

Ken asuu tähtien tuolla puolen?"

Veet pauhailee ikipauhinatansa,

Ja tuuli se viuhuu, pilvet ne kiitää;

Tylyt tähdet ne tuikkivat kylmästi vain,

Ja houkka vastausta vartoo.

11.

Foinix-lintu.

Jo tulee lintu, mi lännestä lentää,

Se kiitää itään,

Idän puutarhaan kotimailleen,

Miss' siimeissä mausteet tuoksuen kasvaa,

Ja huohuu palmut, ja veet on vilppaat, —

Ja ihmelintu liitäin laulaa:

"Impi lempii, impi lempii!

Hän sydämessänsä kuvaas kantaa,

Ja vienosti kantaa kätkössä salaa,

Eik' itsekään sitä tiedä!

Vain unelmissaan hän sun näkee,

Hän itkee ja kättäsi suutelee

Ja nimeäs huutaa,

Ja huudosta herää ja makaa säikähtyneenä,

Ja hieroo kirkkaita silmiä ihmeissään. —

"Impi lempii, impi lempii!"

* * * * *

Etukannella, mastohan nojautuin,

Seisoin ja kuuntelin laulua linnun.

Hevot tummanvihreät liinaharjat,

Nuo valkoiset lainehet tanssi;

Kuin joutsenjono hohtavin purjein

Ulos Helgolannista liukui purret

Meren rohkeiden paimentolaisten!

Pääni päällä siinnossa taivaan

Valkeat hattarat häilyi,

Ja päilyi aurinko ikuinen,

Tuo taivaan ruusu, ruskossa hehkuva,

Mi riemuiten mereen kuvastuu,

Ja ne soi, meri, taivas ja mieleni mun,

Ne kaikuen soi vain:

"Impi lempii, impi lempii!"

Uusia Runoelmia

(Lyyrillisiä)

I

Uusi kevät

Proloogi.

Maalauskallereissa siellä

Miehen kuva huomataan,

Joka nukkui taistotiellä

Kilpi, peitsi rinnallaan.

Lemmettäret luokses hiipi,

Ryösti miekkas, peitses tään,

Kukkasvöin sua kahlehtiipi,

Kuinka yrmit, väistätkään.

Niin mä neitten kukkasvöissä

Riemuin, tuskin kiemuroin,

Kun on muut jo mainetöissä

Ajan suurten taisteloin.

1.

Metsä vihannoi ja silmuu

Riemunahdistuksin kainoin;

Mutta päivä maahan hymyy:

Kevät nuori, — terve, ainoin!

Satakieli, sekin täällä

Onneaan on kaihoisempi;

Pitkään nyyhkii sävelsoinnut,

Ja on laulu lempi, lempi!

2.

Ma kukkaa lemmin, mut kukkaa en tunne;

Se tuskaa tuo.

Ma katson kukkakupuhunne,

Pyrin sydämen luo.

Soi kukkain tuoksuhun laulus hieno,

Satakieli, sun.

Pyrin sydämen luo, mi on kaunis ja vieno,

Niin kaunis kuin mun.

Oi, laulus hienon ymmärrän, parka,

Satakieli sä siin';

Sydän kummankin meidän on tuskaisen arka,

Aran tuskikas niin.

3.

Taas ollaan toukokuussa,

Kaikk' kukkaset tuoksuaa,

Ja taivaanrannan suussa

Rusopilvet ne ruskottaa.

Satakielten laulut soivat

Puun lehvistä iltamaan,

Ja vuonat veikaroivat

Kevätheinässä juostessaan.

Ei sairas laulele, juokse,

Ma makaan alla puun;

Sävel loitto se kaikuu luokse, —

Jään outoon uinailuun.

4.

Mielehen soi vienoinen

Kevätkelloin ääni,

Soios, laulu pienoinen,

Kauas yli pääni.

Maille soi, miss' unteloi

Ruusukukka kulta.

Vienolle, mi tuoksun toi,

Terveiset vie multa.

5.

Ja perhosen lemmikki ruusu on,

Sen ympäri liehuu tuo,

Mut kultasiipiin perhosen

Säde auringon lempivän katseen luo

Mut ken se ruusun lemmikki on?

Jos tietää vain sen vois.

Se satakielikö laulava lie,

Vai illan tuikkiva koi se ois?

En tiedä, ken ruusun lemmikki lie,

Mut kaikki sai lempeni, oi —

Säde auringon, ruusu ja perhonen

Ja satakieli ja illan koi!

6.

"Ol' aluss' satakieli vaan,

Ja sana soi: 'tyi-tyi!' 'tyi-tyi!'

Kun noin se lauloi, ruoho maan,

Puut, kukat, kielot ilmestyi.

"Se itseään puri rintahan,

Ja veri vuos, mut verestään

Se näki ruusun nousevan;

Se sille laulaa lempeään.

"Ja meidät, salon linnut, oi,

Tää haavan veri sovittaa;

Jos ruusulaulu loppuun soi,

Niin salo itse katoaa."

Noin kertoo varpuspojillen

Tuo varpusukko pesässään;

Ja varpusrouva toistaa sen

Ja valtaa pesän yläpään.

Hän onkin tarkka eukokseen,

Hän hyvin hoitaa askareet;

Siin' ukko jouten lapsilleen

Opettaa uskonkappaleet.

7.

Lemmen kaihoon sydän taipuu,

Sulo tuskain kyyneliin,

Ja ma pelkään, tämä kaipuu

Tulee vielä täytöksiin.

Oi, nää lemmen karvaat hoivat,

Lemmen kurjuus vienoinen,

Vaivat taivaiset taas toivat

Rintaan tuskin terveesen.

8.

Kun käyt sivutsein, ja tunnen

Viiman vain sun liepeistäs,

Sydän riemastuu ja innoin

Seuraa sulo jälkiäs.

Kun niin käännyt päin ja kiinnät

Suureet silmäs minuun, oi,

Sydän säikähtää, ett' tuskin

Seurahas se jäädä voi.

9.

Tuo norja valkolumme

Veen pinnalla uinuvi vaan;

Kuu kalvas katsoo siihen

Jo lemmenvaivoissaan.

Nyt kukka kainosti laskee

Taas päänsä aaltoihin. —

Heti jalkainsa luona se näkee

Tuon kalpean kumppalin.

10.

Hän suuret sinisilmät

Niin vienosti minuun loi;

Miten mieleni uinui silloin,

En kielin kertoa voi.

Sun suuret sinisilmäs

Toi kaikki aatokset nää: —

Meri aatosten sinerväisten

Yli syämeni läikähtää.

11.

Ja ruusu tuoksuu, — mut sen tietäneiskö

Se itse, oisko satakielessä

Myös tunto tenhovoimastaan, ja veiskö

Juur tuo sen käymään puiston pielessä, —

En arvaa kai. Mut tuskaa totuus tietää!

Ja vaikka ruusu, satakieli noin

Vain valhettelis tunteitaan, — voin sietää

Tuon valheen, kuten muita sietää voin.

12.

On Pyhään Allianssiin

Nyt syämemme liittouneet;

Ne toisiinsa nojauneina

Sai pyhimmät yllykkeet.

Oi, vain tuo nuori ruusu,

Mi rintaas kaunisti niin,

Tuo pieni liittolaisraukka,

Se melkein murskattiin.

13.

Neilikat ne tuoksuin huokuu!

Tähdet mettisparven lailla

Vilisee ja varkain vilkkuu

Taivaan sinikukka-mailla!

Kastanjien varjostoissa

Kiihkoin kartanon nään harmaan;

Lasioven käyvän kuulen,

Kuulen kuiskeen äänen armaan.

Sulo väreet, vavahdukset,

Hurjat suukot, hellät paulat, —

Ja te, ruusut, kuuntelette,

Ja sa, satakieli, laulat.

14.

Suukot, joita hämyss' annat,

Joita hämyssä sä viet,

Miten nuo saa sielus riemuun,

Jos sa rakastunut liet!

Muistellen ja haaveksien

Sielus vaipuu mietteisin,

Päiviin tuleviin se kiitää,

Liitää entispäivihin.

Mut jos liian paljon mietit,

Haitaks on, kun suudellaan; —

Itke ennen, kaunosielu,

Itkut siin' on paikallaan!

15.

Maan kuningas on vanha,

Sydän raskas on, pää harmaa on

Tuo kuningas raukka vanha

Toi nuoren puolison.

On paashipoika nuori,

Siro kultapää, kevytmielinen,

Ja silkkilaahusta kantoi

Hän kuningattaren.

Kai tunnet vanhan laulun?

Niin vienoon soi, niin synkkään tuo!

Kummankin täytyi kuolla, —

Oi, liiaksi lempivät nuo.

16.

Mun muistelmissani kukkii

Nuo kuvat, jotk' aikaa raukes, —

Mikä siin' oli äänessäs, josta

Niin syvään mieleni laukes?

Mua lempiväs älä lausu!

Oi, kaunein täällä ja parhain,

Kevätaika ja nuori lempi,

Jää lokaan ja saastaan varhain.

Mua lempiväs älä lausu!

Vain vait suo suuta mulle,

Ja hymyy, kun huomenna näytän

Kaikk' kuihtuneet ruusut sulle.

17.

Nuo armaat toiveet kukkii

Ja kohta kuihtuu taas;

Ne kukkivat, kuihtuvat jälleen,

Ja niin käy kuolemaas.

Tää tieto mun synkistyttää,

Mult' innon, lemmen vie;

Olen kylmä ja rikkiviisas,

Ja jo vertynyt sydän lie.

18.

Syysyön unet, usvat, hiipii

Yli vuorten, laaksojen,

Myrsky lehdet puista riipii,

Maa on kolkon aaveinen.

Yksi puu vain viel' on ainoin

Lehdissänsä murheissaan,

Puistaa kyynelvetten painoin

Vihantia kutrejaan.

Sydän tää on syksytieno,

Mutta puu, mi vihannoi,

Se on kaunis kuvas hieno,

Sinun, armas rouva, oi!

II

Niitä näitä

1.

Kuun välkkehessä meri on,

Veet hiekkaan hiljaa suistuu;

On sydän raskas, rauhaton,

Ja mieleen laulu muistuu.

Se kaupungista tarinoi,

Min meri alleen murskas;

Sen syvyydestä kellot soi

Ja munkkein rukous hurskas.

Ei kellot, rukoukset ei

Ne kaupunkia auta,

Näet minkä kerran hauta vei,

Sen iäks otti hauta.

2.

Mua lempiväs mä tiesin,

Sen aikaa huomasin;

Mut kun sen mulle virkoit,

Niin oikein säikähdin.

Ma kuljin vuorimaita

Ja lauloin uljain päin;

Ma meren rannall' itkin,

Kun päivänlaskun näin.

Tää sydän on kuin päivä,

Niin hehkuaan se luo,

Ja lemmen mereen vaipuu

Niin ihanana tuo.

3.

Varjosuukot, varjolempi,

Varjoelo ihmeineen!

Luulet, lapsi, kaiken jäävän

Ikuisesti ennalleen?

Mitä hellit lemmekkäästi,

Haipuu pois vain unelmiin,

Sydämet ne unhottavat,

Silmät uupuu, painuu kiin.

4.

Päin merta katsoi neiti

Ja huokas: "ah!" ja "ai!"

Hän lähtösuukot heitti,

Kun päivä mailleen sai.

Oi, neiti, — eihän huolta,

On vanha määrä näin;

Se laskee edestä tuolta

Ja palaa takaapäin.

5.

Rinnallasi loistain päilyy

Tricolor ja julistaa:

Vapaana tää sydän säilyy,

Orjuuteen et sitä saa!

Kuningatar Maria, maltas,

Maria Neljäs lemmessäin: —

Kaikki edeltäjät valtas

Pantiin pois vain peräkkäin.

6.

Ma mustin purjein purressa uin

Yli aavojen hyrskiväin;

Sä tiedät, kuink' olen murheinen,

Ja loukkaat vain mua näin.

Kuin tuuli on mieles uskoton,

Se liehuu pois ja päin;

Ma mustin purjein purressa uin

Yli aavojen hyrskiväin.

7.

Ja aallot ne vyöryvät tyrskyin

Vain rantahan;

Ne paisuu, vaipuu hyrskyin

Vain santahan.

Ne voimakkaat on, nuivat,

Yhä saapuvat nuo;

Ne viimein vimmastuivat, —

Mit' auttaa tuo?

8.

Meressä riimupaaden näät,

Siell' istun rinnassa kaipuu.

Lokit kirkuilee, ja vinkuu säät,

Pois aallot ne kuohuen haipuu.

Moni viehkeä laps oli armahain,

Moni kumppali mieleen muistuu, —

Oi, minne he jäi? Säät vinkuu vain,

Pois kuohut ne aalloten suistuu.

9.

Meri säihkyy loisteess' auringon,

Kuin ois se kultainen.

Kun kuolen, tehkää, veikot,

Mun hautani merehen.

Ma ain olen merta lempinyt,

Nuo vienot aallot sen

Niin usein mieltäni viihti;

Me suovuimme yhtehen.

10.

Mua onni eilen suuteli,

Sen päivä jo on vienyt,

Ja oikein tosilemmestä

En pitkään aikaan tiennyt.

Uteliaisuus naiset nuo

Toi sylihini varmaan;

Kun poveeni he nähneeks sai,

Taas kadotin jo armaan.

Ja toinen nauroi mennessään,

Näin toisen kelmeäksi;

Vain Kitty itki katkeraan,

Kun luotani hän läksi.

11.

Ei tuhmista neidoista, tuumasin,

On paras tuhmista jäädä loitos;

Mut kun niin ryhdyin viisaihin,

Mun vielä huonommin kävi koitos.

On liian viisahat viisaat nää;

Mitä kiusoja urkkivat, ajatelkaa!

Mut itse jos tärkeintä kysyt, he jää

Vain nauraen vastausta velkaa.

Missä?

Missä väsyneen ja ounaan

Lepopaikka viimeinen?

Alla oranjeinko lounaan?

Alla Reinin lehmusten?

Hautaako mun vieras santaan

Jossain kesken erämaan?

Viskaako mun meri rantaan,

Ja ma siinä maata saan?

Yhtäkaikki! Tuolla, täällä

Luojan taivaan yllä nään;

Tähdet tuikkii pääni päällä,

Kuolinvalot väikkeessään.

Romansseja

Aikakautta koskevia ja Jälkipoimintoja

Childe Harold.

Vankan laivan, mustan aivan,

Verkkaan purjehtivan näät.

Valoss' soihtuin näät kuin loihtuin

Ruumiinvartioiden päät.

Kuolinsija! — Runoilija

Kasvoin kalpein lepää siin';

Silmä siintää, katseen kiintää

Vielä taivaan sinerviin.

Vetten vyöstä soi kuin yöstä

Huuto sairaan Vellamon;

Laitaan purren hiljaa surren

Aalto vaipuu kuolohon.

Kohtalo.

I.

Pakene, tullos vaimoksein

Jo rinnoilleni uinumaan;

Sa mailla vieraill' lemmessäin

Saat taaton ko'in ja isänmaan.

Jos et sä tule, kuolen pois,

Ja olet yksin, yksin vain;

Ja jos sa taaton kotiin jäät,

Kuin vieras olet, muilla main.

II.

(Tämä on todellinen kansanlaulu, jota kuulin Reinin rannoilla laulettavan).

Kävi halla kylmien kevätyön,

Se kylmi orvokit hentoiset,

Ne kuihtuivat, näivettyivät.

Oli poika tyttöä lempinyt,

He ko'ista läksivät salaa pois,

Sitä taatto ei tiennyt, ei äiti.

He pitkin kulki ja pitkin vaan,

Ei onnea, tähtöstä nähneetkään,

He kurjina huoli ja kuoli.

III.

Nyt nuorten haudalla lehmus nuokkuu,

Siell' laulaa linnut, ja tuulet huokuu;

Sen suojaan istuvi siimekseen

Tuo mylläripoika armaineen.

Ja tuulet ne henkivät murheisin mielin,

Ja linnut ne laulavat kaihoisin kielin,

Käy veikeät nuoret jo miettiviks, —

He itkevät, eivätkä tiedä, miks.

Kaikkoo pois!

On päivän lemmikki synkkä yö

Ja kevään lemmikki talvi.

Elo lempivi kuolemaa —

Ja, oi, sa lemmit mua!

Mua lemmit, oi! — Sua kourivat

Nuo kauhistuttavat varjot,

Jo kuihtuu nuoruutes,

Ja tyhjiin sielusi haipuu.

Oi, kaikkoo pois ja lempiös

Vain hilpeitä perholoita,

Jotk' auteress' ilakoi, —

Mua kaikkoo, kaikkoa turmaas!

Rouva Märtha.

(Tanskalainen aihe.)

Kreiv' Bender ja Pietari istui ja joi.

Kreiv' Bender tunnusti herttaa:

"Jos laulullas valloitat kaiken maan,

Et voita sa rouva Märthaa."

Kreiv' Pietari lausui: "Ratsuni saat,

Sa koiras vetoon myönnä,

Sulo Märthan laulan ma seurahain

Jo tänään sydänyönä."

Kun sydänyö nyt saapui niin,

Kreiv' Pietari lauloi julki,

Yli virran ja veen, yli metsän ja maan

Sävel vieno kiirien kulki.

Vait korpikuuset ne kuuntelee,

Ei pauhaa virran koski,

Yön tähdet ei tuikkia muistakaan,

Kuu värjyy kalvasposki.

Sulo Märtha hän herää uineestaan:

"Ken laulullaan mua hurmaa?"

Sai solkeen viitan ja puistoon läks; —

Tuli tuskaa siitä ja turmaa.

Yli metsän ja maan, yli virran ja veen

Hän kulkee henkensä hinnoin;

Kreiv' Pietari vie hänet seurassaan,

Vain laulaen tenhoisin innoin.

Nuor rouva kun aamulla kotiutuu,

Kreiv' Bender on porrasten eessä:

"Hyvä Märtha, miss' olet viettänyt yös?

On vaattees vallan veessä."

"Yön vietin virralla Vellamon

Ja ennustuksia kuulin;

Mua pirskoitti siellä ja kasteli näin

Veen neitoset ilkkuvin huulin."

"On hietaa ranta Vellamon,

Et käynyt siellä, Märtha,

Sun veriin raastetut jalkas on,

Ja poskissas on verta."

"Yön vietin haassa keijujen,

Tulen keijujen karkeloista;

Ma jalkani, kasvoni haavoihin

Sain orjantappuroista."

"Kesäkuussapa keijut karkeloi,

He kukkain kesken liehuu,

Mut nyt syys synkkä vallitsee,

Ja metsissä tuulet riehuu."

"Luon' Pietari Nielsenin vietin yön,

Hän lauloi tenhoisin innoin;

Yli metsän ja maan, yli virran ja veen

Ma seurasin henkeni hinnoin.

"Kuin kuolo laulu on voimakas,

Se vie vain yöhön ja turmaan.

Mua vieläkin polttaa hehku tuo,

Ja nyt käy tieni surmaan."

Jo kirkko mustiin verhottiin,

Soi kuolinkellot harvaan!

Tuo tiennee kuoloa surkeaa

Sulo Märtha rouvan, ma arvaan.

Kreiv' Bender arkun vieressä on,

Hän huokaa murhemiellä:

"Nyt kauniin rouvani kadotin

Ja mainiot koirani vielä."

Henrik.

Linnapihalla Canossan

Keisari on, Saksan Henrik,

Avopäin ja jaloin paljain,

Ja on yö, ja kylmään vihmoo.

Kurkistajaa kaks on tuolla

Ikkunassa; kuu luo loistoon

Kaljun pään Gregorius paavin,

Rinnat Toskanan Matildan.

Henrik lukee kelmein huulin

Hurskaat paternosterinsa;

Mutta keisarsydämessään

Salaa yrmii, hiljaa haastaa:

"Tuolla Saksan valtamailla

Ilmaan kohoo vankat vuoret,

Siell' on vuorten loukeroissa

Rautaa sotatapparoihin.

"Tuolla Saksan valtamailla

Ilmaan kohoo uljaat tammet,

Ylimmissä puissa varttuu

Varret sotatapparoihin.

"Oma Saksanmaani kallis,

Itse vielä kannat miehen,

Joka tuskieni käärmeen

Murskaa sotatapparalla."

Kuningas Daavid.

Hauska sortovaltijaan

Lähtö on, näet kuoltuaan

Olot jäävät entisilleen,

Eikä orjuus muutu milleen.

Kansa raukka! Juhdaks tää

Kärryin kytkyesen jää,

Ja jos ies käy raskahaksi,

Niska poikki, yksi-kaksi!

Daavid puhuu kuollessaan

Salomolle: "Tuota vaan! —

Muistutan sua Joab'ista,

Sotajoukkoin kenraalista.

"Tämä päämies soturein

Oli kauvan kiusauksein,

Mut en koskaan todentiehen

Päässyt oikein kimppuun miehen.

"Olet hurskas Herrassas,

Viisas, kyllin voimakas, —

Sun käy päinsä ilman haittaa

Joab'in jo tieltä laittaa."

Asra.

Joka päivä ihmeen kaunis

Tytär Sulttaanin hän kulki

Iltahetkin lähtehellä,

Missä vilppaat vedet suihkuu.

Joka päiv' on orja nuori

Iltahetkin lähtehellä,

Missä vilppaat vedet suihkuu;

Yhä kalvaammaks hän karkaa.

Kerran vihdoin ruhtinatar

Häneen kääntyi päättävästi:

"Nimesi mä tietää tahdon,

Syntyperäs, synnyinmaasi."

Sanoi orja: "Nimen' onpi

Mohamed ja maani Jeemen,

Ja ma kuulun Asrain heimoon,

Jotka kuolee, kun he lempii."

Runoilija Firduusi.

1.

Kultaisia — hopeisia!

Puhuu rahvas toomanista,

Haastetaan vain hopeasta,

Hopeisesta toomanista.

Mutta ruhtinaanpa suussa,

Suussa Shachin, tooman aina

Kultaa on; näet Shachi ottaa,

Ottaa vain ja antaa kultaa.

Niin ne miettii suorat miehet,

Niinpä mietti myös Firduusi,

Jumalainen runoniekka,

Hän *Shach Nahmehn* kuulu luoja.

Suuren sankarrunoelman

Syntymään sai Shachin käsky:

Shachi joka säkehestä

Lupas toomanisen hälle.

Kesää seitsemättätoista

Ruusu kukkii, ruusu kuihtuu;

Satakielen laulu lakkas

Seitsemännentoista kerran. —

Vielä istuu runoniekka

Aatostensa kangaspuilla

Yöt ja päivät, lointa täyttäin

Laulun huiman laajaa lointa;

Huiman laajaa lointa, missä

Ihmeen lailla yhteen kietoo

Kotimaansa satumuistot,

Ikivanhat ruhtinahat,

Faristanin lempiurhot

Ritartöineen, seikkailuineen,

Henget yön ja valon henget

Tarukukkain kiehkuroihin. —

Kaikki tuoksuvi ja henkii,

Väriloistoss' säihkyy, hehkuu,

Siin' on pyhää heijastusta

Valoisan Iraanin taivaan.

Taivaan alkuvalo puhdas

Viime tulentemppelistä

Runoniekan silmään säihkyy,

Poistain Koraanin ja Muftin.

Viimein valmiin runoelman

Vie Firduusi suosijalleen:

Kirjan, jonka säkeet täyttää

Kaksisataa tuhatmäärää!

Kylpylaitoksessa tuolla,

Gaznan kylpylaitoksessa,

Shachin lähettiläät mustat

Päätyi tapaamaan Firduusin. —

Molemill' on rahasäkki;

Runoniekan jalkain juureen

Polvistuin he säkit laskee,

Lahjapalkaks runoilusta.

Laulaja ne auki riuhtas

Riemuitakseen kullannäystä,

Jost' on ollut pitkä puutos, —

Silloin näkee hämmästyksin,

Kalvas hopea on noissa,

Hopeisia toomania,

Kaksisataatuhatt' ehkä, —

Ja hän nauroi katkerasti.

Katkerasti naurain summan

Kolmeen osaan, yhtä suureen,

Jakoi hän ja antoi noille

Lähettiläs-neekereille,

Antoi tuontipalkkioksi

Kummallekin kolmanneksen.

Loppuosan kylpijälle

Juomarahaksi hän heitti.

Itse otti matkasauvan,

Niin pääkaupungin hän jätti;

Pääsi portille, ja siinä

Tomun puisti jaloistansa.

2.

"Jos ois muitten tapaan vaan

Sanans' syönyt, ilman muuta,

Laiskaan, ilman kavaluutta,

Suuttua en huoliskaan.

"Mutta kieltää tuskin voi,

Hän mun petti, petti varsin,

Kaksipäisin lauseparsin,

Juonillaan, min valhe toi.

"Mies hän oli arvokas

Ryhdiltään ja katseeltansa,

Eipä nähty vertojansa,

Mies ol' mies ja kuningas.

"Taivaan vaaru maamme vetti,

Tunsin päivän säihkehen. —

Hän, mies uljas totuuden,

Hän se sentäänkin mun petti."

3.

Shach Mahomet päivällisensä jo söi,

Se ystävälliseks mielen löi.

Hän varjossa puiston on puppurat yllään,

Vesi suihkus ja pirskui ja vilvoitti kyllään.

Ja palvelusjoukko on toimissansa,

Ansaari, lemmikki, siinä on kanssa.

Mut marmorivaasseista kumpuaa

Sulo kukkien tuoksua hurmaavaa.

Laill' odaliskien palmut nuo

Ne norjina leijuin viehkettä tuo.

Ei liiku sypressi, — houri, sun ylkäs! —

Se taivaasta uinuu, mailman se hylkäs.

Mut äkkiä soi sala laulelon ään',

Tarumailta se nousevi helkähtämään.

On Shachi noussut kuin huumaunut, —

"Kenen laulut nää, kenen runoilut?"

Ansaariin kääntyen noin hän huusi;

Tää vastas: "Laulut on tehnyt Firduusi."

"Firduusi?" — hän jotain kuin muistoa juuri:

"Miss' on, miten voi nyt laulaja suuri?"

Ansaari vastasi: "Köyhyyttään

Jo kauvan puutetta kärsii hän,

"Kotikaupungissaan Tuus'issa vaan

Ja elää puutarhahoidollaan."

Shach Mahomet istuvi kauvan vait,

Mut jo virkkoi: "Ansaari, nyt kiire on kait. —

"Ota talleistain sata muulia pikaa,

Kameelia viiskymment', ilman vikaa.

"Ne kuormaa aartein, ilman hintaa,

Jotk' ihastuttavat ihmisrintaa!

"Ota hohtokiviä, pantavöitä,

Ja kalliita vaatteita, koristetöitä,

"Sirokirjailuita santelipuusta,

Lelulippaita kullasta, norsunluusta,

"Ja kannuja, kulhoja suikeapäitä,

Leopardintaljoja täplikkäitä,

"Korumattoja, kultaompeluita

Yli valtakuntani valmistetuita. —

"Myös mukaan muista panna noita

Siniaseita, purppuraloimiloita;

"Ota kaikenlaisia juomiakin

Ja ruokia, pantuja ruukkuihin,

"Lisäks kakstoista ratsua, nuorta ja arkaa,

Jotk' aavikon poikki nuolina karkaa;

"Ja mustia orjia, myös sama luku,

Teräsruumiita, jotka ei matkalla huku.

"Sä näistä tavaroist' ota vaari,

Ja kohta matkaan lähde, Ansaari.

"Ne ynnä tervehdykseni sie

Firduusille suurelle Tuus'iin vie."

— Ansaarista syystä sä hyvää luulit:

Hän kuormasi kameelit ja muulit;

Ne kalleilla kunnialahjoilla lastas,

Jotk' kahden maakunnan veroa vastas.

Jo kolmen päivän päästä hän läks,

Kävi itse kulkueen käskijäks;

Hän lippua nosti, mi punaisna hohti

Ja karavaania matkaan johti.

Tuli päivänä kahdeksantena nuo

Tuus-kaupungin alle vuoren luo.

Ja länsiportista kaupunkiin

Ha ratsasti huutaen, ryskien niin.

Päris rumpu, ja torven toitotus raikui,

Ja riemulaulut ilmaan kaikui.

"La Illa Il Allah!" huusivat vaan

Kameelein ohjaajat innoissaan.

Mut itäportista Tuus'ista tuolta

Käy samaan hetkeen toiselta puolta

Pois verkkaan ruumissaaton tie,

Mi kuolleen Firduusin hautaan vie.

Kiinan Keisari.

Oli isäni nahjus-valtijas,

Unimyssy ja kuivan tyystä;

Ma milloin vaan otan naukun taas,

Olen suuri keisari syystä.

Se vasta on juoma! Ma huomaan tuon,

Kuink' ihmeitä tekee viina:

Kun milloin vaan ma naukun juon,

On kukoistuksessa Kiina.

Tää keskuksenvaltio muuttuu niin

Kuin puutarhamaailmaksi;

Ma melkein mies olen itse siin',

Käy rouvani raskahaksi.

On kaikkialla runsaus,

Ja sairaat terveiksi käkee;

Hovimestari, ukko Konfusius,

Taas viisaimmat hetkensä näkee.

Sotamies kun leikkaa limppuaan,

Hän mantelileivosta leikkaa,

Ja kaikki roskakansa maan

Sametissa ja silkissä keikkaa.

Ritaristopa mandariinien

Ja invaliidit kanssa,

He jälleen saavat nuoruuden

Ja puistavat palmikkojansa.

Suur uskon pagoodi[1], symbooli maan,

On valmisna kaikkein nähden;

Koko juutalaisjoukkue kastetaan

Ja saa lohikäärmeen tähden.

Jää kumouksellinen henki jo pois,

Jalot mantshuulaiset ne huokaa:

"Mitäs konstitutsioonista meille ois,

Ei, pamppua, selkäämme suokaa!"

Askleepion miesten haastaa suon,

— He ei tätä juontia kiitä —

Mut milloin vaan ma naukun juon,

Kun maalle on onnea siitä.

Ja naukkupa taas, ja naukkupa taas,

Se on kuin taivaan manna!

Syö naurista kansa, ja onni on maass',

Ja se laulavi: Hosianna!

[1] Kölnin doomi.

Lokakuulla 1849.

Jo tyyntyi vankka tuulispää,

Ja tuli tyven kotiin kanssa;

Germaania, suuri lapsi tää,

Se riemuitsee taas joulukuusistansa.

Nyt perheonneen vaivutaan,

Ylemmät pyyteet tois vain haittaa, —

Käy rauhanpääsky palaamaan

Ja pesänsä taas huoneenpäätyyn laittaa.

Vain rauhass' uinuu metsä, maa

Kuun hempeässä valovuossa,

Vait, pamahtiko? — laukaus, haa!

Kenties taas ystävän he ampui tuossa.

Kenties jo aseet kädessään

On tavattu nuo yltiötki.

(Ei kaikki oo niin järjissään,

Kuin Flaccus, joka rohkeasti pötki.)

Taas Liszt käy esiin, — henkihin

Jäi Frans, ei verissään hän makaa;

Ei taistokentill' Unkarin

Kroaatti, Ryssä tappanut hänt' takaa.

Meni viime turva vapauden,

Ja Unkari on hurmehissa, —

Mut ritar Frans on entinen,

Ja miekkans' säilyi, — se on komoodissa.

Frans henkiin jäi, ja äijänä

Hän veritöitään kertoella

Saa lastenlasten piirissä: —

"Niin tein ja niin koin miekkaa heilutella."

Kun nimen kuulen Unkarin,

Käy ahtaaks Saksan villanuttu,

Mun rintan' nousee tyrskyihin,

Ja on kuin torventoitotus sois tuttu.

Soi jälleen mulle mielehein

Nuo urhoin sadut unholasta,

Nuo hurjat taistot sankarein

Ja laulut Niebelungein kuolemasta.

On sama retki sankarin,

On samat tarut synkät, öiset,

Vain nimet vaihtui uusihin,

Mut samat on nuo urhot mainetöiset.

Ja sama kohtalo on vain, —

Jos kuinka uljaat liput liehuu,

Niin viimein urho sortuu ain,

Kun pedon raaka ylivoima riehuu.

Ja nytpä liittoon vastahas

Sai härkä karhun vainotiellä, —

Sa kaaduit, mut on lohtunas:

Me toiset koimme häpeämmät vielä!

Toki siistit pedot sinut kaas

Ja rehtitaistelussa tuonoin;

Mut me, me jäimme sortoon taas

Vain susien ja sikain ryönäkuonoin.

Ne ulvoo, röhkii, — iljettää

Jo yksin voittajien haisu;

Mut vait! käy liiaks sinuun nää, —

Niin sairas olet, vaikene jo vaisu!

Enfant perdu.

Asemaa hyljättyä taisteluissa

Ma kolmetoista vuotta puolustin.

En voittoon luottanut ma tuonen suissa,

En koskaan tiennyt, jäänkö henkihin.

Yöt päivät valvoin, — nukkua en saanut,

Ma leiritelttasessa kumppalein, —

Ja unenkin myös vei, jos oisin maannut,

Tuo vankka kuorsaus näiden sankarein.

Yön aikaan usein huoliin sorruin viimein,

Myös pelkoon — houkka vain on peloton —

Ja karkoittaaksen' nuo, ma riettain riimein

Taas vihelsin jo herjalaulelon.

Niin, valpas olin, — pyssy, missä tuumat! —

Ja ilmestyipäs epäiltävä ken,

Ma ammuin oikein, lähetin jo kuumat,

Tulikuumat luodit ruojan ruumiisen.

Mut toisekseen myös sattua voi vielä,

Ett' inha ruoja tää, hän samoinkin,

Ties oikein ampua, — ja, oi, en kiellä,

Mun vuotaa haavat, — verryn kuivihin.

On avoin vartio! — Mun vuotaa haavat. —

Yks kaatuu, toiset työtä jatkamaan! —

Mut voittaen ma kuolin, aseet saavat

He ehjät multa, — sydän särkyi vaan.

Latsarus.

Heitä pyhät paraboolit,

Hypoteessit hurskaat heitä, —

Ongelmat sä selvitellä

Koita ilman kiertoteitä.

Miksi aina kunnollinen

Ristitaakkaa kurjaa kantaa,

Kun saa voittoisasti huono

Vaunuiss' ajaa mailmanrantaa?

Miss' on syy? Vai eikö liene

Täysi Herran kaikkivalta?

Tai jos käyryyttä hän käyttää?

Oi, se tuntuis kamalalta.

Yhtenään noin kyselemme,

Kunnes viimein aimo lastaus

Multaa meiltä suut jo tukkii, —

Mutta onko tuo nyt vastaus?

Maailman meno.

Jos sait paljon, niin sä saat

Yhä lisää joka hetki.

Jos vain vähän sait, niin pois

Otetaan nuo vähäisetki.

Jos et mitään saanut lie,

Hylkyväki, päätä vaivat,

Sillä elon oikeus on

Niillä vain, mit jotain saivat.

Sfinksi.

Tosi sfinksin muoto sopii

Täysin naisen muodon tuumiin;

Kasvoin kujeet vain on lisäys

Kynsiniekan kissanruumiin.

Kuolonkumma arvoitus on

Tosi sfinksin tään. Sen tiesi

Todentotta pulmikkaaksi

Äitinsä Jokasteen miesi!

Onneksi ei nainen itse

Tunne omaa arvoitustaan:

Jos hän päästösanan lausuis,

Suistuis mailma yöhön mustaan.

Lootoskukka.

(La Mouchelle.)

Me kaks, me tottakin liemme

Pari sukkelanpäiväisin;

On lemmitty polvilta heikko

Ja lempijä rampakin.

On neito kärsivä kissa,

Kuin koira raihnas on mies,

Ja eiköhän kumpikin päästään

Myös viiralla lie kukaties.

Hän on muka lootoskukka,

Niin lemmitty haaveksuu;

Mut mies, tuo kumppali kalvas,

Hän mielestänsä on kuu.

Ja lootoskukka aukoo

Kuvun hempeän kuutamaan,

Mut heilivän elon sijaan

Hän saa niin laulelon vaan.

Lopun edellä.

Nään, kuinka tiimalasista jo

Nuo hiekkahiukat juoksee.

Sa vaimo, armahin puoliso,

Jo kuolo mun tempaa luokseen!

Se sylistäs vie minut, vaimo sie,

Ei hangoitus auta tässä,

Se ruumihista sielun vie,

Mi tuskaan on nääntymässä.

Jo vanhasta huoneesta häätyy lois,

Mi siinä viihtynyt niin on.

Se värjyy ja liehuu: — "Minnekä pois?"

Kuin tervassa sääski se kiin on.

Ei voi tätä muuttua, — sen toki ties —

Vaikk' kierrymme tuskikkaina!

Näet ruumis ja sielu, — vaimo ja mies —

Ne viimein eroavat aina.

Nuorisolle.

Jätä huonos ja halpas, oo tielläsi valpas,

Älä seisatu kultaheelmien luo!

Jos tietäs he salpas, sa tempaise kalpas,

Ei sankarin retkeä estä tuo.

Vain rohkea koitos, ja puoli on voittos,

Aleksander valloitti maailman!

Pois häikäily loitos, jo hyymenin soitoss'

Kuningattaret eessäs on polvillaan.

Tule lennossa tukka, — Dareios rukka

Hän vuoteensa, valtansa heittää saa!

Oi, autuas hukka! Sa kuolet kuin kukka

Babyloonissa kuoloa hurmaavaa!

Sisällys.

Laulujen Kirja.

I. Nuoria tuskia. Sivu.

Aamuin herään ilakoiden…………………. 13

Ma kuljen varjossa puiden……………….. 14

Kätes rinnallein pane, kultani, näin……… 15

Vuoret, linnat katsoo tuolta…………….. 16

Ensin jouduin tuskaan aivan……………… 17

Kun lempi rintaa raastaa………………… 18

Taas kukkii mailla ja teillä…………….. 19

Jo rauhan me tehdä voimme……………….. 20

Yöt ja päivät runoilin ma……………….. 21

Sua lemmin, sylikoira…………………… 22

Vihan tunsin ja lemmen, lemmen ja vihan…… 23

II. Lyyrillinen välikohtaus.

Ihanaan aikaan Toukokuun………………… 27

Mun kyynelistäni puhkee…………………. 28

Kevät, kyyhky ja lilja ja ruusukulta……… 29

Kun silmihis ma katselen………………… 30

Sun kasvos vienot, armaat näin…………… 31

Pane poskes vasten poskeain……………… 32

Mun sieluni kylpeä halaa………………… 33

Tuhannet vuodet tuikkii…………………. 34

Ma laulun siivillä kannan……………….. 35

Vain tuskaan lootoskukan………………… 37

Rein-virtaan värähdellen………………… 38

On mailma tuhma, kateekas……………….. 39

Armas, nyt sen sanonetkin……………….. 40

Veenus-Afrodiiten-moisena……………….. 41

Niin, viha pois, jos sydän sortuiskin…….. 42

Niin, kurja oot, en vihaa kanna, en………. 43

Ja jos tietäisi kukat pienot…………….. 44

He juoruja sulle toivat…………………. 45

Maa kauvan kantoi talven leimaa………….. 46

Tuoll' yksin Pohjan honka……………….. 47

Ma suurten tuskain syihin……………….. 48

Poroporvarit juhlamiellä………………… 49

Ja poika lempii neittä………………….. 50

Kun laulun soivan kuulen………………… 51

Luo katseensa kukat kaikki………………. 52

Ma unta kuninkaanlapsesta näin…………… 53

Me, lemmitty, venhossa kahden……………. 54

Taas valkokäsi vilkkuu………………….. 55

Sua lemmin, lemmin mä vieläkin…………… 57

Mun lempeni lieska tumma………………… 58

He suutuksiin mun saivat………………… 59

Teepöydässä seura hieno…………………. 60

Ovat myrkkyä lauluni täynnä……………… 62

Ma vanhaa untani jälleen näin……………. 63

Ma vuoren huipulla seison……………….. 64

Ma unissani itkin………………………. 65

Jo lentää tähti tuolta………………….. 66

Tien ristiin haudatuks joutuu……………. 67

Nuo vanhat, pahat laulut………………… 68

III. Kotiintulo.

En tiedä, kuinkahan lienee………………. 73

On sydän, sydän synkkä………………….. 75

Kun matkalla sattumalta…………………. 77

Kalarannalla istuimme siinä……………… 79

Sa kaunis saaren tyttö………………….. 81

Ja kuu on noussut vasta…………………. 82

Mustiin pilviin peitettyinä……………… 83

Jo tuulelle nostaa lakkiaan……………… 84

Kun varhain sivu huonees………………… 85

Loi ilta mereen hohdettaan………………. 86

Veenpiirin takaa kaukaa…………………. 87

Ja neito huoneessa nukkui……………….. 88

Mä synkissä haaveiluissa………………… 90

Ma kovanonnen Atlas! Maailmaa……………. 91

Mitä tiennee ainoa kyynel……………….. 92

He toisiaan lempi, mut siitä…………….. 93

Syysillan kelmeä täyskuu………………… 94

Kun pirua huusin, hän saapuikin………….. 96

Nuo pyhät kuninkaat itämaan……………… 97

Kaks lasta oltiin, lapsi………………… 98

On sydän raskas, kaihomiellä…………….. 100

Kuin kukka olet kaino…………………… 101

Laps, se ois vain turmiokses…………….. 102

Ei kasvot kalvaat ilmaissut siis…………. 103

Ma tahdoin luokses tulla………………… 104

Elo, mailma on liian hajanainen………….. 105

On illalla vieraita heillä………………. 106

Ma soisin, ett' yhteen sanaan……………. 107

On timantit sulla ja helmet……………… 108

Kellä ensi lempi, hän on………………… 109

Tiesi, minne lie tuo huima………………. 110

Mikä valhe suudelmissas…………………. 111

Lumivalkeille olkapäilles……………….. 112

Nuo sini-husaarit soittaa……………….. 113

Mut kastraatit ne voihkii……………….. 114

Valleilla on Salamankan…………………. 115

Hämyään luo kesäilta……………………. 116

Yö on vierahilla mailla…………………. 117

On kuolo kylmä, kolkko yö……………….. 118

IV. Romansseja.

Pekka Parka……………………………. 121

Krenatöörit……………………………. 123

Viesti………………………………… 125

Belsassar……………………………… 126

Pyhiinvaellus Kevlaariin………………… 129

Almansor………………………………. 134

V. Harzvuorella ja Pohjanmeri.

Hartzvuorella. Proloogi…………………. 143

Vuori-idylli…………………………… 145

Paimenpoika……………………………. 156

Pohjanmeri. Kruunaus……………………. 158

Iltahämärä…………………………….. 160

Auringonlasku………………………….. 161

Yö rannikolla………………………….. 164

Poseidon………………………………. 167

Myrsky………………………………… 170

Puhdistus……………………………… 172

Merentervehdys…………………………. 173

Päivän laskiessa……………………….. 176

Kysymyksiä…………………………….. 179

Foinix-lintu…………………………… 180

Uusia Runoelmia.

(Lyyrillisiä).

I. Uusi kevät.

Proloogi………………………………. 187

Metsä vihannoi ja silmuu………………… 188

Ma kukkaa lemmin, mut kukkaa en tunne…….. 189

Taas ollaan toukokuussa…………………. 190

Mielehen soi vienoinen………………….. 191

Ja perhosen lemmikki ruusu on……………. 192

Ol' aluss' satakieli vaan……………….. 193

Lemmen kaihoon sydän taipuu……………… 195

Kun käyt sivutsein, ja tunnen……………. 196

Tuo norja valkolumme……………………. 197

Hän suuret sinisilmät…………………… 198

Ja ruusu tuoksuu, — mut sen tietäneiskö….. 199

On Pyhään Allianssiin…………………… 200

Neilikat ne tuoksuin huokuu……………… 201

Suukot, joita hämyss' annat……………… 202

Maan kuningas on vanha………………….. 203

Mun muistelmissani kukkii……………….. 204

Nuo armaat toiveet kukkii……………….. 205

Syysyön unet, usvat, hiipii……………… 206

II. Niitä näitä.

Kuun välkkehessä meri on………………… 209

Mua lempiväs mä tiesin………………….. 210

Varjosuukot, varjolempi…………………. 211

Päin merta katsoi neiti…………………. 212

Rinnallasi loistain päilyy………………. 213

Ma mustin purjein purressa uin…………… 214

Ja aallot ne vyöryvät tyrskyin…………… 215

Meressä riimupaaden näät………………… 216

Meri säihkyy loisteess' auringon…………. 217

Mua onni eilen suuteli………………….. 218

Ei tuhmista neidoista, tuumasin………….. 219

Missä?………………………………… 220

Romansseja.

Aikakautta koskevia ja Jälkipoimintoja.

Childe Harold………………………….. 223

Kohtalo……………………………….. 224

Kaikkoo pois…………………………… 226

Rouva Märtha…………………………… 227

Henrik………………………………… 231

Kuningas Daavid………………………… 233

Asra………………………………….. 235

Runoilija Firduusi……………………… 236

Kiinan Keisari…………………………. 245

Lokakuulla 1849………………………… 248

Enfant perdu…………………………… 251

Latsarus………………………………. 253

Maailman meno………………………….. 254

Sfinksi……………………………….. 255

Lootoskukka……………………………. 256

Lopun edellä…………………………… 257

Nuorisolle…………………………….. 258

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALIKOIMA RUNOELMIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

I

II

III

IV

V.

I

II

I.

II.

III.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE